Питър Джеймс

Мъртва като теб

(Рой Грейс -6)

НА АНА ЛИЗА ЛИНДБЛАД-ДЕЙВИС

1

Четвъртък, 25 декември

Всички правим грешки, постоянно. Повечето са съвсем банални, като да забравим да върнем обаждане, да пуснем монета в паркингметъра или да купим мляко от супермаркета. Но понякога — за щастие много рядко — правим големи грешки.

Грешки, които могат да ни струват живота.

Грешки като тази, която Рейчъл Райън направи.

И тя имаше много време да мисли за нея.

Ако… не беше пила толкова. Ако… не беше толкова ужасно студено. Ако… не беше заваляло. Ако… нямаше опашка от стотина също толкова пияни гуляйджии на стоянката за таксита на „Ист Стрийт“ в Брайтън в два сутринта след Бъдни вечер, или по-скоро в коледната утрин. Ако… апартаментът ѝ не беше относително близо, не като жилището на също толкова пияните Трейси и Джейд, което беше в другия край на града.

Ако… беше послушала Трейси и Джейд да не е такава глупачка, че има много таксита и няма да се наложи да чакат дълго.

* * *

Цялото му тяло се скова от вълнение. След два часа наблюдение най-накрая жената, която чакаше, се появи на ъгъла. Вървеше пеша и беше сама. Идеално!

Беше облечена с минипола и бе наметнала раменете си с шал. Вървеше малко нестабилно, може би беше пияна или пък заради високите токчета. Имаше хубави крака. Но той гледаше обувките ѝ. Точно негов тип. С високи токчета и каишки на глезените. Обичаше каишки на глезените. Когато тя се приближи и попадна под натриевия блясък на уличните лампи, той видя през бинокъла, през задното стъкло на колата, че обувките ѝ са лъснати, както се надяваше.

Много секси обувки!

Тя беше невероятна жена!

* * *

Господи, беше доволна, че тръгна пеша! Каква опашка само! А и всяко такси, което минаваше, беше заето. Като усещаше свежия, повяван от вятъра ръмеж по лицето си, Рейчъл крачеше несигурно покрай магазините по Сейнт Джеймс Стрийт, покрай Роял Съсекс Кънтри Хоспитал, после зави надясно към Пастън Плейс, където вятърът се засили и развя дългата ѝ кестенява коса около лицето ѝ. Рейчъл тръгна към крайбрежната улица, после зави вляво към нейната улица с викторианските еднотипни къщи, където вятърът и дъждът сътвориха още по-голям хаос с прическата ѝ. Не че вече ѝ пукаше, не и тази нощ. Някъде в далечината се чу вой на сирена, линейка или полицейска кола.

Тя подмина малка кола със замъглени прозорци. През тях забеляза силует на натискаща се двойка и почувства пробождане на тъга и внезапен копнеж по Лиъм, когото беше зарязала преди почти шест месеца. Копелето се оказа невярно. Добре де, беше я молил за прошка, но тя знаеше, че той ще кривне отново и отново — просто си беше такъв. Така или иначе ѝ липсваше вече много време и тя се чудеше къде ли е сега. Какво ли прави тази нощ. С кого е. Със сигурност беше с момиче.

А тя беше сама.

С Трейси и Джейд. Трите самотници, както на шега се наричаха. Но имаше и истина в тази шега, от която болеше. След две години и половина връзка с мъжа, за когото бе смятала, че ще се омъжи, сега ѝ беше трудно да е отново сама. Особено на Коледа, с всичките спомени.

Господи, годината беше ужасна. През август умря принцеса Даяна. А нейният собствен живот се беше разпаднал.

Тя си погледна часовника. Беше 2,35. Извади мобилния си от чантата и звънна на Джейд. Джейд каза, че още чака на опашката за такси. Рейчъл отвърна, че вече е почти у дома. Пожела ѝ Весела Коледа. Заръча ѝ да пожелае същото на Трейси и обеща да се видят на Нова година.

— Да се надяваме, че Дядо Коледа ще е добър към теб, Рейч! — каза Джейд. — Поръчах му да не забравя батериите, ако ти донесе вибратор!

Тя чу как Трейси се кикоти.

— Майната ти! — отвърна с крива усмивка.

После пъхна телефона в чантата си и продължи, олюлявайки се. Почти щеше да полети напред, когато токчето на едната от невероятно скъпите обувки „Курт Гайгер“, които беше купила на разпродажба миналата седмица, се заклещи между две павета. Зачуди се за миг дали да не свали обувките, но вече почти беше стигнала у дома. Затова продължи така.

Разходката и дъждът я бяха отрезвили донякъде, но все още беше твърде пияна и твърде превъзбудена, за да ѝ се стори странно, че почти в три сутринта в коледната утрин един мъж с бейзболна шапка се опитва да издърпа хладилник от микробус малко по-надолу по улицата.

Почти го беше измъкнал, когато тя наближи. Явно с мъка се бореше с голямата тежест и внезапно извика от болка.

Инстинктивно, защото беше добър човек, тя хукна препъвайки се към него.

— Гърбът ми! Дисковата ми херния! Господи!

— Мога ли да ви помогна?

И това беше последното, което си спомняше, че каза.

Беше блъсната напред. Нещо влажно се залепи за лицето ѝ. Почувства остра, химическа воня.

После ѝ причерня.

В настоящето

2

Сряда, 31 декември

Мад извика в металното нещо на високата тухлена стена:

— Такси!

После вратите се отвориха, ефектни врати от ковано желязо, боядисани в черно, със златни шипове по върха. Той се качи в бяло-зеленото си пежо и го вкара вътре. От двете му страни имаше храсти, но от непознат за него вид. Все още не беше изучил храстите. Само дърветата.

Мад беше на четирийсет и две. Носеше костюм със спретнато изгладена риза и внимателно подбрана вратовръзка. Обичаше да се облича добре за работа. Винаги се бръснеше, сресваше късата си тъмна коса напред, на малък перчем, и си слагаше дезодорант под мишниците. Знаеше, че е много важно да мирише добре. Винаги проверяваше ноктите на ръцете и краката си, преди да излезе от дома. Винаги навиваше часовника си. Винаги проверяваше телефона за съобщения. Но в него бяха запаметени само четири номера и само трима души имаха неговия номер, така че рядко получаваше съобщения.

Погледна часовника на таблото: 18,30. Добре. Още трийсет минути, преди да изпита нужда от чаша чай. Това беше много време. Термосът му беше на седалката до него.

В края алеята ставаше кръгова, с ниска стена в средата, обграждаща осветен в зелено фонтан. Мад зави внимателно около него, покрай четирикрилата гаражна врата и стената на огромната къща. Спря пред стълбите, водещи към входната врата. Тя беше голяма, внушителна и затворена.

Той започна да се ядосва. Не обичаше пътниците да не са излезли, защото никога не знаеше колко дълго ще трябва да чака. И трябваше да взима твърде много решения.

Дали да изгаси двигателя. И ако го изгаси, дали да изключи и фаровете? Но преди да изгаси двигателя, трябваше да провери някои неща. Горивото. Три четвърти резервоар. Маслото. Налягането нормално. Температурата. Температурата беше добра. Имаше толкова много неща за помнене в таксито. Включително да включи брояча, ако не излязат до пет минути. Но най-важното от всичко — да пие чай на всеки час, на всеки кръгъл час. Провери дали термосът е още там. Там беше.

Таксито всъщност не беше негово, принадлежеше на човек, когото познаваше. Мад беше нещо като помощник. Караше в часовете, когато собственикът на таксито не искаше да кара. Предимно през нощта. Някои нощи по-дълго от други. Тази беше новогодишната нощ. Щеше да е много дълга и той бе започнал рано. Но нямаше нищо против. Нощта беше хубава. Също като деня, само че по-тъмна.

Предната врата на къщата се отвори. Той се стегна и пое дълбоко дъх, както го бе учил терапевтът му. Всъщност не обичаше пътниците да се качват в таксито му и да нахлуват в пространството му — освен онези с хубави обувки. Но той трябваше да ги търпи, докато не ги откара където поискат, след това се отърваваше от тях и отново беше свободен.

Те вече излизаха. Мъжът беше висок и слаб, косата му бе пригладена назад, носеше смокинг с папийонка и държеше палтото си преметнато на ръката. Тя беше с някакъв кожен жакет, червената ѝ коса беше фризирана красиво и се спускаше около лицето ѝ. Изглеждаше красива, като прочута актриса, като онези на снимките във вестниците, които хората оставяха в таксито, или на звездите по телевизията, когато пристигат на премиери.

Но всъщност той не гледаше нея; гледаше обувките ѝ. Черен велур, три каишки на глезена, високи токчета с блестящ ръб на подметките.

— Добър вечер — каза мъжът и отвори вратата на таксито пред жената. — Хотел „Метропол“, моля.

— Хубави обувки — каза Мад на жената вместо отговор. — „Джими Чу“, нали?

Тя изписка от удоволствие.

— Да, прав сте. Такива са!

Той долови опияняващия ѝ аромат, но не каза нищо. „Оскар де ла Рента Интружън“. Харесваше го.

Запали двигателя и бързо мина наум през проверките. Брояч — включен. Предпазни колани. Вратите — затворени. На скорост. Ръчна спирачка–свалена. Не беше проверявал гумите, откакто бе оставил последния пътник, но пък това беше само преди половин час, тъй че сигурно си бяха наред. Поглед в огледалото. И тогава зърна отново лицето на жената. Определено беше красиво. Искаше му се пак да види обувките ѝ.

— Главният вход — каза мъжът.

Мад смяташе наум, докато караше обратно по алеята: 2,516 мили. Запомняше разстояния. Знаеше повечето разстояния в рамките на града, защото бе запомнил улиците. До хотел „Хилтън Брайтън Метропол“ имаше 4428 ярда, пресметна той отново; или 2,186 морски мили или 4,04847 километра, или 0,404847 шведски мили. Сметката щеше да е приблизително девет лири и двайсет пенса, зависи от трафика.

— Тоалетните в къщата ви с горно казанче ли са, или с долно? — попита той.

След няколко секунди тишина, докато Мад завиваше към шосето, мъжът хвърли поглед на жената, извъртя очи и каза:

— С долно казанче са. Защо?

— Колко тоалетни имате в къщата? Обзалагам са, че са много, нали? А?

— Достатъчно са — каза мъжът.

— Мога да ви кажа къде има хубава тоалетна с горно казанче — в Уортинг. Мога да ви заведа да видите, ако ви интересува. — В гласа му се усещаше надежда. — Наистина е добра. В обществените тоалетни, близо до кея.

— Не, благодаря. Не се интересувам.

Двойката се смълча.

Мад продължи да кара. Виждаше в огледалото лицата им, огрявани от уличните светлини.

— Обзалагам се, че имате бутон на казанчетата на вашите тоалетни — каза той.

— Имаме — отвърна мъжът. — Да. — После вдигна мобилния до ухото си и отговори на обаждане.

Мад го гледаше в огледалото, преди да улови погледа на жената.

— Носите пети номер, нали? За обувките.

— Да! Откъде знаете?

— Познавам. Винаги познавам. Аха.

— Виж ти! — възкликна тя.

Мад замълча. Вероятно беше говорил твърде много. Собственикът на таксито му беше казал, че има много оплаквания от неговото говорене. Каза, че на хората невинаги им се говори. Мад не искаше да изгуби работата си. Затова замълча. Замисли се за обувките на жената, докато се насочваше към крайбрежната улица на Брайтън и зави наляво. Вятърът веднага зашиба таксито. Трафикът беше натоварен и се движеха бавно. Но той беше прав за сметката.

Когато спря пред входа на хотел „Метропол“, броячът показваше девет лири и двайсет пенса.

Мъжът му даде десет лири и му каза да задържи рестото.

Мад ги гледаше как вървят към хотела. Гледаше как косата на жената се развява на вятъра. Гледаше как обувките „Джими Чу“ изчезват през въртящата се врата. Хубави обувки. Почувства въодушевление.

Беше развълнуван от нощта, която го очакваше.

Щеше да има още много обувки. Специални обувки за специална нощ.

3

Сряда, 31 декември

Завеждащ управление детектив Рой Грейс се взираше през прозореца на кабинета си към мрака на нощта, към светлините на паркинга на супермаркета отвъд пътя и в далечните светлини на „Брайтън и Хоув“ зад него. И чуваше воя на поривистия вятър. Усещаше студения повей, който проникваше през тънкото стъкло до бузата му.

Новогодишната нощ. Погледна си часовника: 6,15. Време беше да тръгва. Време беше да приключва с безнадеждния опит да почисти бюрото си и да поеме към дома.

Всяка новогодишна нощ е все същото, помисли си той. Винаги си обещаваше, че ще подреди, ще приключи с цялата бумащина и ще започне новата година на чисто. И винаги се проваляше. Утре щеше да дойде и да завари още по-безнадеждна бъркотия. Дори по-голяма от миналата година. Която пък, от своя страна, беше по-голяма от предходната година.

Всички случаи на кралската прокуратура, които беше разследвал през последната година, бяха натрупани на пода. До тях имаше малки, несигурни купчини от сини картонени кутии и зелени пластмасови касетки, претъпкани с неразрешени случаи — студени досиета, както ги наричаха напоследък. Но той предпочиташе старото наименование.

Въпреки че работата му беше свързана предимно с нови убийства и други тежки престъпления, Рой Грейс беше много загрижен за своите студени досиета, до степен, в която чувстваше някак лична връзка с тях, защото годината се бе оказала странно натоварена. Първо един млад мъж беше погребан жив в ковчег по време на ергенската си вечер. После един гаден филм с истинско убийство беше намерен при обиск. Последва сложен случай на крадец убиец, преди да закопчае двоен убиец, който бе инсценирал изчезването си.

Но той бе получил съвсем малко признание за тези резултати от бившия си шеф, помощник-началник Алисън Воспър.

Вероятно следващата година щеше да е по-добра. Със сигурност беше изпълнена с обещания. Новият помощник-началник, Питър Риг, започваше в понеделник — след пет дни. Освен това, пак в понеделник, работа започваше и нов екип по студените досиета, което беше огромно облекчение. Екипът се състоеше от трима опитни детективи под негово командване.

Но най-важното от всичко беше, че любимата му Клео щеше да роди през юни. А по някое време преди това, още не беше определена датата, щяха да се оженят. Веднага щом единственото препятствие на пътя им бъде премахнато.

Жена му Санди.

Тя беше изчезнала преди девет години и половина, на трийсетия си рожден ден, и въпреки всичките му усилия оттогава нямаше и следа от нея. Той не знаеше дали е била похитена, или убита, или е избягала с любовник, или пък е станал инцидент, или просто е инсценирала изчезването си.

За последните девет години, докато не започна връзка с Клео Морей, Рой прекарваше почти цялото си свободно време в безплодни опити да открие какво се е случило със Санди. Сега най-сетне я бе оставил в миналото. Беше наел адвокат, за да я обяви официално за мъртва. Надяваше се процесът да мине по бързата процедура, за да могат да се оженят, преди бебето да се роди. Дори и Санди да се появеше внезапно от нищото, той не искаше да заживее отново с нея, така беше решил. В съзнанието си беше продължил нататък — или поне така си мислеше.

Размести няколко купчини документи по бюрото. Сложи една купчина върху друга и така бюрото му се стори малко по-подредено, въпреки че количеството натрупана работа си оставаше същото.

Странно как се променя животът, помисли си. Санди мразеше новогодишната нощ. Била пълна измама, както обичаше да казва. Винаги я прекарваха с друга двойка, колеги от полицията, Дик Поуп и жена му Лесли. Винаги в някой моден ресторант. След това Санди задължително анализираше цялата вечер минута по минута.

Докато беше с нея, той гледаше на наближаването на новогодишната нощ с все по-отслабващ ентусиазъм. Но сега, с Клео, я очакваше с нетърпение. Щяха да я прекарат у дома, сами, и да се гощават с някое от любимите си ястия. Благодат! Единственият недостатък бе, че беше дежурен старши следовател тази седмица, което означаваше, че е на повикване двайсет и четири часа в денонощието — което пък означаваше, че няма да може да пие. Въпреки това бе решил да си позволи няколко глътки шампанско в полунощ.

Нямаше търпение да се прибере. Беше толкова влюбен в Клео, че всеки ден рядко имаше моменти, в които успяваше да преодолее дълбокия копнеж да я види, да я прегърне, да я докосне, да чуе гласа ѝ, да види усмивката ѝ. И сега изпитваше същото и повече от всичко искаше да тръгне към дома ѝ, който вече, откъдето и да го погледнеш, беше станал и негов дом.

Само едно го спираше.

Проклетите сини кутии и зелени касетки на пода. Трябваше да подреди всичко за екипа по студени досиета в понеделник, първия им официален работен ден от новата година. Което означаваше, че го чакат още няколко часа работа.

Затова той изпрати на Клео съобщение — цял ред целувки.

За известно време тази година бе прехвърлил всички тези студени досиета на колега. Но не се беше получило и сега ги беше наследил обратно. Пет неразкрити тежки престъпления от общо двайсет и пет, които чакаха да бъдат разследвани отново. Откъде да започне, по дяволите?

Внезапно му хрумна едно изречение от „Алиса в Страната на чудесата“ на Луис Карол: „Започни от началото и продължавай, докато не стигнеш до края: тогава спри.“

И така, той започна от началото. Само пет минути, помисли си, после щеше да приключи за тази година и да тръгне за дома на Клео. Сякаш като ехо на мислите му, телефонът му изписка, беше получил съобщение. Дори още по-дълга редица целувки.

Усмихнат, той отвори първото досие и прегледа доклада за разследването. На всеки шест месеца ДНК лабораториите, с които работеха, правеха проверки на ДНК уликите от жертвите в студените досиета. Никога не се знаеше. И имаше неколцина извършители, които сигурно отдавна бяха решили, че им се е разминало за престъпленията, но сега бяха осъдени и лежаха в затвора именно заради напредъка в извличането и сравнителния анализ на ДНК.

Вторият случай винаги го беше вълнувал дълбоко. Малкият Томи Лайтъл. Преди двайсет и седем години в един февруарски следобед единайсетгодишният Томи си тръгнал от училище към дома. Единствената следа по случая беше микробус „Морис Минър“, забелязан близо до местопрестъплението, който по-късно бил издирван. От досието ставаше ясно, че водещият разследването следовател е бил убеден, че собственикът на микробуса е извършителят, но не бяха успели да открият критично веществено доказателство, което да свърже момчето с микробуса. Мъжът, ексцентричен саможивец с обвинения за сексуални престъпления в миналото, бил освободен — но Грейс знаеше, че е още жив.

Премина на следващото досие: „Операция Худини“.

Мъжа с обувките.

Имената на операциите се избираха на случаен принцип от компютърната система. Понякога обаче се оказваха подходящи. Например това. Подобно на великия илюзионист, този извършител и досега успяваше да се измъкне от мрежата на полицията.

Мъжа с обувките беше изнасилил — или опитал да изнасили — поне пет жени в областта на Брайтън за кратък период от време през деветдесет и седма и най-вероятно беше изнасилил и убил шеста жертва, чието тяло така и не беше открито. И сигурно имаше още — много жени бяха твърде засрамени или травматизирани, за да съобщят за нападение. След това атаките изведнъж спряха. Нямаше ДНК доказателства от нито една от жертвите навремето. Но техниката за събирането им тогава още не е била така ефективна.

Разполагаха единствено с „начина на действие“ на извършителя. Почти всеки престъпник имаше специфичен „модус операнди“. Начин, по който вършеше нещата. Свой собствен „почерк“. А Мъжа с обувките имаше доста специфичен такъв: той взимаше бикините на жертвите си и едната обувка. Но само ако обувките са от висока класа.

Грейс ненавиждаше изнасилвачите. Знаеше, че всеки, станал жертва на престъпление, е травматизиран по някакъв начин. Но повечето жертви на обири или на улични престъпления накрая успяваха да оставят това зад себе си и да продължат. Жертвите на сексуално посегателство и на сексуално нападение, особено децата и жертвите на изнасилване, никога не успяваха да направят това наистина. Животът им се променяше завинаги. Те прекарваха остатъка от дните си със знанието за случилото се, бореха се да се справят, да потиснат отвращението, гнева и страха си.

А фактът, че повечето от тях бяха изнасилени от човек, когото познават, беше жесток. Изнасилванията от напълно непознати бяха изключително редки, но се случваха. И не беше необичайно тези така наречени „непознати изнасилвани“ да вземат сувенир — трофей. Както правеше Мъжа с обувките.

Грейс прелисти няколко страници от дебелото досие, като прегледа сравненията с други изнасилвания в страната. Имаше един случай далеч на север, през същия период, който се отличаваше с поразяващи сходства. Но тогава беше намерено доказателство, че извършителят определено не може да е същият.

„Така значи, Мъжа с обувките — зачуди се Грейс. — Дали си още жив? И къде ли си сега?“

4

Сряда, 31 декември

Никола Тейлър се чудеше кога ще свърши тази адска нощ, без да подозира, че адът още не е започнал.

„Адът това са другите“, бе написал Жан-Пол Сартр и тя беше напълно съгласна с него. А точно сега адът беше пияният мъж вдясно от нея и още по-пияният мъж вляво — със зелено сако от смокинг, а потната му ръка беше хлъзгава като пакетиран бекон.

И всички останали триста и петдесет шумни пияни хора около нея.

Двамата мъже мятаха ръцете ѝ нагоре-надолу, като почти щяха да ги извадят от ставите, а оркестърът в залата на хотел „Метропол“ забиваше „За старата любов докрай“ при настъпването на полунощ. Мъжът вдясно имаше пластмасов мустак тип Граучо Маркс, защипан за вътрешността на ноздрите му, а онзи вляво, чиято хлъзгава ръка бе прекарала по-голямата част от вечерта в опити да си проправи път по бедрото ѝ, непрестанно надуваше свирка, която звучеше като патешко пърдене.

Отчаяно искаше да се махне оттук. Щеше ѝ се да си беше останала у дома, в своята зона на комфорт, с бутилка вино и телевизора — както бе прекарала повечето вечери през изминалата година, откакто съпругът ѝ я напусна заради своята двайсет и четири годишна секретарка.

Но приятелките ѝ Оливия, Беки и Диан заявиха, че няма начин да ѝ позволят да кисне сама у дома в новогодишната нощ. Найджъл няма да се върне, увериха я те. Кучката беше бременна. Забрави го, хлапе. В морето има още много риба. Време е да поживееш.

Това ли означаваше да поживее?

И двете ѝ ръце щръкнаха нагоре едновременно. После бе повлечена напред от огромен прилив и за малко да падне от ненормално скъпите обувки с високи токове „Марк Джейкъбс“. След няколко мига усети, че я повличат назад, впримчена като в капан.

Да забравим ли старите приятели… свиреше оркестърът.

Определено, настоящите също!

Само че тя не можеше да забрави. Всички онези Нови години, когато се бе взирала в очите на Найджъл и му казваше, че го обича, а той ѝ казваше, че също я обича. Сърцето ѝ натежа, адски натежа. Не беше готова за това. Не сега, все още не.

Песента най-сетне свърши и мъжът с мазните ръце изплю свирката си, хвана я за бузите и залепи лигава, продължителна целувка на устните ѝ.

— Честита Нова година! — изфъфли той.

От тавана заваляха балони и конфети. Обграждаха я ухилени лица. Прегръщаха я, целуваха я, отвсякъде валяха ласки. И така до безкрай.

Никой нямаше да забележи, ако изчезне сега, помисли си тя.

Запроправя си път през залата, като криволичеше сред морето от хора, и се измъкна в коридора. Почувства студен полъх и подуши сладък цигарен дим. Господи, как ѝ се искаше един фас точно сега!

Отправи се по коридора, който беше почти пуст, зави надясно и тръгна към фоайето на хотела, после го прекоси към асансьорите. Натисна бутона и когато вратата се отвори, влезе в кабината и натисна копчето за петия етаж.

Надяваше се, че всички са твърде пияни, за да забележат отсъствието ѝ. Може би тя също трябваше да пийне повечко и тогава щеше да е в по-купонджийско настроение. Чувстваше се трезва като репичка и спокойно можеше да шофира до вкъщи, но беше платила за стая и нещата ѝ бяха там. Можеше да си поръча шампанско от румсървиса, да погледа филм и тихичко да се натряска сама.

Когато излезе от асансьора, извади пластмасовата карта от вечерната чанта „Шанел“ от сребристо ламе — имитация, която беше купила в Дубай, когато с Найджъл ходиха там преди две години — и тръгна по коридора.

Забеляза стройна руса жена — към четирийсетте вероятно. Носеше дълга до земята вечерна рокля с висока яка и дълги ръкави. Очевидно се опитваше да си отвори вратата. Когато се изравни с нея, жената, която беше пияна до козирката, се обърна и изфъфли:

— Не мога да се оправя с тва проклето нещо. Знаеш ли как става? — И ѝ подаде картата.

— Мисля, че трябва да я плъзнете навътре и да я извадите бързо — каза Никола.

— Опитах.

— Нека ви помогна.

Тя пое услужливо картата и я плъзна в слота. Когато я извади, видя зелената светлина и чу изщракването.

Почти на мига почувства как нещо влажно се притиска към лицето ѝ. Някаква сладникава миризма удари ноздрите ѝ и очите ѝ сякаш пламнаха. Усети силен удар по тила. После почувства как полита напред. И килимът се удари в лицето ѝ.

1997

5

Четвъртък, 25 декември

Рейчъл Райън чу изщракването на катарамата на колана на мъжа в мрака. Щрак. Шум от дрехи. Шумът от дишането му — бързо, диво. Болката в главата ѝ беше ослепяваща.

— Моля ви, не ме наранявайте — проплака тя. — Моля ви, недейте.

Микробусът се люшкаше от честите пориви на вятъра и от време на време се чуваше да преминава кола, ярка бяла светлина от фарове се стрелваше из вътрешността на микробуса, както ужасът бушуваше в нея. В тези моменти тя го виждаше най-ясно. Черната маска прилягаше плътно към главата му, с тесни процепи за очите, ноздрите и устата. Торбестите джинси и горнище на анцуг. В лявата си, облечена в ръкавица ръка стискаше малък извит нож. Беше ѝ казал, че с него ще я ослепи, ако извика или се опита да избяга.

Воня на мухъл, като на стари чували, се носеше от тънката постелка, на която лежеше. Тя се смесваше със слабата миризма на старата найлонова тапицерия и по-острата воня на дизелово гориво.

Видя как панталоните му падат. Втренчи се в белите му гащи и в слабите гладки крака. Той смъкна гащите си. Тя видя малкия му пенис — тънък, къс и дебел в края, като глава на змия. Видя го да рови в джоба си с дясната ръка ида вади нещо блестящо. Квадратно пакетче от фолио. Отвори го с ножа, като дишаше тежко, и извади нещо от него. Презерватив.

Мислите ѝ препускаха диво. Презерватив? Да не би да беше от внимателните? Щом беше достатъчно внимателен, за да използва презерватив, дали наистина щеше да я нарани с ножа?

— Сега ще сложим гумата — каза той задъхано. — Така няма да могат да свалят ДНК. Няма да вземат от теб ДНК. Няма да оставя подарък за полицията. Хайде, надърви ме.

Тя потрепери от погнуса, когато змийската глава се доближи до устните ѝ. Внезапно видя лицето му, озарено отново от преминаваща кола. Отвън имаше хора. Чуваше гласове по улицата. Смях. Ако успееше да вдигне някакъв шум — да удари по стената на микробуса, да изкрещи, — някой може би щеше да дойде, някой може би щеше да го спре.

Тя се зачуди дали не трябва просто да се опита да го възбуди, да го накара да свърши, после може би щеше да я пусне и да изчезне. Но изпитваше такова отвращение, толкова силен гняв — и твърде много съмнения.

Чуваше, че дишането му става все по-дълбоко. Чуваше го как сумти. Видя го да се докосва. Той беше просто един перверзник, просто шибан скапан перверзник и това нямаше да се случи с нея!

И внезапно, с разпален от алкохола кураж, тя го сграбчи за лишения от косми потен скротум и стисна топките му с две ръце колкото сили имаше. Той се преви, като пъшкаше от болка, а тя смъкна качулката от главата му и заби пръсти в очите му, опита се да ги изтръгне с нокти и крещеше колкото глас имаше.

Само че в ужаса си тя крещеше сякаш като в кошмар — колкото и да се опитваше, от гърлото ѝ излизаше само немощно грачене.

После почувства смазващ удар по главата.

— Кучка!

Той отново заби юмрука си в нея. Лицето му беше разкривено от болка и ярост, размазваше се пред очите ѝ, само на сантиметри от нейното. Тя почувства юмрука му отново и отново.

Всичко заплува около нея.

И внезапно усети, че бикините ѝ се смъкват, а след миг той проникваше в нея. Опита да се отдръпне, да го отблъсне, но той я беше притиснал здраво.

Това не съм аз. Това не е моето тяло.

Почувства се напълно откъсната от себе си. За миг се зачуди дали всъщност това не е някакъв кошмар, от който не може да се събуди. В главата ѝ лумнаха светлини. После помръкнаха.

В настоящето

6

Четвъртък, 1 януари

Днес беше първият ден от новата година. И имаше прилив!

Мад много обичаше прилива. Усещаше го, защото усещаше как домът му се движи, издига се, леко се поклаща. Домът му беше корабче за превоз на въглища „Тома Новопризовани“, боядисано в синьо и бяло. Той не знаеше защо лодката е получила това име, тя беше собственост на жена, наречена Джо, която беше медицинска сестра, и на съпруга ѝ Хоуърд, който беше дърводелец. Мад ги беше откарал до дома им една нощ с таксито и те бяха много мили с него. Впоследствие станаха най-добри приятели. Той обожаваше лодката, обичаше да стои на нея и да помага на Джо с боядисването, лакирането или в почистването ѝ.

И тогава един ден те му казаха, че за известно време отиват да живеят в Гоа в Индия, не знаят за колко дълго. Мад беше разстроен, че губи приятелите си и посещенията си на лодката. Но те му казаха, че искат някой да се грижи за нея и за котката им.

Мад живееше тук вече от две години. Точно преди Коледа те му се обадиха и му казаха, че ще останат поне още една година.

Което означаваше, че той може да остане тук още една година, най-малко, и това го правеше много щастлив. Имаше награда от последната нощ, нов чифт обувки, което също го правеше много щастлив…

Червени кожени обувки. Красиво извити, с шест каишки, катарама и петнайсетсантиметрови тънки токчета.

Те лежаха на пода до неговата койка. Беше научил няколко моряшки термина. Койката всъщност беше легло, но на кораб се наричаше „койка“. Също както тоалетната не се нарича „тоалетна“, а „галюн“.

Той можеше да се ориентира оттук до всяко пристанище в Обединеното кралство — беше запомнил всички адмиралтейски карти. Само дето лодката нямаше двигател. Искаше един ден да си има своя лодка, с двигател, и тогава щеше да плава до всички онези места, които пазеше в главата си. Аха.

Босун навря нос в ръката му, която висеше от койката. Босун, голям, дебнещ, червеникавокафяв котарак, беше шефът тук. Истинският господар на лодката. Мад знаеше, че котката го възприема като слуга. Нямаше нищо против. Котката никога нямаше да се вмъкне в таксито му.

Миризмата на скъпи нови кожени обувки изпълваше ноздрите му. О, да! Рай! Да се събуди с чифт нови обувки.

И то при прилив!

Това му беше най-хубавото на живота на вода. Никога не чуваш стъпки. Мад се беше опитал да живее в града, но това не беше за него. Не можеше да свикне с хипнотизиращия звук от всички онези обувки, които потракваха навсякъде около него, докато се опитваше да заспи. Тук нямаше обувки, не и в мочурищата по река Адур при Шорхам Бийч. Само плисъкът на вода и тишината на тинестия бряг. Писъкът на чайките. Понякога ревът на осеммесечното бебе от съседната лодка.

Дано един ден бебето паднеше в тинята и се удавеше.

Но засега Мад очакваше новия ден. Да стане от леглото. Да разгледа новите си обувки. После да ги каталогизира. След това вероятно да разгледа колекцията си, която държеше на тайни места, които бе открил на лодката. Там, сред останалите неща, държеше и колекцията си от схеми на електрически вериги. После щеше да отиде в малката каюта горе на носа и да прекара известно време онлайн на лаптопа.

Какъв по-добър начин да започнеш новата година?

Но първо трябваше да си спомни да нахрани котката.

Но преди да направи това трябваше да си измие зъбите.

А преди това трябваше да иде до „галюна“.

После трябваше да направи всички проверки на лодката, да ги отметне в списъка, който собствениците му бяха дали. Първа в него беше проверката на въдиците. После трябваше да провери за течове. Течовете бяха лошо нещо. После трябваше да провери въжетата за привързване към пристана. Списъкът беше дълъг и следването му го караше да се чувства добре. Хубаво беше да е полезен.

Мистър Радж Бибдун, собственикът на таксито, имаше нужда от него.

Медицинската сестра и дърводелецът, които притежаваха дома му, също имаха нужда от него.

Котката имаше нужда от него.

И тази сутрин той имаше нов чифт обувки!

Това беше добро начало на новата година.

Аха.

7

Четвъртък, 1 януари

Карло Диомей беше изморен. А когато беше изморен, се чувстваше унил, както сега. Не харесваше тези дълги, влажни английски зими. Липсваше му хапливият сух студ на родния Курмайор високо в Италианските Алпи. Липсваха му снегът през зимата и слънцето през лятото. Липсваше му възможността да се качи на ските в почивния си ден и да прекара няколко скъпоценни часа сам, далеч от неделните тълпи по оживените писти, да оставя тихи следи по онези части от планината, които само той и малцина местни водачи знаеха.

Оставаше му само още една година от договора и се надяваше тогава да се върне в планината и с малко късмет към управляването на хотел там, отново сред приятелите си.

Но засега парите тук бяха добри и опитът му в този прочут хотел щеше да му даде голям тласък в кариерата. Но, по дяволите, що за противно начало на новата година беше това!

Като заместник-управител на хотел „Брайтън Метропол“, обикновено работеше дневна смяна, което му позволяваше да прекарва прекрасни вечери у дома, в наетия апартамент с изглед към морето, заедно със съпругата си и децата — двегодишния му син и четиригодишната му дъщеря. Но вчера, точно на Нова година, нощният управител не дойде на работа заради грип и той трябваше да се върне и да поеме смяната, само е два часа почивка, в които хукна до дома, сложи децата да спят, чукна се с чаша минерална вода с жена си по случай новата година, вместо с чаша шампанско през нощта, както бяха планирани, и се върна да надзирава новогодишните празненства, които хотелът беше приютил.

Сега течеше осемнайсетият час от дежурството му и той беше изтощен. След половин час щеше да предаде смяната на своя заместник и най-сетне да си иде у дома, и да празнува, като изпуши така жадуваната цигара, после да се свлече в леглото и да потъне в сън, от който така отчаяно се нуждаеше.

В малкия му тесен офис зад стената на рецепцията иззвъня телефон.

— Карло — отговори той.

Беше Даниела де Роса, шефката на камериерките, италианка, от Милано. Една камериерка била загрижена за стая 547. Беше 12,30, половин час след времето за напускане на стаята, а на вратата още висяла табелка с надпис „Не ме безпокойте“. Камериерката почукала няколко пъти, но не получила отговор, после се обадила по телефона в стаята.

Той се прозя. Вероятно някой си отспиваше след нощното прекаляване. Щастливци. Затрака по клавиатурата, за да провери кой е наел стаята. Госпожа Марша Морис. Набра номера на стаята и се заслуша в сигнала, нямаше отговор. После се обади на Даниела де Роса.

— Добре — каза изморено, — идвам.

След пет минути излезе от асансьора на петия етаж и тръгна по коридора, към управителката на камериерките, която стоеше пред стаята. Почука силно по вратата. Никой не отговори. Почука отново. Зачака. После използва своя ключ, отвори бавно вратата и пристъпи в стаята.

— Здравейте! — каза той тихо.

Тежките завеси още бяха спуснати, но в полумрака успя да различи, че на леглото има човек.

— Здравейте! — каза той отново. — Добро утро!

Долови някакво съвсем слабо движение на леглото.

— Добро утро, госпожо Морис. Ехо! Честита Нова година!

Не получи отговор. Само още едно леко движение.

Затърси по стената ключа за осветлението и го натисна. Няколко лампи светнаха едновременно. И разкриха слаба гола жена с големи гърди, дълга червена коса и гъст триъгълник кафяви косми между краката. Беше разпъната на леглото. Ръцете и краката ѝ бяха разперени и завързани с бели въжета. Когато се приближи, с все по-нарастващо неудобство, той разбра защо тя не може да издаде нито звук — част от кърпа за лице се подаваше от двете страни на тиксото, с което беше залепена устата ѝ.

— О, господи! — изпищя управителката на камериерките.

Карло Диомей се втурна към леглото, като измореният му ум се опитваше да схване онова, което виждаха очите му, и не успяваше съвсем. Да не би да беше някаква странна сексигра? Може би съпругът ѝ или приятелят ѝ, или който и да е, се спотайваше в банята? Жената го гледаше с отчаяние.

Той хукна към банята и отвори рязко вратата, но вътре нямаше никого. Беше виждал странни неща в хотелски стаи и се беше справял с няколко странни истории, но сега, за първи път в кариерата си, не знаеше какво да направи. Дали не бяха прекъснали някаква извратена сексуална игра? Или пък ставаше нещо друго?

Жената го гледаше изплашено. Той се смути, когато сведе поглед към голото ѝ тяло. Преодоля притеснението си и се опита да махне тиксото, но когато дръпна лекичко, жената разтресе яростно глава. Явно я болеше. Но той трябваше да го махне, беше сигурен в това. Трябваше да говори с нея. Затова го отлепи от кожата ѝ възможно най-внимателно и извади кърпата от устата ѝ.

Жената веднага започна да плаче и да говори неразбираемо.

8

Четвъртък, 1 януари

Рой Грейс си мислеше, че отдавна не се е чувствал толкова добре в първия ден от новата година. Доколкото можеше да си спомни, освен когато беше на дежурство, новата година винаги започваше с ослепяващо главоболие и всепоглъщащо усещане за обреченост, което винаги придружаваше неговите махмурлуци.

Беше пил дори повече в новогодишните нощи през първите години след изчезването на Санди, когато най-близките им приятели Дик и Лесли Поуп не искаха и да чуят, че държи да си остане вкъщи, а настояваха да празнува с тях. И, сякаш това беше някакво наследство от Санди, той беше започнал все повече да намразва този празник.

Но сега, точно тази новогодишна нощ, беше съвсем различно. Беше по-трезвен — и по-щастлив — от когато и да било.

Като начало, Клео обожаваше самата идея за празнуването на Нова година. Което пък внасяше ирония във факта, че беше бременна и затова не можеше да пие. Но той нямаше нищо против; беше щастлив просто да бъде с нея и да празнува не само настъпващата година, но и тяхното общо бъдеще.

А в себе си празнуваше и факта, че сприхавата му шефка, Алисън Воспър, вече няма да убива ентусиазма му почти всеки ден. Очакваше с нетърпение срещата с новия си шеф в понеделник — помощник-началник на полицията Литър Риг.

Единственото, което бе успял да разузнае за този човек досега, беше, че държи всичко да се изпипва, обича да е лично ангажиран в случаите и не може да търпи глупаци.

За негово облекчение в главното управление в Съсекс Хаус утрото беше спокойно, затова той се захвана с бумащината, която го чакаше, и отбелязваше бърз прогрес, като редовно хвърляше по едно око на сводките за всички докладвани инциденти в Брайтън и Хоув, които се нижеха на екрана на компютъра.

Както и очакваше, имаше няколко инцидента в барове, кръчми и клубове — повечето сбивания и няколко дребни кражби. Забеляза и няколко дребни пътни инцидента, един случай на домашно насилие — бой между съпрузи, — едно оплакване от шумно парти, едно изгубено куче и откраднат мотопед, както и доклад за гол мъж, който тичал по „Уестърн Роуд“. Но сега се бе появило и едно сериозно престъпление. Беше докладвано за изнасилване в хотел „Метропол“ в Брайтън. Съобщението се бе появило на екрана само преди няколко минути — в 12,55.

Имаше четири основни категории изнасилвания — от непознат, от познат, от гадже и от партньор. До този момент в съобщението не се споменаваше нищо за извършителя. Новогодишната нощ беше време, когато някои мъже се напиваха до умопомрачение и се натрапваха на гаджетата или партньорките си, и по всяка вероятност този инцидент щеше да попадне в някоя от тези категории. Достатъчно сериозно, но не и за отдел „Тежки престъпления“.

След двайсет минути той се канеше да пресече шосето до супермаркета, който служеше за нещо като столова на полицията, за да си купи сандвич за обяд, когато телефонът на вътрешната линия иззвъня.

Обаждаше се Дейвид Алкорн, детектив-инспектор, когото Рой познаваше и харесваше. Алкорн работеше в най-натоварения участък в града, на „Джон Стрийт“, където самият Грейс бе прекарал първите си години в полицията като детектив, преди да премине към главното управление в Съсекс Хаус.

— Честита Нова година, Рой — каза Алкорн с обичайния си сардоничен тон, който направи думата „честита“ крайно неуместна.

— На теб също, Дейвид. Добре ли прекара снощи?

— Да. Е, не беше лошо. Трябваше да огранича малко пиячката, за да мога да дойда тук в седем сутринта. А ти?

— Кротко, но прекрасно — благодаря.

— Но ще трябва да те размърдам, Рой. Изглежда, имаме изнасилване от непознат в „Метропол“.

Той му предаде основните факти. Екип униформени отишли в хотела и се обадили на криминалния отдел. Служителка от Отдела за сексуални престъпления била на път към хотела, за да придружи жената до наскоро основаното специализирано звено, разследващо изнасилвания, в Центъра за разследване на сексуални посегателства в Кроули — следвоенен град, който се намираше в самия географски център на Съсекс.

Грейс си записа данните в един бележник.

— Благодаря, Дейвид — каза той. — Дръж ме в течение. Обади се, ако имаш нужда от помощ от екипа ми.

Последва кратка пауза и той почувства колебанието в гласа на детектива, когато заговори:

— Рой, може би има нещо, което прави случая донякъде политически ориентиран.

— Така ли?

— Жертвата е била на благотворителен бал снощи в „Метропол“. Информираха ме, че неколцина висши полицейски служители са присъствали на този бал.

— Имена?

— Началникът на полицията и жена му, като за начало.

Мамка му, помисли си Грейс, но премълча.

— Кой друг?

— Заместник-началникът. Един помощник-началник. Следваш ли мисълта ми?

Грейс определено я следваше.

— Може би трябва да изпратя някой от „Тежки престъпления“ да придружи служителката от „Сексуални престъпления“. Какво мислиш? Просто формално.

— Мисля, че няма да е лошо.

Грейс бързо обмисли възможностите. Най-вече беше загрижен за новия си началник. Ако помощник-началник Питър Риг беше наистина толкова педантичен, тогава той трябваше да действа много внимателно и да се подсигури възможно най-добре.

— Добре, благодаря ти, Дейвид. Ще изпратя някого веднага. Междувременно можеш ли да направиш списък на всички присъстващи на събитието?

— Вече го имам.

— И на всички гости, останали да нощуват в хотела, включително и на персонала — предполагам, че е имало допълнително служители на смяна снощи.

— И това е готово. — Алкорн звучеше малко кисело, сякаш Грейс се съмняваше в способностите му.

— Разбира се. Съжалявам.

Веднага след разговора той се обади на детектив Ема-Джейн Бутууд, един от малцината членове на неговия екип, които бяха на работа днес. Освен това тя бе един от детективите, на които бе възложил да се справят с планината бумащина, изисквана от кралската прокуратура за операция „Нептун“ — огромно и мъчително разследване на трафик на хора, което бе задействал в седмиците преди Коледа.

Отне ѝ секунди да се появи в кабинета му от бюрото си в голямата зала на детективите точно зад неговата врата. Той забеляза, че тя накуцва лекичко — още не се беше възстановила напълно от ужасните рани, които бе получила при едно преследване през лятото, когато се беше забила с микробуса право в една стена. Въпреки множеството фрактури и загубата на далака си, тя беше настояла да съкрати препоръчителния период за възстановяване, за да се върне възможно най-скоро на работа.

— Здравей, Ема — каза той. — Сядай.

Грейс тъкмо бе започнал да ѝ предава фактите по случая, които Дейвид му бе съобщил, и да обяснява деликатната политическа ситуация, когато вътрешният телефон отново звънна.

— Рой Грейс — каза той в слушалката, като вдигна пръст към Ема, за да изчака.

— Детектив Грейс — чу се ведър, приятелски глас с изискан, придобит в частно училище говор. — Как сте? Обажда се Питър Риг.

Мамка му, помисли си Грейс отново.

— Сър — отвърна той. — Много се радвам… ъ… да ви чуя. Мислех си, че няма да започнете преди понеделник, сър.

— Има ли проблем с това?

О, господи, помисли си Рой Грейс и сърцето му се сви. Новата година бе настъпила едва преди дванайсет часа, а вече се бяха сдобили с първото сериозно престъпление. Освен това новият началник все още не беше встъпил официално в длъжност, а той бе успял да го вбеси.

Усети погледа на Ема върху себе си, беше наострила уши.

— Не, сър, в никакъв случай. Всъщност точно навреме. Вече имаме първото тежко престъпление за годината. Още е много рано да се каже, но вероятно ще привлече доста медийно внимание.

Грейс даде знак на Ема, че иска да говори насаме, и тя напусна кабинета и затвори вратата.

През следващите няколко минути той разказа на Риг всичко за случая. За щастие новият началник продължи с приятелския тон.

Когато Грейс свърши, Риг каза:

— Доколкото разбирам, мислиш да идеш там лично?

Рой се поколеба. В Кроули имаха специализиран и много способен екип, така че всъщност нямаше нужда от неговото присъствие на сцената, а и той щеше да е по-полезен тук, в управлението, за да се справи с докладите и да координира хода на разследването по телефона. Но реши, че началникът не иска да чуе това.

— Да, сър. Тръгвам след малко — отвърна той.

— Добре. Дръж ме в течение.

Грейс го увери, че ще направи точно така.

Когато затвори телефона, потънал в мисли, вратата се отвори и иззад нея се появи мрачното лице и обръснатото теме на детектив-сержант Глен Брансън. Очите му, на фона на черната кожа, изглеждаха мътни и изморени. Те напомниха на Грейс за очите на риба, умряла преди доста време, от онези, които Клео все му заръчваше да не купува.

— Здрасти, старче — каза Брансън. — Да не би тази година да се очертава по-малко шибана от предишната?

— Няма такова нещо! — отвърна Грейс. — Никоя година не е започвала толкова гнусно. Можем само да се опитаме да свикнем с този факт.

— Аха, явно преливаш от добро настроение тая сутрин — каза Брансън и стовари огромното си туловище на стола, освободен преди малко от Ема.

Дори кафявият му костюм, крещящата вратовръзка и кремавата риза изглеждаха изморени и смачкани, сякаш бяха висели твърде дълго на закачалката. А това притесни Грейс. Защото приятелят му обикновено се обличаше много спретнато. Но откакто преди няколко месеца бракът му се разпадна, той явно се бе плъзнал по низходяща спирала.

— Ама миналата година ми беше най-добрата, нали? Някъде по средата ме простреляха, към третото тримесечие жената ме изхвърли.

— Погледни го от добрата страна. Не си умрял и можеш да потрошиш колекцията ми от плочи.

— Много благодаря.

— Искаш ли да се повозим? — попита го Грейс.

Брансън сви рамене.

— Да, разбира се. Къде?

Радиотелефонът на Грейс иззвъня. Беше Дейвид Алкорн, за да му даде нови факти по случая.

— Има нещо, което може да се окаже важно, Рой. Очевидно някои от дрехите на жертвата липсват. Вероятно извършителят ги е взел. В частност обувките ѝ. — Той се поколеба за миг, после добави: — Това май ми напомня за един тип отпреди няколко години, а на теб?

— Да, но той взимаше само едната обувка и бельото — отвърна Грейс, гласът му внезапно бе станал по-тих. — Какво друго липсва?

— Не успяхме да измъкнем много от нея. Доколкото разбрах, тя е в пълен шок.

Нищо чудно, помисли си Грейс мрачно. Очите му се отклониха към една от сините кутии на пода — в нея бяха неразрешените случаи на Мъжа с обувките. Замисли се за миг.

Това беше преди дванайсет години. Надяваше се, че е просто съвпадение.

Но още щом си го помисли, студен порив плъзна по вените му.

1997

9

Четвъртък, 25 декември

Движеха се. Пътуваха нанякъде. Рейчъл Райън чуваше постоянното глухо бумтене на ауспуха и вдишваше с пълни гърди дима. Чуваше звука от гумите по мокрото шосе. Чувстваше как при всяка неравност тялото ѝ подскача върху зеблото, на което лежеше с ръце зад гърба, неспособна да се движи и да говори. Виждаше само задната част на бейзболната му шапка в кабината отпред и щръкналите му уши.

Беше скована от студ и ужас. Устата и гърлото ѝ бяха пресъхнали, главата я болеше страшно там, където я беше ударил. Цялото тяло я болеше. Повдигаше ѝ се от отвращение — от мръсотията, от гнусотата. Отчаяно искаше да се изкъпе с гореща вода, със сапун и шампоан. Искаше да се измие и отвътре, и отвън.

Почувства, че микробусът завива. Видя дневна светлина. Сива дневна светлина. Коледната утрин. Сега можеше да е в апартамента си и да отваря чорапа, който майка ѝ беше изпратила по пощата. Всяка година, още откакто беше дете, досега — когато бе на двайсет и две, — тя получаваше коледен чорап.

Заплака. Чу свистенето на чистачките по предното стъкло. Внезапно песента на Елтън Джон „Свещ на вятъра“ зазвуча силно и пресекливо по радиото. Тя видя как мъжът поклаща глава в такт с музиката.

Елтън Джон бе изпял тази песен на погребението на принцеса Даяна. Рейчъл си спомняше съвсем ясно този ден. Тя беше една от стотиците хиляди опечалени пред Уестминстърското абатство, слушаше тази песен и гледаше погребението по един от огромните екрани. Беше прекарала нощта на паважа, а предния ден бе похарчила по-голямата част от седмичната си надница като рецепционист в отдел „Връзки с клиентите“ на „Америкън Експрес“ в Брайтън за букет, който беше положила до хилядите други пред Кенсингтън Палас.

Принцесата беше нейният идол. И в деня, когато Даяна умря, като че ли умря и нещо в нея.

Сега беше започнал нов кошмар.

Микробусът спря рязко и тя се плъзна няколко сантиметра напред. Опита да раздвижи ръцете и краката си, които бяха болезнено схванати. Но не можа да ги помръдне.

Беше утрото на Коледа и родителите ѝ щяха да я очакват за чаша шампанско и след това за коледен обяд — последван от речта на кралицата. Традиция, която се спазваше всяка година, като коледния чорап.

Опита се да проговори, да помоли мъжа, но устата ѝ беше здраво залепена. Трябваше да се изпишка, а вече веднъж, по някое време, се беше изпуснала. Чу мобилния си — рингтона на нокия. Мъжът обърна глава за миг, после отново погледна напред. Микробусът потегли. Помътеният ѝ поглед успя да различи през размазаното предно стъкло зелената светлина на светофар. После видя позната сграда вляво. Магазинът за играчки „Геймли“. Бяха на Чърч Роуд, насочваха се на запад.

Телефонът ѝ спря да звъни. Малко по-късно се чу звукът за получено съобщение.

От кого?

От Трейси или Джейд?

Или родителите ѝ се обаждаха, за да ѝ пожелаят Весела Коледа? Майка ѝ сигурно нямаше търпение да узнае дали е харесала подаръка си?

Колко ли време щеше да мине, преди да започнат да се тревожат за нея?

О, Господи! Кой е този мъж, по дяволите?

Тя се претърколи на лявата си страна, когато микробусът взе рязко един десен завой. После ляв. После още един. И накрая спря.

Песента свърши и ведър мъжки глас заговори за това къде прекрасният Елтън Джон е прекарал Коледа.

Мъжът излезе от микробуса, като остави двигателя включен. Парите и страхът засилваха гаденето ѝ все повече. Отчаяно искаше да пийне вода.

Внезапно той се върна в микробуса. Продължиха към някаква тъмнина. После двигателят изгасна и настъпи миг на пълна тишина, защото и радиото замлъкна. Мъжът изчезна.

Чу се металическо изщракване, когато вратата на шофьора се затвори.

После още едно изщракване, което прекъсна всяка светлина.

Тя лежеше неподвижно и скимтеше от страх в пълния мрак.

10

Петък, 26 декември

Костюмиран, с ботуши и гордо издокаран с готината червена вратовръзка с индийски десен, която Санди му бе подарила вчера за Коледа, Рой подмина синята врата с надпис „Суперинтендант“ вляво и вдясно — друга, с надпис „Главен суперинтендант“. Често се чудеше дали някога ще стане „главен суперинтендант“.

Цялата сграда беше сякаш опустяла в утрото след Коледа, като „Мари Селест“[1]. Само в заседателната зала на горния етаж имаше неколцина членове на екипа по операция „Худини“. Те все още работеха денонощно, за да заловят серийния изнасилвач с прозвището Мъжа с обувките.

Докато чакаше чайника да заври, той се замисли за шапката на главния суперинтендант. Със сребристата лента, която я отличаваше от по-ниските чинове, определено беше много примамлива. Но се зачуди дали е достатъчно умен да се издигне до тази позиция — съмняваше се.

През годините брак Рой Грейс бе научил едно нещо за Санди — тя имаше съвсем ясна представа какъв иска да е светът ѝ и много бързо се гневеше, ако някакъв аспект от него не отговаряше на очакванията ѝ. В няколко случая избухванията ѝ заради несръчен сервитьор или пък продавач в магазин го бяха карали да се чувства доста неудобно. Но именно този ѝ темперамент бе част от онова, което го беше привлякло в нея. Тя му предоставяше цялата необходима подкрепа и ентусиазъм за успех в живота, малък или голям, но той просто трябваше да не забравя, че за нея провалът не е допустим.

Това отчасти обясняваше дълбокото ѝ негодувание и понякога гневните ѝ изблици заради това, че след години опити с почти всяко възможно лечение на безплодие все още не можеше да зачене детето, което и двамата отчаяно искаха.

Като си тананикаше думите от песента на Ерик Клептън „Промени света“, които, кой знае защо, изникнаха в ума му — Рой Грейс отнесе чашата с кафе на бюрото си в празната стая на детективите на втория етаж на полицейското управление на „Джон Стрийт“ в Брайтън. Тя имаше грозен син килим, бе претъпкана с редици разделени с прегради бюра и пълни картотеки и имаше изглед на изток — към белите стени и сияещите сини прозорци на сградата на „Американ Експрес“. Рой включи шумния бавен компютър, за да провери сводките от изминалата нощ. Докато чакаше машината да зареди, отпи от кафето и се наслади на цигара, като наруши наскоро въведената забрана за пушене в сградата на полицейското управление.

Почти всяка година правеха опит да внесат малко коледен дух в това място. От тавана висяха хартиени гирлянди. Лъскави ленти бяха провесени от картотеките. По няколко бюра имаше коледни картички.

Санди съвсем не беше впечатлена, че за три години това бе втората Коледа, в която той беше дежурен. И както бе отбелязала съвсем правдиво — беше гадно да се работи през тази седмица. Дори повечето от местните престъпници бяха по домовете си или в леговищата си.

По Коледа винаги имаше бум на внезапната смъртност и на самоубийствата. Това може и да бяха щастливи дни за онези, които имаха приятели и семейства, но носеха отчаяние и мъка за самотните, особено за старците, които дори нямаха достатъчно пари, за да стоплят домовете си. Но пък това беше спокоен период от гледна точка на сериозните престъпления — онези престъпления, които могат да дадат на един амбициозен млад детектив-сержант като него възможността да бъде забелязан от колегите си и да покаже на какво е способен.

Но това скоро щеше да се промени.

Колкото и да бе необичайно, телефоните мълчаха. Обикновено звъняха непрестанно из цялата зала.

Когато се появиха първите сводки, внезапно звънна вътрешният телефон.

— Полицейско управление — отвърна той.

Беше операторът от центъра за повиквания, където се приемаха и разпределяха всички обаждания.

— Здравей, Рой. Весела Коледа.

— И на теб, Дорийн — каза той.

— Възможно изчезване — каза тя. — Рейчъл Райън, на двайсет и две, разделила се с приятелите си на Бъдни вечер при една стоянка за таксита на „Ист Стрийт“ и тръгнала пеша към дома си. Не се появила на коледния обяд у родителите си и не отговаря на домашния и мобилния телефон. Родителите ѝ отишли в апартамента ѝ на Истърн Терас, Кемп Таун, в три следобед вчера, но никой не им отворил. Казаха, че това не било характерно за нея, и са много притеснени.

Грейс си записа адресите на Рейчъл Райън и на родителите ѝ и каза на Дорийн, че ще разследва случая.

Настоящата политика на полицията беше да се изчака няколко дни, в случай че изчезналият се появи, преди да се ангажират ресурси в издирването му, стига да не ставаше дума за непълнолетен, за възрастен човек или за някой, който е смятан за уязвим. Но днешният ден се очертаваше спокоен и той реши, че е по-добре да се занимава с нещо, отколкото просто да си седи на задника.

Двайсет и девет годишният детектив-сержант стана и тръгна покрай редиците бюра към това на детектив Норман Потинг, който днес беше на смяна. С петнайсетина години по-възрастен от него, Потинг беше ветеран детектив-сержант, който никога не беше повишаван, отчасти заради не особено политически коректната му нагласа, отчасти заради хаотичния му живот и отчасти защото, подобно на мнозина полицаи, включително покойния баща на Грейс, предпочиташе да работи на фронтовата линия, отколкото да се занимава с бюрократичните отговорности, които идваха с повишението. Грейс беше сред малцината тук, които наистина го харесваха и се радваха на неговите „военни истории“ — както наричаха полицейските истории за минали случаи, — защото чувстваше, че може да научи нещо от тях; и освен това малко съжаляваше Потинг.

Детектив Потинг усилено набираше нещо на клавиатурата с десния си показалец.

— Скапани технологии — изсумтя той с гърления си девънски акцент, когато сянката на Грейс падна върху него. От Потинг се носеше миризма на цигари. — Взех два урока, а още не мога да му хвана цаката. Какво ѝ беше на старата система, с която си бяхме свикнали?

— Това се нарича прогрес — отвърна Грейс.

— Да бе. Прогрес ли е да се натрапват такива неща?

Грейс не обърна внимание на този въпрос и започна:

— Съобщено е за изчезване, което не изглежда добре. Зает ли си в момента? Имаш ли време да дойдеш с мен да поразпитаме?

Потинг веднага скочи на крака.

— Готово, стига да разсеем скуката, както казваше старата ми леля — отвърна той. — Добре ли изкара Коледа, Рой?

— Набързо и приятно. Всичките шест часа от нея прекарах у дома.

— Поне имаш дом — отвърна мрачно Потинг.

— Моля?

— Аз живея в комуналка. Нали тя ме изхвърли! Не е много забавно да пожелаваш на децата си Весела Коледа от монетния телефон в коридора и да ядеш „Коледна вечеря за един“ от супермаркета пред телевизора.

— Съжалявам — отвърна Грейс. И наистина съжаляваше.

— Знаеш ли защо жените са урагани, Рой?

Той поклати глава.

— Защото, когато дойдат, са мокри и диви. А когато си тръгват, ти взимат къщата и колата.

Грейс се усмихна безрадостно.

— Но за теб не е така — ти си щастливо женен. Желая ти късмет. Все пак внимавай — продължи Потинг. — Наблюдавай за признаците кога ще се обърне. Повярвай ми, на мен това ми е второто кърваво бедствие. Трябваше да си науча урока още първия път. Жените смятат ченгетата за много секси, докато не се омъжат за тях. После осъзнават, че не са такива, за каквито са ги мислили. Късметлия си, ако твоята е различна.

Грейс кимна, но не каза нищо. Думите на Потинг се доближаваха неприятно до истината. Никога не се беше интересувал от опера, но наскоро Санди го завлече на постановка на любителското оперно общество „Пиратите на Пензанс“. А по време на последната песен „Участта на полицая не е щастлива“ не спря да го смушква с лакът.

След това го попита дали според него тези думи са верни.

Той отвърна, че не са. Бил много щастлив със своята участ.

По-късно, в леглото, тя му прошепна, че вероятно стиховете трябва да се променят на: „Участта на съпругата на полицая не е щастлива“.

В настоящето

11

Четвъртък, 1 януари

Няколко от къщите по улицата пред болницата имаха коледни светлинки по прозорците и гирлянди на входните врати. Скоро щяха да ги приберат за следващата година, помисли си малко тъжно Грейс, докато намаляваше и приближаваше към входа на болница „Кроули“ — квадратна, покрита с петна бетонна сграда с крещящи пердета на прозорците. Той харесваше магията, която Коледа пръскаше над света, дори когато трябваше да работи.

Без съмнение сградата бе изглеждала много по-впечатляващо под слънчевото синьо небе в първоначалния замисъл на архитекта, отколкото сега — във влажната януарска утрин. Грейс си помисли, че архитектът вероятно не е взел предвид и капаците, закриващи половината ѝ прозорци, десетината коли, паркирани хаотично отвън, и множеството надписи и петна по стените.

Глен Брансън обикновено обичаше да го ужасява с шофьорските си умения, но днес му позволи да кара дотук, като дори му даде възможност да се концентрира върху пълния му отчет за отвратителната коледна седмица, която бе изкарал. Бракът на Глен, който бе отбелязал нови спадове в седмиците преди Коледа, се беше влошил още повече на самия празник.

Разярен, че жена му Ари е сменила ключалките на къщата им, Глен бе избухнал в самата коледна утрин, когато пристигнал, натоварен с подаръци за двете им деца, и тя отказала да го пусне вътре. Той беше огромен бивш бияч от нощни клубове и бе разбил с един ритник входната врата само за да открие това, което вече подозирал. Новият любовник на жена му се беше настанил в неговата къща, играеше си с неговите деца, пред неговата коледна елха, за Бога!

Жена му се обадила в полицията и Глен се разминал на косъм с ареста, когато патрулката се появила. А това щеше да му коства кариерата.

— Е, ти какво щеше да направиш? — попита той.

— Вероятно същото. Но това не значи, че е редно.

— Да. — Глен помълча известно време, после добави: — Прав си. Но когато видях онзи тъп личен треньор да си играе на Хbox[2] с децата ми, бях готов да му откъсна главата и да играя баскетбол с нея.

— Трябва някак да се опиташ да се сдържаш, братле. Не искам да си прецакаш кариерата.

Брансън се втренчи през предния прозорец в дъжда навън. После каза безизразно:

— Какво значение има? Вече нищо няма значение.

Рой Грейс обичаше този тип, този голям, добронамерен, добросърдечен мъж канара. Срещна го преди няколко години, когато Глен беше току-що повишен в детектив. Беше видял в него много от себе си — амбиция, устрем. А и Глен имаше онова, което прави човек добър полицай — висока емоционална интелигентност. Оттогава Грейс го бе поел под крилото си. Но сега, когато бракът му се разпадаше и той губеше контрол над гнева си, Глен беше опасно близо до лудостта.

Беше опасно близо до това разруши дълбокото им приятелство. Защото през последните няколко месеца Брансън беше квартирант на Грейс, в дома му близо до крайбрежната улица на Хоув. Грейс нямаше нищо против, тъй като сега на практика живееше в къщата на Клео в квартала Норт Лайн в центъра на Брайтън. Но наистина имаше против Брансън да рови из скъпоценната му колекция плочи и постоянно да критикува вкуса му за музика.

Като сега например.

Тъй като нямаше собствена кола — бе потрошил любимата си алфа ромео при едно преследване преди няколко месеца и все още беше обект на разследване от страна на застрахователите, — Грейс беше принуден да използва общи коли, които бяха все малки фордове или хюндай „Гец“. Тъкмо се бе научил как да борави с айпода, който Клео му подари за Коледа и можеше да пуска любимата му музика през всяка автомобилна радиосистема, и се изфука с него пред Брансън по пътя насам.

— Коя е тая? — попита Брансън, като рязко смени темата, когато и песента се смени.

— Лаура Марлинг.

Той се вслуша за миг и обяви:

— Много подражава.

— На кого?

Брансън сви рамене.

— Аз я харесвам — каза Грейс отбранително.

Слушаха мълчаливо няколко секунди, докато Грейс не забеляза свободно място на улицата и насочи колата към него.

— Просто много си падаш по женски вокали — обяви Брансън. — Това ти е проблемът.

— Но аз наистина я харесвам. Ясно ли е?

— Жалък си.

— Клео също я харесва — настоя Грейс. — Тя ми подари това за Коледа. Искаш ли да ѝ кажа, че я смяташ за жалка?

Брансън вдигна огромните си ръце.

— Олелее!

— Да. Олеле!

— Моите уважения! — каза Брансън. Но гласът му беше тих и лишен от хумор.

Трите места за паркиране, запазени за полицията, бяха заети, но днес беше почивен ден и имаше доста свободни места. Грейс вкара колата в едно от тях и изключи двигателя. Двамата слязоха и забързаха през дъжда покрай болницата.

— Вие с Ари спорили ли сте някога за музика?

— Защо? — попита Брансън.

— Просто се чудя.

Повечето посетители на този комплекс от сгради сигурно нямаше и да забележат малката бяла табела със син надпис „Център „Сатурн“, която сочеше към безлична алея, обградена от една страна от стената на болницата, а от другата — от редица храсти. Приличаше на пътека към контейнерите.

Всъщност алеята водеше до първия в Съсекс център за разследване на сексуални посегателства. Звено, наскоро основано от началника на полицията, и като други подобни на него из цяла Англия бе предназначено да промени начина, по който се третираха жертвите на сексуални престъпления. Грейс си спомняше времето, не чак толкова отдавна, когато травматизираните жертви на изнасилване трябваше да минат през целия полицейски участък и често бяха разпитвани от цинични мъже полицаи. Всичко това сега се бе променило и този център беше последното проявление на тази промяна.

Тук жертвите, които бяха в крайно уязвимо състояние, бяха под грижите на специално обучени служители от същия пол и психолози — професионалисти, които правеха всичко по силите си, за да ги успокоят и да ги предразположат, за да могат да преминат по-леко през бруталния процес на разкриване на истината.

Едно от най-трудните неща, пред които бяха изправени служителите на центъра, беше фактът, че жертвите всъщност трябваше да бъдат възприемани като „местопрестъпления“. Дрехите и телата им съдържаха потенциални улики. А времето, както при всички разследвания, беше от първостепенно значение. Много жертви на изнасилване изчакваха дни, седмици, дори години, преди да отидат в полицията, а други така и не съобщаваха за нападението, защото не искаха да преживеят отново най-голямото мъчение в живота си.

* * *

Брансън и Грейс минаха бързо покрай един черен контейнер на колела, после покрай редица пътни конуси, кой знае защо натрупани един върху друг тук, и след секунди стигнаха до вратата, която беше отворена. Бяха поканени вътре, най-сетне на сухо, от служителка, която Грейс познаваше, но в момента не се сещаше за името ѝ.

— Честита Нова година, Рой! — поздрави го тя.

— Честита и на теб!

Видя, че тя поглежда към Глен, и отчаяно зарови из паметта си за името ѝ. Сети се!

— Глен, това е Бренда Кейс — Бренда, това е детектив сержант Глен Брансън, мой колега от отдел „Тежки престъпления“.

— Приятно ми е да се запознаем, детектив-сержант — каза тя.

Бренда Кейс беше обучен следовател и работеше с жертви от Брайтън и други части на страната, преди този център да бъде основан. Мила, интелигентна на вид жена с къса кестенява коса и големи очила, тя винаги се обличаше скромно и консервативно, както бе облечена и днес — с черен панталон и сива блуза с остро деколте.

Можеш да познаеш, че се намираш в някой от тези съвременни центрове и със затворени очи, помисли си Грейс. Всички миришеха на нови килими, на прясна боя и притежаваха някаква задушаваща, звукоизолирана атмосфера.

Този специално беше лабиринт от стаи зад затворени чамови врати, с централна приемна, покрита с бежов килим. Боядисаните в кремаво стени бяха украсени с ярки цветни фотографии на познати пейзажи от Съсекс — къщи по крайбрежната улица на Хоув, водениците на Джак и Джил в Клейтън, пристанът на Брайтън. Явно бяха поставени с добри намерения, но ставаше ясно, че някой се е опитал твърде усилено да откъсне от преживените ужаси жертвите, които идваха тук.

Двамата се разписаха и Бренда Кейс ги поведе навътре. Една врата по коридора се отвори и едра жена с полицейска униформа и къса черна коса, която стърчеше така от главата ѝ, все едно е бръкнала в контакта, се заклатушка към тях сърдечно усмихната.

— Полицай Роуланд, сър — каза тя. — Старши детектив Грейс?

— Да — а това е детектив-сержант Брансън.

— Те са в първа стая за събеседване — току-що започнаха. Служителката, детектив Уестмор, говори с жертвата, а детектив-сержант Робъртсън наблюдава. Искате ли да идете в стаята за наблюдение?

— Ще има ли място и за двама ни?

— Ще вкарам още един стол. Ще желаете ли нещо за пиене?

— Едно силно кафе — каза Грейс. — Гъсто, без захар.

Брансън поиска диетична кола.

Последваха полицайката по коридора, покрай врати с надписи: „Стая за медицински преглед“, „Стая за срещи“, „Стая за събеседване“.

Малко по-нататък тя отвори друга врата без обозначение и те влязоха. Стаята за наблюдение представляваше малко помещение с тесен бял работен плот, върху който имаше редица компютри. Плосък монитор беше закачен за стената и показваше картина от съседната стая за събеседване. Детективът, който първи се бе явил на повикването от хотел „Метропол“, мъж в края на двайсетте, с момчешко излъчване и късо подстригана светла коса, се беше настанил до бюрото. Пред него имаше лаптоп и отворена бутилка вода. Детективът бе облечен със сив костюм, който не му беше много по мярка, и носеше лилава вратовръзка с огромен възел. Лицето му беше бледо като на човек, който се бори с ужасен махмурлук.

Грейс представи себе си и Глен, после седнаха. Грейс се настани на твърдия въртящ се стол с колелца, който жената бе докарала в стаята.

Екранът даваше статична картина на малка, лишена от прозорци стая. В нея имаше синьо канапе, синьо кресло и малка кръгла масичка, на която бе сложена кутия със салфетки. Килимът беше безрадостно тъмносив, а стените бяха боядисани в студено безлично бяло. Втора камера и микрофон бяха монтирани високо горе.

Жертвата — изплашена жена на трийсетина години, облечена с бял хавлиен халат с монограм MX на гърдите — седеше свита на топка на дивана. Беше обгърнала кръста си с ръце. Беше слаба, с привлекателно, но бледо лице, по което бе размазан туш за мигли. Дългата ѝ червена коса беше разрошена.

От другата страна на масата, срещу нея, седеше Клер Уестмор, служителката от отдела за сексуални престъпления. Беше възприела позата на жертвата — седеше в същото положение, обгърнала с ръце кръста си.

С годините полицаите се бяха научили кои са най-ефективните начини да получат информация от жертви и свидетели по време на разпит. Първият принцип се отнасяше до облеклото. Никога не биваше да носят дрехи, които разсейват обекта, като презрамки или пък ярки цветове. Детектив Уестмор бе облечена подходящо — с обикновена синя риза под светлосин пуловер с остро деколте, черни панталони и обикновени черни обувки. Дългата до раменете ѝ коса беше прибрана назад с лента. Единственото ѝ бижу беше семпла сребърна огърлица.

Вторият принцип беше да поставиш жертвата или свидетеля в доминираща позиция, да му позволиш да се отпусне. По тази причина Никола Тейлър беше на дивана, а детективът на креслото.

А отразяването на позата беше класическа техника при разпит. Ако отразяваш всичко, което обектът прави, понякога това го отпускаше до такава степен, че започваше сам да отразява разпитващия. А щом това се случеше, разпитващият поемаше контрола и жертвата щеше да се съгласява с него — и, на полицейски жаргон, щеше да започне да пее.

Грейс си водеше бележки, докато Уестмор, с лекия си ливърпулски акцент, бавно и умело се опитваше да изтръгне реакция от травматизираната мълчалива жена. Голям процент от жертвите на изнасилване страдаха от посттравматично разстройство и състоянието им ограничаваше времето, в което успяваха да се концентрират. Уестмор интелигентно се справяше с това, като я насочваше внимателно първо към най-скорошните събития и после я връщаше назад.

От множеството курсове по техника на разпита, на които бе присъствал, детектив Грейс бе научил на нещо, което обичаше да повтаря на колегите си: няма лош свидетел — има лош разпитващ.

Но тази жена като че ли знаеше какво прави.

— Знам, че е много трудно за теб да говориш за това, Никола — каза тя. — Но така ще ми помогнеш да разбера какво се е случило и да се опитам да открия онзи, който ти го е причинил. Не е нужно да ми го казваш днес, ако не искаш.

Жената се взираше мълчаливо пред себе си, като кършеше ръце и трепереше.

Грейс почувства огромно съжаление към нея.

Уестмор също започна да кърши ръце. След малко попита:

— Била си на новогодишна вечеря в „Метропол“ с приятели, нали така?

Тишина.

По бузите на жената се търкулнаха сълзи.

— Искаш ли да ми кажеш нещо днес?

Тя внезапно поклати глава.

— Добре. Няма проблем — каза Клер Уестмор. Поседя мълчаливо и добави: — На тази вечеря пи ли много алкохол?

Жената поклати глава.

— Не си пила?

— Защо си мислите, че съм била пияна? — сопна се жената внезапно.

Уестмор се усмихна.

— Просто в новогодишната нощ всички разпускаме. Аз не пия много, но на Нова година понякога се отпускам! Все пак е веднъж в годината!

Никола Тейлър сведе поглед към ръцете си.

— Значи това си мислите? — каза тя тихо. — Че съм се отпуснала?

— Тук съм, за да ти помогна. Не правя никакви предположения, Никола.

— Бях напълно трезва — каза огорчено жената.

— Добре.

Грейс бе доволен, че жената започва да реагира. Това беше добър знак.

— Не те съдя, Никола. Просто искам да разбера какво се е случило. И наистина разбирам колко ти е трудно да говориш за онова, през което си минала, затова искам да ти помогна с каквото мога. Но мога да го направя само ако разбера какво точно се е случило с теб.

Настъпи дълга тишина.

Брансън отпи от колата си, а Грейс от кафето.

— Можем да прекъснем този разговор когато пожелаеш, Никола. Ако искаш, ще го оставим за утре, няма проблем. Или за вдругиден. Когато ти прецениш. Просто искам да ти помогна. Само това ме интересува.

Още една дълга тишина.

И тогава Никола Тейлър изведнъж извика:

— Обувки!

— Обувки?

Тя пак замълча.

— Харесваш ли обувки, Никола? — пробва се Уестмор. Когато не получи отговор, продължи небрежно: — Обувките са моята слабост, преди Коледа бях в Ню Йорк със съпруга си. За малко да си купя едни ботуши „Фенди“ — струват осемстотин и петдесет долара!

— Моите бяха „Марк Джейкъбс“ — каза Никола Тейлър почти шепнешком.

— „Марк Джейкъбс“? Обожавам ги! — каза Уестмор. — И те ли са изчезнаха с дрехите ти?

Пак тишина.

После жената каза:

— Той ме накара да правя разни неща с тях.

— Какви неща? Опитай, опитай се да ми кажеш.

Никола Тейлър заплака отново. После, между риданията, започна да разказва с подробности, но съвсем бавно, с продължителни прекъсвания, в които се опитваше да се овладее или да потисне пристъпи на гадене.

Докато слушаха в стаичката за наблюдение, Глен Брансън се обърна към колегите си и се смръщи.

Грейс го погледна, чувстваше се много неудобно. Но докато слушаше жената, мислеше усилено. Мислеше за онова студено досие на пода в кабинета му, което бе прочел съвсем наскоро. Мислеше за 1997 година. Спомняше си дати. Модел. Начин на действие. Мислеше за показанията на жертвите тогава, някои от които беше прочел отново съвсем скоро.

И същият леден порив, който бе почувствал по-рано, се плъзна отново по вените му.

1997

12

Петък, 26 декември

— Термометърът каза, че ще е тази вечер! — каза Санди с онази искрица в сияйните си сини очи, която винаги допадаше на Рой Грейс.

Седяха пред телевизора. „Коледна ваканция“ с Чеви Чейс се бе превърнал в нещо като ритуал, винаги го гледаха в деня след Коледа. Нелепите бедствия обикновено караха Рой да се смее с глас. Но тази нощ мълчеше.

— Ехо? — обади се Санди. — Ехо, детективе! Има ли някой вкъщи?

Той кимна, смачка цигарата в пепелника и каза:

— Съжалявам.

— Нали не мислиш за работа, скъпи мой? Не и тази нощ. Не изкарахме нормална Коледа, нека поне се насладим на остатъка от този ден. Нека го направим специален.

— Знам — каза Рой. — Само че…

— Както винаги „само че“… — отвърна тя.

— Съжалявам. Трябва да се занимавам с едно семейство, което не е имало Коледа, нито подаръци, разбираш ли? Дъщеря им се е разделила с приятелите си рано сутринта на Коледа и така не се е прибрала у дома. Родителите ѝ са обезумели. Аз… аз трябва да направя каквото мога за тях. Заради нея.

— И какво? Вероятно сега се гушка с някое момче, което е срещнала в клуб.

— Не, тя не е такава.

— О, я стига, детектив-сержант Грейс! Сам си ми казвал за много хора, които са смятани за изчезнали от близките си всяка година. Около двеста и трийсет хиляди във Великобритания, така ми каза, и повечето от тях се връщат до месец!

— А единайсет хиляди и петстотин не се връщат.

— И какво?

— Имам предчувствие за този случай.

— Полицейски нюх?

— Аха.

Санди го перна по носа.

— Обичам твоя, ченге! — Целуна го и добави: — Тази нощ трябва да се погушкаме. Проверих си температурата и може би съм в овулация.

Рой Грейс се ухили и се вгледа в очите ѝ. Когато не беше на смяна и с колегите се събираха в бара на горния етаж на управлението или в някоя кръчма навън, и разговорът тръгнеше, както винаги в мъжка компания, към футбол, от който той не се интересуваше, или към пиленца, момичетата бяха разделяни на два лагера — такива, които харесваха заради циците им, и такива, които харесваха заради краката им. Но Рой Грейс честно можеше да каже, че първото, което бе харесал в Санди, бяха хипнотичните ѝ сини очи.

Спомни си първата им среща. Беше няколко дни след Великден. Баща ѝ беше починал преди месец от рак на червата. Грейс беше още на изпитателен срок в полицията и се чувстваше толкова зле, колкото можеше да се очаква. Една вечер няколко негови колеги го накараха да иде с тях на надбягване с кучета.

Без особен ентусиазъм той отиде на хиподрума и се оказа, че седи срещу красива, закръглена млада жена, чието име не можа да разбере. След няколко минути оживен разговор с мъжа до нея, тя се наведе през масата към Грейс и каза:

— Казаха ми един номер! Винаги да залагам на куче, което си върши работата преди състезанието!

— Искате да кажете, че гледате дали ще се изсере?

— Точно така — отвърна тя. — Да не сте детектив!

— Не — каза той, — все още не съм. Но един ден ще бъда.

И така, докато ядеше коктейла от скариди, той внимателно наблюдаваше как кучетата от първата гонка се отправят към вратата на старта. Номер пет спря и сътвори една сериозна купчинка. Когато жената от тотализатора мина, момичето заложи пет лири на него, а за да се покаже, Рой заложи десетачка, която съвсем не можеше да си позволи. Кучето едва се дотътри последно след дванайсет обиколки.

На първата среща след три вечери той я целуна в мрака, под отекващия рев на морето на пристана на Брайтън.

— Дължиш ми десетачка — каза ѝ тогава.

— Мисля, че си прав! — отвърна тя, порови в чантата си, извади една банкнота и я пусна в ризата му.

* * *

Той гледаше Санди сега, пред телевизора. Беше дори по-красива, отколкото при първата им среща. Обичаше лицето ѝ, аромата на тялото и на косата ѝ; обичаше чувството ѝ за хумор и интелигентността ѝ. И обичаше спокойния начин, по който приемаше живота. Разбира се, тя беше ядосана, че той ще е на смяна на Коледа, но разбираше, защото искаше той да успее.

Това беше неговата мечта. Тяхната мечта.

И тогава телефонът звънна.

Санди отговори и каза студено:

— Да, тук е. — И му подаде слушалката.

Той се заслуша, записа един адрес на гърба на коледна картичка и каза:

— Ще бъда там след десет минути.

Санди се взираше гневно в него и измъкна една цигара от пакета. Чеви Чейс продължаваше с идиотщините си на екрана.

— В деня след Коледа, за Бога! — каза тя и посегна към запалката. — Хич не ме улесняваш, нали?

— Ще се върна възможно най-бързо. Трябва да говоря със свидетел, който твърди, че е видял как някакъв мъж бута жена в микробус през нощта преди Коледа.

— Защо не се видиш с него утре? — настоя тя сприхаво.

— Защото животът на момичето може да е в опасност, ясно ли е?

Тя го дари с крива усмивка.

— Тръгвай тогава, детектив-сержант Грейс. Върви да спасяваш проклетия свят.

В настоящето

13

Четвъртък, 1 януари

— Изглеждаш много разсеян тази вечер. Добре ли си, скъпи? — попита Клео.

Рой Грейс седеше на един от огромните червени дивани в дневната в къщата ѝ в наскоро преустроения индустриален квартал. А Хъмфри, който ставаше все по-едър и все по-тежък с всеки изминал ден, се беше настанил върху него. Черното кученце, разположено удобно в скута му, дърпаше подмолно нишки вълна от развлечения му пуловер, сякаш планираше да го разплете напълно, преди господарят му да е забелязал. И планът работеше, защото Рой беше завладян от страниците с бележки по операция „Худини“ и не забелязваше какво върши кучето.

Първото докладвано сексуално нападение в операция „Худини“ беше на 15 октомври 1997 година. Това беше нескопосано нападение над млада жена късно вечерта в тясна алея в Норт Лайн в Брайтън. Жената беше спасена от мъж, който разхождал кучето си. Нападателят не беше успял да свали бельото ѝ, но все пак бе отмъкнал една от обувките ѝ. Следващото, за нещастие, беше по-успешно. В края на същия месец една жена, която присъствала на бал в гранд хотела в нощта на Вси светии, беше нападната в коридора от мъж с женски дрехи. Беше открита от персонала едва на сутринта — вързана и със запушена уста.

Клео се бе свила на дивана срещу него, завита с пончо от камилска вълна над вълнени черни гамаши, и четеше за древните гърци за изпита по философия в Свободния университет. Навсякъде около нея бяха пръснати страници с напечатани и изписани на ръка бележки. Дългата ѝ руса коса се спускаше над лицето ѝ и тя я прибираше назад на всеки няколко минути. Грейс обичаше този жест.

На уредбата беше пуснат диск на Руари Жозеф[3], по телевизора без звук вървеше „Тъндърбол“ и Шон Конъри тъкмо прегръщаше страстно една красавица. През седмицата след Коледа Клео бе започнала да копнее за кралски скариди с ориз и сега чакаха да им доставят вечерята — четвъртото им къри за пет дни. Грейс нямаше нищо против, но тази нощ бе решил да даде почивка на храносмилателната си система с малко обикновено пиле тандури.

На масата бе сложен един от коледните му подаръци от Клео — голям кръгъл аквариум, който трябваше да замести строшения от крадец миналата година. Неговият обитател, златна рибка, която Клео наричаше Риба Номер 2, делово изследваше водораслите и миниатюрния гръцки храм, като се стрелкаше насам-натам рязко и някак нервозно. До аквариума имаше купчина от три книги, които пък бяха подаръкът му за Коледа от Глен Брансън — „100 съвета за мъжа как да оцелее при бременност“, „Бъдещият баща“ и „Ти също си бременен, пич!“.

— Да, добре съм — каза той, като я погледна с усмивка.

Клео се усмихна в отговор и той почувства такъв внезапен прилив на щастие и покой, че му се прииска да можеше да спре времето. И този момент да трае вечно.

„Бих искал да съм с теб“, пееше Руари Жозеф под съпровода на акустичната си китара. Да, помисли си Грейс, и аз искам да съм с теб, скъпа моя Клео.

Искаше да си остане тук, на този диван, в тази стая, да се взира с любов в жената, която обичаше така силно, жената, която носеше тяхното дете, и никога, никога да не си тръгва.

— Днес е първият ден от новата година — каза Клео, взе чашата с вода и отпи. — Мисля, че трябва да спреш да работиш и да се поотпуснеш. В понеделник всички отново сме на работа.

— Така е, да се отпусна като теб — с учене?

— Ами да! Обичам да уча. За мен това не е работа. Това, което ти правиш, е работа.

— Някой трябва да каже на престъпниците, че не им е разрешено да действат по време на празници — каза той с усмивка.

— Точно така, и някой трябва да каже на старите хора, че не трябва да умират по време на коледната почивка. Това е антисоциално! Служителите в моргата също имат нужда от ваканция!

— Колко бяха днес?

— Петима — каза тя. — Горкичките. Е, всъщност трима бяха от вчера.

— Та значи все пак са проявили благоприличието да изчакат да мине Коледа.

— Но не са понесли мисълта за още една година.

— Надявам се никога да не ми се случва — каза той. — Да не мога да понеса мисълта за още една година.

— Чел ли си Ърнест Хемингуей? — попита тя.

Грейс поклати глава с ясното съзнание, че е доста по-невеж от нея. Не беше чел много.

— Той е един от любимите ми писатели. Някой ден ще те накарам да го прочетеш! Той пише: „Светът пречупва всеки и след това мнозина са по-силни на прекършените места.“ Така е и с теб. Ти си по-силен, нали?

— Надявам се, но понякога се чудя дали е така.

— Сега трябва да си по-силен от всякога, старши детектив. — Тя потупа корема си. — И двамата се нуждаем от теб.

— А пък мъртъвците се нуждаят от теб! — отвърна той остроумно.

— От теб също.

Това беше истина, помисли си той унило и отново погледна досието. Всички онези сини кутии и зелени касетки на пода в кабинета му. Повечето от тях представляваха жертви, които все още чакаха в гробовете той да изправи убийците им пред правосъдието.

Дали днешната жертва на изнасилване, Никола Тейлър, щеше да види мъжа, причинил ѝ това, изправен пред правосъдието? Или и тя щеше да си остане просто име на пластмасова табелка върху едно от онези студени досиета?

— Чета за един гръцки държавник, наречен Перикъл — каза Клео. — Той не е бил точно философ, но е казал нещо много вярно: „Онова, което оставяш след себе си, не е изписано на каменни монументи, а е втъкано в живота на другите.“ Това е една от многото причини да те обичам, детектив-суперинтендант Грейс. Ти ще оставиш много добро, втъкано в живота на другите.

— Опитвам се — каза той и отново сведе поглед към досиетата по случаите на Мъжа с обувките.

— Горкичкият ми, умът ти наистина не е тук тази вечер.

Той сви рамене.

— Съжалявам. Мразя изнасилвачи. Днес в Кроули беше доста неприятно.

— Не е нужно да говориш за това.

— А ти искаш ли да чуеш?

— Да, искам. Наистина искам да чуя. Искам да знам всичко, което научаваш за света, в който ще се роди нашето дете. Какво ѝ е сторил онзи мъж?

Грейс взе бутилката „Перони“[4] от пода и отпи така, че я пресуши. Можеше да се справи и с още една. Но я остави и се замисли за изминалата сутрин.

— Карал я е да мастурбира с токчето на обувката си. Била е някаква скъпа дизайнерска обувка. „Марк Джоузеф“, или нещо подобно.

— „Марк Джейкъбс“? — попита тя.

Той кимна.

— Да. Така беше. Скъпи ли са?

— Той е един от водещите дизайнери. Значи я е накарал да мастурбира? Имаш предвид да използва токчето като дилдо?

— Да. Ти знаеш ли много за обувките? — попита той, леко изненадан.

Харесваше начина, по който Клео се облича, но когато бяха заедно, тя рядко се заглеждаше по витрините на магазини за обувки или бутици. А Санди го правеше постоянно и понякога дори го вбесяваше.

— Рой, скъпи, всички жени знаят много за обувките! Те са част от тяхната женственост. Когато една жена си сложи страхотни обувки, се чувства секси! Та значи той просто е гледал как тя прави това?

— С петнайсетсантиметрово токче, така каза — отвърна той. — Накарал я да го вкара цялото няколко пъти, като през това време се докосвал.

— Това е ужасно. Извратено копеле.

— И става по-лошо.

— Кажи ми.

— Накарал я да се обърне по корем и вкарал токчето в ануса ѝ. Е? Да спирам ли?

— Значи на практика не я е изнасилил? В общоприетия смисъл.

— О, направил го е, но по-късно. И имал проблеми с ерекцията.

След няколко секунди размисъл тя каза:

— Защо, Рой? Какво би накарало някого да направи такова нещо?

Той сви рамене.

— Говорих с един психолог тази сутрин. Но той не ми каза нищо ново. Изнасилването от непознат, каквото изглежда е това, рядко е свързано единствено със секс. По-скоро е свързано с омраза към жените и желание да властваш над тях.

— Мислиш ли, че има връзка между онзи, който го е направил и Мъжа с обувките?

— Затова чета досието. Може и да е съвпадение. Или пък да е имитатор. Може и да е същият изнасилвач.

— А ти какво мислиш?

— Мъжа с обувките правеше същите неща на някои от жертвите си. Той също имаше проблеми с ерекцията. И винаги взимаше едната обувка на жената.

— А взел ли е обувка от днешната жертва?

— Взел ги е и двете, както и дрехите ѝ. А ако се съди по нейните думи, може и да става дума за травестит.

— Е, значи има известна разлика.

— Да.

— Какво ти подсказва инстинктът? Какво ти подсказва полицейският нюх?

— Да не правя прибързани заключения. Но… — Той замълча.

— Но?

Рой отново се вгледа в досието.

14

Събота, 3 януари

Накарайте хората да си спомнят къде са били и какво са правили в определен момент — в точно определен момент, — когато са чули за самолетите, които се разбиха в кулите близнаци на 11 септември, или когато принцеса Даяна умря, или когато са застреляли Джон Ленън, или пък, ако са достатъчно възрастни, когато Джон Ф. Кенеди е бил убит в Далас, Тексас, и те ще могат да ви кажат това, и то с изумителна точност.

Но с Рокси Пиърс не беше така. Най-значимите моменти в живота ѝ бяха в дните, когато тя най-сетне си купуваше обувките, за които бе копняла. Тя можеше да каже точно какво се е случило в света в деня, когато се е сдобила с първите си „Кристиан Луботен“. Първите си „Ферагамо“. Първите си „Маноло Бланик“.

Но днес всички сияещи кожени съкровища, наредени в шкафовете, ѝ изглеждаха съвсем незначителни, докато тя маршируваше по покрития със сив килим под на търговския център за луксозни обувки в Брайтън.

— О, да! О, Господи, да!

Тя оглеждаше глезените си. Бледи, леко синеещи от веничките под кожата, те бяха твърде тънки и кокалести. Не бяха от красивите ѝ особености, но пък днес изглеждаха напълно преобразени. Трябваше да признае, че днес определено са потресаващо красиви глезени. Тънките черни каишки се увиваха чувствено около тях — жизнени, страстни ластари, увити около бялата кожа над изпъкналата кост.

Тя беше самият сексапил!

Взря се в огледалото. Сексапилът отвърна на погледа ѝ! Гладка черна коса, страхотна фигура, и определено изглеждаше много по-млада от жена, която след три месеца ще навърши трийсет и седем години.

— Какво мислите? — попита тя продавачката, като отново се вгледа в отражението си. Във високите тънки токчета, извитата подметка и магично-черния блясък на кожата.

— За вас са правени! — отвърна уверено трийсетгодишната продавачка. — Просто само за вас са правени!

— И аз мисля така! — изписка Рокси. — И вие ли?

Беше толкова развълнувана, че неколцина купувачи в магазина хвърлиха поглед към нея. Брайтън беше доста оживен в първата съботна утрин на новата година. Ловците на намаления бяха в стихията си, защото коледните разпродажби навлизаха във втората си седмица и някои цени падаха още повече.

Само една клиентка в магазина не се обърна. Всеки би решил, че това е елегантно облечена жена на средна възраст с дълго тъмно палто, пуловер с обърната яка и скъпи на вид ботуши с висок ток. Само ако можеха да свалят малко поло яката, биха забелязали издайническата адамова ябълка.

Мъжът с женски дрехи не се озърташе, защото вече наблюдаваше Рокси. Наблюдаваше я дискретно от мига, в който тя поиска да изпробва обувките.

— Джими Чу си го бива! — каза продавачката. — Определено си разбира от работата.

— Значи наистина мислите, че ми отиват? Не са много удобни за ходене.

Рокси беше нервна. Е, четиристотин осемдесет и пет лири си бяха много пари, особено в момента, когато софтуерният бизнес на съпруга ѝ беше пред срив, а нейната малка пиар агенция едва се крепеше.

Но тя трябваше да ги има!

Добре, с четиристотин осемдесет и пет лири можеха да се купят много неща.

Но нито едно от тях нямаше да ѝ достави такова удоволствие като тези обувки!

Искаше да ги покаже на приятелките си. Но повече от всичко искаше да ги носи пред Янис, нейния влудяващо секси любовник, с когото имаше връзка от шест седмици. Добре, не ѝ беше първият любовник за дванайсет години брак, но беше най-добрият. О, да. О, да!

Дори само мисълта за него извикваше голяма усмивка на лицето ѝ. После сърцето ѝ се сви от болка. Беше минала през всичко това вече два пъти и знаеше, че би трябвало да се поучи от опита. Коледа беше най-лошото време за любовни афери. Тогава офисите бяха затворени и повечето хора се отдаваха на семейни забавления. Макар че нямаха деца — нито тя, нито Дермът бяха искали деца, — тя бе принудена да придружи съпруга си при семейството му в Лондондери за цели четири дни по Коледа. И после още четири веднага след това с нейните родители — старците, както ги наричаше Дермът — чак в Норфолк.

В единствения ден преди края на годината, в който смятаха да се видят, Янис, който имаше два гръцки ресторанта в Брайтън и още няколко в Уортинг и Истборн, трябваше да отлети неочаквано за Атина, защото баща му бе получил сърдечен удар.

Днес следобед щяха да се срещнат за първи път след деня преди Бъдни вечер — това ѝ се струваше преди цял месец. Не, преди два. Преди година. Цяла вечност! Тя жадуваше за него. Копнееше за него. Умираше за него.

И ето, вече реши, искаше да носи тези обувки пред него!

Янис си падаше по това. Обичаше да сваля обувките ѝ, да вдишва аромата им, миришеше ги, после вдишваше, сякаш опитваше хубаво вино пред някой горд сомелиер. Може би щеше да иска тя да остане с тези „Джими Чу“ днес! Усети как от тази мисъл става опасно влажна.

— Знаете ли, най-хубавото на тези обувки е, че можете да ги носите с всичко — продължи продавачката. — Изглеждат страхотно с тези дънки.

— Мислите ли?

Глупав въпрос. Разбира се, че продавачката мислеше така. Тя би казала, че изглежда добре с обувките, дори да беше облечена с чувал за боклук, пълен с рибешки глави.

Рокси носеше тези прилепнали към краката скъсани дънки, защото Янис бе казал, че задникът ѝ изглежда страхотно в тях. И той обичаше да сваля ципа им и да ги смъква бавно надолу, като ѝ говореше с плътния си глас със силен акцент, че това е сякаш белиш красив зрял плод. Тя харесваше тези романтични глупости. Дермът не правеше нищо секси напоследък. Неговата идея за предварителна игра бе да прекоси пода до леглото само по чорапи и слипове и да пръдне два пъти.

— Да, мисля! — каза разпалено продавачката.

— Предполагам, че нямат някакво намаление? Не са ли част от разпродажба или нещо такова?

— Опасявам се, че не. Съжалявам. Те са ново зареждане, току-що ги получихме.

— Такъв ми бил късметът!

— Искате ли да видите и чантата, която върви с тях!

— По-добре да не я гледам — отвърна Рокси. — Не смея.

Но продавачката все пак ѝ я показа. Беше разкошна.

Рокси бързо стигна до заключение, че обувките изглеждат някак голи без чантата. Ако не я купеше, щеше да съжалява, знаеше си го.

Тъй като в магазина имаше много хора и мислите ѝ бяха напълно заети с проблема как ще запази тази покупка в тайна от Дермът, тя изобщо не забеляза другите клиенти, включително жената с поло яката, която оглеждаше чифт обувки съвсем близо зад нея. Рокси си мислеше, че трябва да грабне извлечението от кредитната си карта още когато то пристигне, и да го изгори. Все пак това си бяха нейни пари, нали?

— В списъка с клиенти ли сте, мадам? — попита продавачката.

— Да.

— Ако ми кажете пощенския си код, ще попълня данните ви.

Рокси каза кода на продавачката, която го набра на компютъра до касата.

Мъжът зад Рокси набра бързо нещо на малък електронен бележник. След няколко секунди се появи адресът ѝ. Но той нямаше нужда да го чете от екрана.

— Мисис Пиърс, „Дроувуей“ 76?

— Точно така — каза Рокси.

— Добре. Общо хиляда сто двайсет и три лири. Как желаете да платите?

Рокси подаде кредитната си карта.

Мъжът в женски дрехи излезе от магазина, като поклащаше бедра. Всъщност след доста практика бе успял да развие много секси походка. След миг беше погълнат от тълпата купувачи по „Брайтън Лейнс“, а токчетата му потракваха по сухия студен тротоар.

15

Събота, 3 януари

В дните след Нова година винаги е тихо. Това е краят на празниците, хората се връщат на работа, и то тази година по-бедни от предишната. Едва ли беше изненадващо, помисли си патрулен полицай Йън Ъпъртън от полицейския участък на Брайтън и Хоув Роуд, че нямаше много хора навън в този мразовит януарски съботен следобед, въпреки че разпродажбите бяха в разгара си.

Неговият колега, Тони Омотосо, беше зад волана на служебното беемве и се насочи на юг към крайбрежната улица, където зави надясно на светофара. Югозападният вятър, който идеше от Ламанша, блъскаше колата. Беше четири и половина следобед. Една последна обиколка над скалите, покрай дома за слепи военнослужещи „Сейнт Дънстан“ и училището „Родийн“ за богати момичета, после покрай крайбрежната и обратно в базата за чаша чай, където щяха да чакат да чуят по радиото, че смяната им е дошла.

Ъпъртън знаеше, че има дни, в които почти можеш да почувстваш електричеството във въздуха и разбираш, че нещо ще се случи. Но този следобед не чувстваше нищо. Очакваше с нетърпение да се прибере у дома, да види жена си и децата, да изведе кучето на разходка, после да прекара една спокойна вечер пред телевизора. Очакваше и следващите три дни, в които нямаше да е на работа.

Докато изкачваха хълма, където ограничението на скоростта до 30 мили в час отстъпи пред 50 мили в час, една малка мазда МХ-2 изрева покрай тях във външната лента с доста по-висока от указаната скорост.

— Тоя сляп ли е? — обади се Тони Омотосо.

Шофьорите обикновено набиваха спирачки, когато видеха полицейска патрулна кола и малцина смееха да я подминат, дори да караха с няколко мили в час под ограничението. Шофьорът на маздата или я беше откраднал, или беше идиот, или просто не ги беше видял. Но си беше трудна работа да не ги видиш, дори в сумрака, като се имаха предвид отличителната маркировка и огромните надписи „Полиция“ по цялата кола.

Задните светлини на маздата бързо се стапяха в далечината.

Омотосо натисна газта до дупка. Ъпъртън се наведе напред и включи светлините, сирената и бордовата камера, после дръпна предпазния колан на гърдите си. Шофирането на колегата му в режим преследване винаги го изнервяше.

Настигнаха бързо маздата и засякоха 75 мили в час, преди тя да намали на завоя. После, за тяхно удивление, тя отново ускори, и то рязко. Устройството на таблото, което автоматично засичаше номерата на колите пред тях и изпращаше информацията в компютъра с регистъра, остана тихо — това означаваше, че колата не е обявена за открадната и всичките ѝ документи са наред.

Този път радарът засече 81 мили в час.

— Време е да си поговорим — каза Ъпъртън.

Омотосо ускори и се залепи за маздата, като превключи няколко пъти фаровете. Това беше моментът, в който винаги се чудеха дали шофьорът отпред ще се опита да избяга, или ще прояви здрав разум и ще спре.

Маздата рязко наби спирачки и левият мигач започна да свети, когато отби встрани от пътя. От силуета, който виждаха през задното стъкло, изглеждаше, че вътре има само един човек — жена. Тя погледна притеснено през рамо към тях.

Ъпъртън изключи сирената, остави сините примигващи светлини и включи аварийните. После слезе от колата и като наведе глава срещу вятъра, тръгна да заобиколи маздата към вратата на шофьора. Все пак не изпускаше от поглед колите, които преминаваха по шосето зад тях.

Жената свали отчасти прозореца и се вгледа нервно в него. Беше в началото на четирийсетте, предположи той, с накъдрена коса и доста строго, но не и непривлекателно лице. Явно беше сложила червилото си набързо, а гримът на очите ѝ се беше разтекъл — сякаш бе плакала.

— Съжалявам, полицай — каза тя, гласът ѝ звучеше напрегнато и леко сливаше думите. — Май че карах доста бързо.

Ъпъртън приклекна, за да я огледа отблизо и да усети дъха ѝ. Но нямаше нужда да го прави. Ако запалеше клечка кибрит, вероятно от устата ѝ щяха да излетят пламъци. Освен това в колата се усещаше и силна миризма на цигарен дим.

— Проблеми със зрението ли имате, мадам?

— Не, защо… Преглеждам редовно очите си. Зрението ми е идеално.

— Значи винаги подминавате полицейски коли с висока скорост, така ли?

— О, боже, така ли направих? Не ви видях! Съжалявам. Току-що се скарах с бившия си съпруг — имаме общ бизнес, нали разбирате. И аз…

— Пихте ли, госпожо?

— Само чаша вино — на обед. Една малка чашка.

Но миришеше така, сякаш бе изпила цяла бутилка бренди.

— Бихте ли изключили двигателя, госпожо, и слезте от колата. Ще ви помоля да направим тест с дрегер.

— Нали няма да ме арестувате, полицай? — започна да завалва още повече тя. — Разберете, имам нужда от колата за работата. Вече имам няколко акта.

Нищо чудно, помисли си той.

Тя откопча колана и слезе от колата. Ъпъртън трябваше да я спре с ръка, за да не връхлети право на шосето. Нямаше нужда да я кара да духа в дрегера. Просто можеше да го подържи на двайсетина метра от нея и той щеше да отчете показания извън скалата.

1979

16

Петък, 11 март

— Джони! — измуча майка му от спалнята си. — Престани! Спри с този шум! Чуваш ли ме?

Застанал на стола в стаята си, той взе още един пирон от устните си, опря го на стената и го заби с чука. Тряс! Тряс! Тряс!

— ДЖОНИ, ВЕДНАГА СПРИ С ТОЗИ ШУМ! ВЕДНАГА! ПРЕСТАНИ! — Тя вече крещеше.

На пода, подредени спретнато на еднакво разстояние една от друга, лежаха безценните му вериги от тоалетни казанчета. Всичките петнайсет. Беше ги намерил по време на набезите си из Брайтън — е, всички освен две, които беше откраднал от разни тоалетни.

Взе още един пирон от устата си. Нагласи го и започна да чука.

Майка му връхлетя в стаята лъхаща на парфюм „Шалимар“. Беше облечена с черен копринен комбинезон и мрежести чорапи с незакопчани жартиери. Беше гримирана доста вулгарно, а русата ѝ перука на букли беше малко накриво. Носеше една черна обувка с високо токче и държеше другата в ръка, насочена като пистолет.

— НЕ МЕ ЛИ ЧУ?

Той не ѝ обърна внимание и започна да чука.

— ДА НЕ СИ ГЛУХ? ГЛУХ ЛИ СИ, ДЖОНИ?

— Не съм Джони — измърмори той през пироните в устата си, като продължи да млати с чука. — Аз съм Мад. Трябва да си закача веригите.

Като държеше обувката за носа, тя заби токчето в бедрото му. Той изскимтя като бито куче, политна настрани и се стовари на пода. Тя веднага коленичи до него и започна да го налага с острото токче.

— Не си Мад, ти си Джони! Разбра ли? Джони Къридж.

Не спираше да го удря. Отново и отново.

— Аз съм Мад! Докторът каза така!

— Ти си глупаво момче! Ти прогони баща си и сега искаш да ме подлудиш. Докторът не е казвал такова нещо!

— Но той написа Мад!

— Той написа М.А.Д. — малко аутистично дете — на проклетите си бележки! Това си ти. Малко, безполезно, жалко аутистично дете! Ти си Джони Къридж. Разбра ли?

— Аз съм Мад!

Той се сви на топка, докато тя размахваше обувката. Бузата му кървеше там, където го беше ударила. Той вдишваше наситения ѝ, опияняващ парфюм. Имаше голямо шишенце от него на тоалетната ѝ масичка и веднъж тя му беше казала, че това е най-класният парфюм за една жена и че той трябва да се гордее, че има такава класна майка. Но сега не беше много класна.

Точно когато се канеше да го удари отново, на вратата се позвъни.

— Мамка му! — каза тя. — Видя ли какво направи? Заради теб закъснях, глупаво дете такова! — Удари го отново по бедрото толкова силно, че проби тънките му дънки. — Мамка му, мамка му, мамка му!

Тя изтича от стаята и извика:

— Върви да го пуснеш вътре. Да ме изчака долу!

И затръшна вратата на стаята си.

Мад се надигна болезнено от пода и закуца към коридора.

Вървеше бавно, целенасочено и без да бърза по стълбите на тяхната двуетажна типова къща с четири стаи в края на квартал „Уайтхоук“. Когато стигна най-долното стъпало, на вратата се позвъни отново.

Майка му изкрещя:

— Отвори вратата и го пусни! Не искам да си иде. Имаме нужда от него!

Кръвта се стичаше по лицето му и избиваше на няколко места по тениската и по дънките му. Той нацупено закуца към вратата и я отвори неохотно.

Един дебел, потен мъж с възтесен сив костюм стоеше неловко на прага. Мад се втренчи в него. Мъжът също се вгледа в него и лицето му се зачерви. Мад го позна. Беше идвал няколко пъти.

Обърна се и изкрещя към стълбите:

— Мамо! Това е онзи миризлив мъж, когото не харесваш. Идва да те чука!

1997

17

Събота, 27 декември

Рейчъл трепереше. Дълбок ужас се кълбеше в нея. Беше ѝ толкова студено, че едва можеше да мисли. Устата ѝ беше пресъхнала и умираше от глад. Отчаяно се нуждаеше от вода и храна. Нямаше представа кое време е: беше тъмно като в рог и не можеше да види часовника си, не можеше да каже дали е ден или нощ.

Дали я беше оставил тук да умре, или щеше да се върне? Трябваше да се измъкне някак.

Ослуша се напрегнато да долови някакъв шум от коли, който да ѝ подскаже дали е ден или нощ, или пък да чуе писък на чайка, за да разбере дали е близо до морето. Но само от време на време чуваше слабия вой на сирена. Това събуждаше надеждата ѝ. Дали полицията я търсеше?

Търсеха я, нали?

Със сигурност родителите ѝ бяха съобщили за изчезването ѝ, нали? Със сигурност бяха казали на полицията, че не се е появила на коледния обяд. Бяха се притеснили. Тя ги познаваше, сигурно бяха ходили до дома ѝ. Не знаеше дори кой ден е. Двайсет и шести или двайсет и седми?

Треперенето ѝ се засилваше, студът проникваше чак в костите ѝ. Но това беше добре, беше добре, че трепери. Преди четири години, когато завърши училище, работи един сезон като мияч на чинии в ски курорт във Франция.

Един следобед, по време на снежна буря, японски скиор се беше качил на открития лифт. Хората, които поддържаха лифта, бяха решили, че всички вече са слезли от него, и го бяха спрели. На сутринта, когато го включиха отново, японецът се появи на върха, покрит с лед, полумъртъв, гол и ухилен до уши.

Никой не можеше да проумее защо е гол и защо се усмихва. Един местен ски инструктор, с когото бе имала кратка забежка, ѝ обясни, че по време на последните стадии на хипотермия хората халюцинират, че им е много горещо, и могат да започнат да си свалят дрехите.

Тя знаеше, че някак трябва да се стопли, трябва да избегне хипотермията. Затова направи единствените възможни движения — наляво и надясно по грубата постелка. Търкаляше се насам-натам. Напълно дезориентирана в мрака, на моменти лежеше настрани и се превърташе по лице, а после падаше по гръб.

Трябваше да се измъкне. Някак. Трябваше. Но как? О, Господи, как?

Не можеше да мърда нито ръцете, нито краката си. Не можеше да извика. Голото ѝ тяло беше настръхнало така силно, сякаш милиони игли се забиваха в плътта ѝ.

Господи, моля те, помогни ми!

Тя се превъртя отново и се удари в стената на микробуса. Нещо падна със силен, отекващ трясък.

После се чу някакво клокочене.

Усети миризма на гориво. Дизелово гориво. Което се изливаше — гъл, гъл, гъл.

Превъртя се отново и отново. Лицето ѝ се притисна в смърдяща течност, от която очите ѝ започнаха да парят, и закапаха още сълзи.

Но горивото трябваше да се излива от някаква туба!

Ако се изливаше, че значи капакът на тубата беше паднал. А гърлото на тубата щеше да е кръгло и от тънка ламарина. Тя се превъртя отново и нещо се претърколи из смърдящата течност, изтрака и задра по пода.

Тя притисна предмета към стената на микробуса. Размърда се около него, докато не усети, че той се движи, преобърна го и той застана напряко, с отвора навън. После се притисна към острото гърло. Усети как ръбът се впива в нея. Заизвива тялото си до него, но почувства, че той започва да се извърта.

Не, не ми го причинявай!

Заизвива се и заусуква, докато тенекията не се раздвижи отново и тя пак почувства отвора, от който се изливаше струята, после се притисна към него — първо леко, после с повече сила, и накрая се притисна плътно. Сега се движеше бавно, търкаше тиксото около китките си наляво-надясно, наляво-надясно, като че ли цяла вечност. Внезапно то се разхлаби, съвсем мъничко.

Но достатъчно, за да ѝ даде надежда.

Продължи да търка, извиваше се и търкаше. Вдишваше и издишваше през носа си. Вдишваше отровната, замайваща воня на дизеловото гориво. Лицето, косата, цялото ѝ тяло бяха напоени с него.

Тиксото около китките ѝ се разхлаби още мъничко.

После тя чу силно метално изщракване и замръзна. Не, моля те, не. Звучеше, сякаш се отваряше вратата на гаража. Превъртя се по гръб и сдържа дъха си. След миг чу как задната врата на микробуса се отваря. Лъч на фенерче внезапно я заслепи. Тя примигна и усети погледа му. Лежеше замръзнала от ужас и се чудеше какво мисли да прави мъжът.

Той просто стоеше и мълчеше. Тя чу тежкото му дишане. И своето собствено. Опита се да извика, но не излезе нито звук.

Светлината изгасна.

Чу как вратите на буса се затварят с трясък. След това още един трясък — затваряха се вратите на гаража.

А после — тишина.

Заслуша се, не знаеше дали той е още тук. Ослушва се дълго, преди да започне пак да търка тиксото в гърлото на тенекията. Усещаше как то се врязва в плътта ѝ, но не ѝ пукаше. Сега беше сигурна, че при всяко движение хватката около китките ѝ се разхлабва все повече и повече.

В настоящето

18

Събота, 3 януари

Гари Стърлинг и жена му Денис ходеха в ресторанта „Чайна Гардън“ почти всяка съботна вечер през последните дванайсет години. Обичаха масата точно до стълбите, вдясно от главната част на ресторанта, масата, на която Гари бе предложил брак на Денис преди дванайсет години.

Отделена с парапета от останалото помещение, тази маса предлагаше известно усамотение, а сега, когато Денис започваше да пие все повече, другите гости на ресторанта не чуваха нейните все по-чести тиради — обикновено насочени срещу него.

Както обикновено, тя беше пияна още преди да тръгнат от дома си, особено след като влезе в сила забраната за тютюнопушене. У дома тя пресушаваше почти цяла бутилка бяло вино и изпушваше няколко цигари въпреки несекващите му от години натяквания да престане. А после се затътряше към чакащото такси. След това, в ресторанта, Денис обръщаше един, най-често два, коктейла „Космополитън“ на бара, преди да ги настанят на масата.

В този момент обикновено тя откачаше и започваше да се оплаква от недостатъците на съпруга си. Понякога повтаряше вече познатите, друг път измисляше нови. Това обаче не правеше никакво впечатление на Гари, който си оставаше спокоен и невъзмутим, което пък я вбесяваше още повече. Той беше маниак на тема контрол, казваше тя на приятелките си. Да, трезвен, спортуващ маниак на тема контрол.

Двамата, които обичайно идваха тук с тях, Морис и Ула Стейн, също бяха здрави пиячи, отдавна бяха свикнали с тирадите на Денис и не ѝ обръщаха внимание. Освен това тяхната връзка също имаше доста несъвършенства.

Тази вечер, първата събота от новата година, Денис, Морис и Ула бяха започнали здрав запой. Махмурлукът им от новогодишната нощ, която бяха празнували заедно в хотел „Метропол“, се беше превърнал в далечен спомен. Но пък бяха малко изморени и Денис бе необичайно потисната. Дори пийна малко вода — която при нормални обстоятелства не докосваше.

Третата бутилка совиньон блан тъкмо беше разсипана по чашите и Денис вдигна своята. Чакаше Гари, който бе излязъл да проведе телефонен разговор, и сега се връщаше при тях, като пъхаше телефона в джоба на сакото си.

Той беше слаб, с лукаво, сдържано изражение и къса черна коса, която вече изтъняваше и посивяваше. Големите му кръгли и някак втренчени очи бяха увенчани с извити вежди, които в училище му бяха спечелили прякора Бухала. Сега, на средна възраст, носеше малки очила без рамки, спретнат костюм над спретната риза и прилична вратовръзка. Общо взето, имаше вид на учен, който кротко наблюдава заобикалящия го свят с изражение на леко объркване и презрение, сякаш гледа лабораторен експеримент, който не протича задоволително.

За разлика от съпруга си, Денис, която навремето беше крехка блондинка с изваяна фигура, сега се беше понадула доста. Все още беше блондинка, благодарение на боята за коса, но годините пиене си бяха взели своето. По мнение на Гари, когато беше без дрехи, тя приличаше на отпуснато прасе. Естествено никога не сподели това с нея.

— Лизи, сестра ми — обяви Гари извинително, докато сядаше. — От няколко часа е в полицейския участък — прибрали я за шофиране в пияно състояние. Само проверявах дали се е обадила на адвокат и дали ще я пуснат.

— Лизи? Глупачка, защо е направила това? — попита Денис.

— О, разбира се, направила го е нарочно, нали? — отвърна Гари. — Остави я на мира, за Бога! Тя изкара един адски брак и сега преминава през адски развод, за да се отърве от онова копеле.

— Горкичката — обади се Ула.

— Тя все още не е изтрезняла. Няма да ѝ позволят да шофира до дома си. Чудя се дали да не ида…

— Да не си посмял! — сопна се Денис. — Ти също си пиян.

— Трябва много да внимаваш, не карай пиян — каза завалено Морис. — Аз не бих го направил. Страхувам се, че не съчувствам особено на хората, хванати в такова състояние. — После, като видя мрачното изражение на приятеля си, добави: — Разбира се, с изключение на Лизи. — И се усмихна смутено.

Морис бе натрупал състояние от строителство на домове за възрастни хора. А съпругата му, шведката Ула, през последните години беше станала активистка за правата на животните и наскоро бе предвождала блокада на Шорхам Харбър — главното пристанище на Брайтън, — за да се сложи край на онова, което те смятаха за нехуманен начин за транспортиране на овце. Гари бе забелязал, особено през последните няколко години, че те двамата вече имат съвсем малко общи неща.

Гари беше станал кум на Морис. В онези дни тайно харесваше Ула. Тя беше класическа шведка — лененоруса, с дълги крака. Всъщност желаеше я съвсем доскоро, докато тя не започна да занемарява вида си. Също беше трупнала някое килце и започна да се облича като хипарка, с безформени широки ризи, сандали и дървени бижута. Косата ѝ беше рошава, а гримът ѝ приличаше на индиански бойни краски.

— Чували ли сте за ефекта на Кулидж? — попита Гари.

— Какво е това? — обади се Морис.

— Когато Калвин Кулидж бил президент на САЩ, той и жена му посетили една птицеферма. Фермерът се притеснил, когато петелът започнал да оправя една кокошка право пред госпожа Кулидж. Извинил се на жената на президента, а тя го попитала колко пъти на ден петелът прави това. Той отвърнал, че са към десетина. Тя се обърнала към него и прошепнала: „Бихте ли го казали и на съпруга ми?“

Гари замълча, докато Морис и Ула се смееха. Денис, която беше чувала това и преди, остана с каменно изражение.

Той продължи:

— Малко по-късно Кулидж попитал фермера: „Кажете ми, винаги ли чука една и съща кокошка?“ А фермерът отвърнал: „Не, господин президент, винаги различна.“ А Кулидж му прошепнал: „Моля ви, кажете това на жена ми.“

Морис и Ула все още се смееха, когато бяха сервирани хрупкавата патица и палачинките.

— Това ми хареса! — каза Морис и се намръщи, когато Ула го срита под масата.

— Точно като за теб — каза тя кисело.

През годините Морис бе споделял на Гари за доста любовни афери. Ула беше разбрала за не една от тях.

— Поне петелът го бива за нещо — каза Денис на съпруга си. — Не е като теб.

Гари ѝ се усмихна невъзмутимо и подигравателно. Всички се смълчаха, докато сервитьорът подреждаше палачинките, пресния лук и соса хойсин, а после наряза патицата, преди да се оттегли.

Морис си взе палачинка и побърза да смени темата:

— Е, как се очертава бизнесът през новата година, Гари?

— Мислиш ли, че ще има съкращения?

— Той откъде да знае? — обади се Денис. — Нали все виси на голф игрището.

— Разбира се, че ще вися, скъпа моя! — отвърна Гари. — Там осъществявам контакти. Така си движа бизнеса. Нали така хванах полицията — като един ден играх голф с полицай.

Гари Старлинг бе започнал като електротехник в „Чъб Алармс“, където правеше инсталациите. После напусна и пое риска да основе собствена компания, която първоначално ръководеше от малък офис в Централен Брайтън. Уцели идеално момента, защото тогава бизнесът с охранителни системи започна да процъфтява.

Това беше печелившата формула. Той използваше членството си в голф клуба, в „Кръглата маса“ и после в „Ротъри клуб“, за да създава контакти. След няколко години неговата „Съсекс Секюрити Системс“ и дъщерната „Съсекс Римут Мониторинг Сървисис“ се превърнаха в едни от най-солидните компании в областта на домашните и търговски охранителни системи в цял Брайтън.

Той се обърна към Морис и каза:

— Всъщност бизнесът е наред. Държим се. А с вас какво става?

— Разцвет! — отвърна Морис. — Не е за вярване, но е така! — Той вдигна чашата си. — Е, наздраве! Започва прекрасна година! Ние с теб май не вдигнахме наздравица на Нова година, нали, Денис?

— Да, съжалявам за това. Не знам какво ми стана. Сигурно е от бутилката шампанско, която изпихме в стаята, докато се преобличахме!

— Която ти изпи — поправи я Гари.

— Горкичката — обади се Ула.

— И все пак — продължи Морис. — Гари достойно се опита да те замести, като изпи и твоя дял, нали, старче?

Гари се усмихна.

— Положих големи усилия.

— Така е — потвърди Ула. — Яко се беше отнесъл!

А виждали ли сте „Аргус“ днес? — внезапно смени темата Морис.

— Не — отвърна Гари. — Не съм го чел още, защо?

— Една жена е изнасилена в хотела! Точно докато ние сме празнували! Невероятно!

— В „Метропол“? — попита Денис.

— Да! В една от стаите. Можете ли да си представите?

— Страхотно — каза тя. — Чудесно е да знаеш, че грижовният съпруг се е натрясквал, докато съпругата му е била сама в леглото и наблизо е вилнял изнасилвач.

— Какво пише във вестника? — попита Гари, без да ѝ обръща внимание.

— Не много — само няколко реда.

— Не изглеждай толкова виновен, скъпи — обади се пак Денис. — Ти не можеш да го вдигнеш за толкова дълго, че да изнасилиш и муха.

Морис се съсредоточи в китайските си пръчици и започна да трупа парченца от патицата върху палачинката.

— Освен ако, разбира се, не е била с високи токчета. Оу! — изписка Денис.

Гари я беше ритнал силно под масата. Тя замълча.

1997

19

Събота, 27 декември

На Рейчъл вече не ѝ пукаше за болката. Китките ѝ, вързани зад гърба, бяха сковани от студ, докато ги търкаше отчаяно в острия ръб на гърлото на тенекията с гориво. Задникът ѝ беше изтръпнал, а остра, спазматична болка се стрелкаше по левия ѝ крак през няколко секунди. Но тя не обръщаше внимание на всичко това. Просто търкаше. Търкаше. Търкаше в пълно отчаяние.

Именно отчаянието я караше да продължава. Отчаяно искаше да се освободи, преди той да се върне. Отчаяно искаше вода. Отчаяно искаше храна. Отчаяно искаше да говори с родителите си, да чуе гласовете им, да им каже, че е жива. Плачеше, а сълзите се ронеха, докато тя търкаше, гърчеше се, извиваше се, бореше се.

После внезапно, за нейна огромна радост, пролуката между китките ѝ се увеличи още малко. Вече усещаше как тиксото се разхлабва. Затърка още по-силно и сега то започна да се отпуска с всеки изминал миг.

Накрая ръцете ѝ бяха свободни.

Почти без да може да повярва, тя ги раздалечаваше малко по малко в мрака, сякаш можеха внезапно да се залепят обратно една за друга и всичко да се окаже просто илюзия.

Боляха я чак до раменете, но не ѝ пукаше. В ума ѝ запрепускаха мисли.

Свободна съм.

Той ще се върне.

Телефонът! Къде ми е телефонът?

Трябваше да се обади за помощ. Само че, чак сега го осъзна, не знаеше къде се намира. Дали щяха да я открият по сигнала на телефона? Навярно не. Което означаваше, че докато не излезе навън и не види къде е, може да им каже само, че е в микробус в гараж някъде в Брайтън или Хоув, вероятно.

Той можеше да се върне всеки момент. Тя трябваше да освободи краката си. В мрака опипа около себе си, за да открие телефона и чантата си, каквото и да е. Но напипваше само лепкаво, вонящо гориво. Посегна надолу към глезените си и почувства, че тиксото около тях е усукано така здраво, сякаш бяха циментирани. После посегна към лицето си, за да види дали ще може да отпуши устата си и поне да извика за помощ.

Но дали трябваше да го прави?

Тиксото на устата ѝ беше също толкова здраво залепено.

Не губи време. Освободи краката си и бягай.

Опита се да намери края на тиксото, но пръстите ѝ бяха така хлъзгави от дизеловото гориво, че това беше невъзможно.

Паниката ѝ нарасна.

Трябва да избягам.

Опита да се изправи, но при първия опит падна настрани и удари челото си в нещо твърдо. След малко почувства, че нещо се стича в окото ѝ. Кръв, предположи тя. Преобърна се със сумтене и седна, опряла гръб на стената на микробуса, сложи босите си стъпала на пода и започна да се избутва настрани. Но непрестанно се подхлъзваше в проклетото гориво, което бе превърнало пода в истинска пързалка.

Заопипва около себе си, докато не откри постелката, върху която беше лежала. Прехвърли крака върху нея и опита отново. Изправи се почти изцяло, а главата ѝ се удари в тавана на микробуса. После, напълно дезориентирана в мрака, тя падна настрани със силен трясък. Нещо се удари в окото ѝ със силата на чук.

В настоящето

20

Събота, 3 януари

Уредът на таблото изписука и стресна Мад, който беше паркирал до един паркингметър на крайбрежната, близо до пристана на Брайтън и пиеше чай. Чашата чай в единайсет часа. Всъщност беше закъснял за нея с десет минути, защото беше твърде погълнат от четенето на вестника.

Погледна към екрана на уреда. Имаше съобщение от диспечера:

Р-нт. „Чайна Гардън“. „Престън“ № 2. За Стърлинг. Към „Родеан Крее“.

Ресторантът беше точно зад ъгъла. Той знаеше и къде е крайният адрес. Можеше да си представи пътя — всяка улица и всяко кътче в Брайтън и Хоув. „Родеан Кресънт“ беше високо над скалите в източната част на града. Всички къщи там бяха големи, отдалечени и еднофамилни, с гледка към марината и Ламанша. Домове на богати хора.

Хора, които могат да си позволят хубави обувки.

Той натисна бутонът за приемане и потвърди поръчката, после продължи да отпива от чая и да чете вестника, който беше оставен от клиент в таксито.

Те сигурно все още приключваха с вечерята. Когато поръчват такси от ресторант, хората очакват то да не пристигне веднага, може би след петнайсетина минути или нещо такова, особено в събота вечер в центъра на Брайтън. И освен това той не можеше да спре да препрочита статията за жената, която бе изнасилена в „Метропол“ в новогодишната нощ. Не можеше да се откъсне.

В огледалата виждаше трепкащите светлини на пристана. Знаеше всичко за тях. Беше работил като електротехник там, в екипа по поддръжката и ремонт. Но го уволниха. Пак по същата причина, поради която обикновено го уволняваха. Защото бе изгубил търпение с някого. Но пък в таксито все още не беше изгубил търпение с никого. Всъщност веднъж бе слязъл и се разкрещя на друг шофьор, който се беше вмъкнал в редицата пред него.

Допи си чая, остави неохотно вестника и върна чашата в найлоновата торбичка до термоса. После сложи торбата на предната седалка.

— По ред! — каза на глас. После започна с проверките.

Първо проверка на гумите. След това запалването на двигателя, после фаровете. Никога в обратния ред, защото ако акумулаторът е паднал, фаровете можеха да изхабят електричеството, необходимо за запалването на двигателя. Собственикът на таксито го беше научил на това. Особено през зимата, когато акумулаторът беше по-натоварен. А сега беше зима.

Запали двигателя и провери горивото. Три четвърти резервоар. После налягането на маслото. После температурата. Температурата в купето беше нагласена на двайсет градуса, както го бяха инструктирали. Навън, според дигиталния термометър, беше два градуса по Целзий. Студена нощ.

Аха.

Той погледна в огледалото, провери колана, включи мигача, излезе на пътя и потегли към кръстовището, където светофарът светеше червено. Когато светна зелено, той зави надясно, по Престън Стрийт, и почти веднага спря до тротоара, пред вратата на ресторанта.

Две много пияни хлапета се клатушката надолу по хълма към него, почукаха по прозореца и попитаха дали е свободен да ги откара до Колдийн. Не беше свободен, чакаше клиенти, отвърна той. Те отминаха и той се зачуди дали имат тоалетни с горно или долно казанче в домовете си. Внезапно изпита силна нужда да го узнае. Канеше се да слезе от колата и да ги настигне, за да ги пита, когато вратата на ресторанта най-сетне се отвори.

Появиха се двама души. Слаб мъж с тъмно палто и шал на врата, и жена, която се бе залепила за него и се клатушкаше на високите си токчета; изглеждаше, сякаш ще падне, ако се пусне. А като се имаше предвид височината на токчетата ѝ, падането щеше да е доста дълго.

Обувките бяха хубави. Хубави обувки.

И той им имаше адреса! Винаги обичаше да знае къде живеят жените, които имат хубави обувки.

Аха.

Мад свали прозореца. Не искаше мъжът да чука по него. Не обичаше хората да чукат по прозореца.

— Такси за Стърлинг? — попита мъжът.

— „Родеан Кресънт“? — отвърна Мад.

— Точно така!

И те се качиха отзад.

— „Родеан Кресънт“, шейсет и седем — каза мъжът.

— „Родеан Кресънт“, шейсет и седем — повтори Мад. Бяха му казали винаги да повтаря ясно адреса.

Колата се изпълни с миризма на алкохол и парфюм. „Шалимар“, веднага го позна. Парфюмът на детството му. Единственият, който майка му ползваше. Той се обърна към жената.

— Хубави обувки. „Бруно Магли“.

— Да — отвърна тя завалено.

— Четвърти размер — добави той.

— Ти май си експерт по обувките? — попита го кисело жената.

Мад погледна лицето ѝ в огледалото. Беше изопнато. Не беше лице на жена, която си е прекарала добре. Нито пък беше лице на много хубава жена. Очите на мъжа бяха затворени.

— Обувки — каза Мад. — Аха.

1997

21

Събота, 27 декември

Рейчъл се свести със сепване. Главата ѝ бумтеше. Изгубила ориентация за един жесток миг, тя си помисли, че е у дома, в леглото си и има страшен махмурлук. После почувства твърдия метален под. Постелката от зебло. Вдиша вонята на дизелово гориво. И реалността нахлу като с таран в съзнанието ѝ, събуди я съвсем и я изпълни с кълбящ се черен страх.

Дясното око я болеше ужасно. Господи, каква агония! Откога ли лежеше тук? Той можеше да се върне всеки момент и тогава щеше да види, че е освободила ръцете си. Щеше да ги облепи отново и вероятно да я накаже. Трябваше да освободи краката си и да избяга, веднага, докато още имаше шанс.

О, Господи. Моля те, помогни ми!

Устните ѝ бяха толкова пресъхнали, че се напукаха болезнено, когато се опита да ги раздвижи. Езикът ѝ беше като топка козина в устата ѝ. Тя се заслуша за миг, за да се увери, че все още е сама. Чу само далечна сирена и отново се зачуди, с искрица надежда, дали пък полицията не я търси.

Но как биха могли да я открият тук!

Превъртя се, докато не усети стената на микробуса, после се изтласка нагоре и започна да чопли с нокти тиксото, увито около глезените ѝ. Опита се да открие края на пластмасовата, покрита с дизелово гориво лента, за да я развие.

Накрая откри един край и бавно и внимателно го освободи, докато не отпра широка ивица. Започна да я развива със серия резки, разкъсващи шумове. После се смръщи от болка, когато най-сетне отлепи тиксото от глезените си.

Сграбчи прогизналата постелка от зебло, стана, протегна се и заразтрива краката си, за да възобнови кръвообращението си. После се запрепъва немощно към задната част на микробуса. Изкрещя от болка, защото босият ѝ крак стъпи върху нещо остро — гайка или пирон. Заопипва задните врати, за да намери дръжката. Откри вертикална метална пръчка и прокара ръце по нея, докато не стигна до дръжката. Опита се да натисне надолу. Не се случи нищо. Опита да я вдигне нагоре, но тя пак не поддаде.

Беше заключена. Сърцето ѝ се сви.

Не, моля те, не!

Обърна се и си проправи път към предната част на микробуса, накъсаното ѝ дишане отекваше в металните стени. Напипа гърба на седалката до шофьора, прехвърли се на нея и прокара пръст по прозореца, докато не откри ключалката. Стисна я колкото сили имаше и доколкото можеше с хлъзгавите си пръсти и дръпна.

За нейно облекчение тя изскочи лесно.

После заопипва за дръжката, дръпна я и бутна с все сили вратата, като почти се прекатури върху бетонния под навън. В същия миг лампичката в кабината на микробуса светна.

Сега, на това смътно сияние, можеше да разгледа своя затвор. Но нямаше кой знае какво за гледане. Само някакви инструменти, окачени на куки по голата стена. И една гума. Сграбчи постелката и забърза покрай микробуса към вратата на гаража. Сърцето ѝ бумтеше от страх. Внезапно постелката се закачи за нещо и когато я дръпна, се чу силен метален трясък, защото няколко предмета паднаха на пода. Тя се смръщи, но продължи, докато не стигна да плъзгаща се нагоре врата.

В средата на вратата имаше двустранна дръжка, свързана с жици за механизма в горната част. Рейчъл се опита да завърти дръжката, първо надясно, после наляво, но тя не помръдваше. Сигурно беше заключено отвън. Обзета от паника, тя дръпна жицата, но пръстите ѝ само се плъзнаха по нея.

В пълно отчаяние, Рейчъл блъсна вратата с рамо, без да обръща внимание на болката. Но нищо не се случи. Като скимтеше от страх и потъваше във все по-голямо отчаяние, тя опита отново. Чу се силен, отекващ тътен.

После още един.

И още един.

Моля те, Боже, някой трябва да чуе това. Моля те, Боже, моля те.

И тогава вратата внезапно започна да се издига, като я стресна толкова силно, че тя за малко да падне по гръб.

На силното сияние на уличната лампа отвън стоеше той и я гледаше с любопитство.

Тя се втренчи в него с абсолютен ужас. Очите ѝ се стрелкаха насам-натам, отчаяно се надяваше да види някой минувач. Чудеше се дали ще има сила да се втурне покрай него и да избяга.

Но преди да има този шанс, той заби юмрук точно под брадичката ѝ, главата ѝ се отметна назад така силно, че се удари с трясък в задната броня на микробуса.

22

Понеделник, 29 декември

Детектив-сержант Рой Грейс беше изненадан от броя на хората, събрали се в конферентната зала на горния етаж в полицейското управление на „Джон Стрийт“ в Брайтън в тази декемврийска сутрин. Въпреки студа навън, вътре беше задушно.

Случаите на изчезнали хора обикновено не привличаха особено внимание, но пък по това време на годината нямаше много новини. Епидемията от птичи грип в Хонконг беше една от малкото големи истории, които писачите на първите страници на националните всекидневници можеха да използват като шокираща новина между коледните празници и наближаващата Нова година.

Но историята за изчезналата млада жена, Рейчъл Райън, и то след серия изнасилвания, случили се в града през последните няколко месеца, бе пленила въображението на пресата и медиите, не само на местно, но и на национално ниво. И „Аргус“, разбира се, тържествуващо отбелязваше, че Брайтън навлиза в новата година, докато Мъжа с обувките още вилнее из него.

Вестникари, радиожурналисти, телевизионни репортери бяха заели всички столове и стояха прави из лишената от прозорци зала. Грейс седеше костюмиран зад маса на подиума пред тях, до главен инспектор Джак Скърит, в пълна униформа и бълващ дим от лулата си, и служителя по връзките с обществеността Тони Лонг. Зад тях имаше синьо табло с кръста на съсекската полиция, а до него — увеличена фотография на Рейчъл Райън. Масата беше покрита с микрофони и диктофони. Кабели се точеха от нея и по пода до телевизионните камери на Би Би Си „Саут Тудей“ и „Меридиан“.

Сред писукането на камерите и постоянното присветване на светкавиците, Скърит първо представи колегите си на масата, после прочете с грубия си глас подготвеното изявление: „Двайсет и две годишна жителка на Брайтън, госпожица Рейчъл Райън, бе обявена за изчезнала от семейството си вечерта на Коледа, след като не се е появила на коледния обяд. Никой не я е виждал оттогава. Родителите ѝ ни информираха, че това е напълно необичайно поведение за нея. Ние сме загрижени за сигурността на младата дама и бихме искали да помолим нея и всеки, който има информация за нея, да се свърже с брайтънската полиция възможно най-скоро.“

Един напорист оплешивяващ криминален репортер с очила от „Аргус“, Фил Милс, облечен с тъмен костюм и седнал прегърбен над бележника си, зададе първия въпрос:

— Господин главен инспектор, подозира ли брайтънската полиция, че изчезването на младата дама може да е свързано с операция „Худини“ и изнасилвача, когото нарекохте „Мъжа с обувките“?

И Скърит и Грейс реагираха с мълчалива ярост на това. Въпреки че полицията наричаше изнасилвача Мъжа с обувките, неговият начин на действие се пазеше в тайна от обществеността, както обикновено. Това бе необходимо, за де се отсеят ненормалниците, които или правеха признания за престъпленията, или се обаждаха и твърдяха, че имат информация за извършителя. Грейс виждаше вътрешната борба на Скърит дали да отрече това прозвище. Но очевидно реши, че така или иначе вече е излязло наяве и трябва да се придържат към него.

— Нямаме доказателства, за да предполагаме това — отговори той рязко и пренебрежително.

Джак Скърит беше популярен и почитан член на криминалния отдел. Суров, рязък, нетърпящ глупости полицай с почти двайсет години стаж, той имаше военна стойка и сурово лице, увенчано с кафява, късо подстригана коса. Грейс го харесваше, въпреки че Скърит малко го изнервяше, защото беше твърде взискателен към хората си и не приемаше леко грешките им. Но той беше научил много от работата с него. Скърит беше точно такъв детектив, какъвто и Грейс искаше да бъде един ден.

Една репортерка веднага вдигна ръка.

— Господин главен инспектор, може ли да обясните малко повече какво имате предвид под прозвището „Мъжа с обувките“?

— Смятаме, че извършителят, който напада жени в региона на Брайтън от няколко месеца, има ненормален интерес към женски обувки. Това е една от линиите на разследване.

— Но досега не сте споменавали това публично.

— Не, не сме — отвърна Скърит. — Както казах, това е просто една от линиите на разследване.

Милс се обърна право към него.

— Двете приятелки, с които Рейчъл е била на Бъдни вечер, казват, че е била почти обсебена от обувките и харчела огромна част от заплатата си за тях. Доколкото разбрах, Мъжа с обувките напада жени, които носят така наречените дизайнерски обувки.

— На Бъдни вечер всяка млада жена в Брайтън и Хоув сигурно е облякла и обула най-хубавото, което има — измърмори Скърит. — И ще повторя, на този етап от разследването нямаме доказателства, за да предполагаме връзка с изнасилванията, извършени от Мъжа с обувките в региона.

Една репортерка, която Грейс не познаваше, вдигна ръка. Скърит ѝ кимна.

— Нарекли сте случая с Рейчъл Райън Операция „Залез“. Обособяването му в отделна операция ни говори, че го взимате доста по-насериозно от обикновен случай на изчезване. Така ли е?

— Взимаме насериозно всички случаи на изчезнали хора. Но наистина придаваме на този случай статут на сериозно престъпление.

Репортер от местно радио вдигна ръка.

— Господин главен инспектор, а имате ли някакви следи по разследването на Мъжа с обувките?

— На този етап, както казах, разследваме в няколко направления. Има значителна реакция от обществеността и всички обаждания в нашия център са проверявани от екипа ни.

— Но не сте близо до арест?

— На този етап — не.

После един журналист, за когото Грейс знаеше, че работи за няколко национални вестника, вдигна ръка.

— А какво предприема брайтънската полиция за откриването на Рейчъл Райън?

— Четирийсет и двама офицери са ангажирани в търсенето ѝ. Те разпитват от врата на врата в квартала, в който тя живее, и по пътя, по който смятаме, че се е прибирала у дома. Претърсваме всички гаражи, складове и необитавани сгради в региона. Получихме доста полезна информация от свидетел, който живее до дома на госпожица Райън в Кемп Таун. Той твърди, че е видял как млада жена насила е вкарана в бял микробус в малките часове на коледната утрин — отвърна Скърит, после се вгледа за няколко секунди в журналиста, сякаш го смяташе за заподозрян, преди да се обърне отново към всички присъстващи: — За нещастие имаме само част от регистрационния номер на микробуса, по който работим, но искаме да приканим всеки, който мисли, че е забелязал бял микробус в близост до Истърн Терас на Бъдни вечер и рано в коледната утрин, да се свърже с нас. В края на тази пресконференция ще дам номера на спешния център. Бихме искали всеки, който е видял младата дама по пътя ѝ към дома, да се свърже с нас. — Той посочи екрана зад тях, на който бяха изложени няколко фотографии на Рейчъл Райън, които бяха получили от родителите ѝ.

Той замълча за миг и потупа джоба си, сякаш проверяваше дали лулата му е там, после продължи:

— Рейчъл е била облечена с черно, средно дълго палто над минипола, черни кожени обувки с високи токчета. Опитваме се да проследим точния ѝ път към дома от времето, когато е била видяна за последно, на стоянката за таксита на „Ист Стрийт“, малко след два часа.

Един дребен, закръглен мъж, с неподдържана брада вдигна шишкав пръст с изгризан нокът.

— Господин главен инспектор, имате ли заподозрени по случаите на Мъжа с обувките?

— На този етап мога да кажа само, че имаме няколко добри следи и сме благодарни на обществеността за реакцията.

Дебелакът побърза да зададе втори въпрос:

— Търсенето на Рейчъл Райън като че ли не е типично за политиката на полицията — каза той. — Обикновено не реагирате така бързо в случай на изчезване. Прав ли съм да предполагам, че според вас може да има връзка с Мъжа с обувките — операция „Худини“ — въпреки че не обявявате това публично?

— Не, не сте прав да го предполагате — отвърна грубо Скърит.

Една жена вдигна ръка.

— Може ли да ни кажете какви са някои от другите линии на разследване по случая на Рейчъл Райън, господин главен инспектор?

Скърит се обърна към Рой Грейс.

— Моят колега детектив-сержант Грейс организира възстановка на пътя на Рейчъл към дома ѝ. Ще се проведе в седем вечерта в сряда.

— А това означава ли, че не вярвате, че ще я откриете преди това? — попита Фил Милс.

— Означава това, което означава — отвърна Скърит, вече бе имал няколко сблъсъка с този репортер. После кимна на колегата си.

Рой Грейс никога не беше говорил на пресконференция и беше адски нервен.

— Една служителка на полицията с приблизително същия ръст и телосложение като Рейчъл Райън ще бъде облечена с подобни дрехи и ще върви по пътя, по който според нас Рейчъл се е прибрала към дома си в нощта на изчезването ѝ — или по-скоро в ранната утрин. Бих искал да призова всички, които може да са били навън в коледната утрин, да отделят време да минат отново по пътя си тогава и да се опитат да си спомнят нещо.

Когато приключи, се беше изпотил. Джак Скърит му кимна одобрително.

Тези репортери бяха по следите на история, която можеше да продаде вестниците им или да накара радиослушателите или зрителите да не сменят канала. Рой и Скърит имаха различна цел. Да направят улиците на Брайтън и Хоув безопасни. Или поне да накарат гражданите им да се почувстват сигурни в свят, който никога не е бил сигурен и никога нямаше да бъде. Не и когато съществуваха хора, с каквито той като полицай трябваше да си има работа.

По улиците на града върлуваше хищник. В резултат на ужаса, който Мъжа с обувките всяваше, нито една жена в Брайтън не се чувстваше особено спокойна точно сега. Всяка жена в Брайтън се озърташе през рамо, не забравяше да сложи веригата на вратата и се чудеше дали тя не е следващата.

Рой Грейс не участваше в разследването на Мъжа с обувките. Но имаше все по-засилващото се усещане, че операция „Худини“ и търсенето на Рейчъл Райън са едно и също нещо.

Ще те хванем, обеща наум на Мъжа с обувките.

Каквото и да ни струва.

23

Понеделник, 29 декември

Рейчъл беше в хеликоптер с Лиъм. Дългата му остра коса и намусено момчешко лице го караха да прилича на Лиъм Галахър от „Оейзъс“, любимата ѝ група. Спускаха се ниско над Гранд Кениън. Алените скали се нижеха от двете им страни, толкова близо, опасно близо. Под тях имаше голяма, голяма пропаст, металносиня вода се виеше през назъбените сиво-кафяви контури.

Тя стисна ръката на Лиъм. Той стисна нейните. Не можеха да разговарят, защото бяха със слушалки и чуваха какво им говори пилота. Тя се обърна към Лиъм и оформи с устни „обичам те“. Той се ухили, изглеждаше толкова смешен с микрофона, който отчасти закриваше устата му, и отвърна също така безмълвно „обичам те“.

Предния ден бяха минали покрай един параклис, в който се провеждаха венчавки. Той на шега я дръпна през вратата, към тесния, опъстрен със злато интериор. Имаше редици пейки от двете страни на пътеката и две високи вази с цветя, които служеха за бутафорен, неканоничен олтар. На стената зад тях беше закачена стъклена витрина с поличка, на която имаше бутилка шампанско и бяла чантичка с украсена с цветя дръжка, а на друга поличка имаше празна бяла кошничка с големи бели свещи.

— Можем да се оженим — каза той. — Сега. Днес!

— Не ставай смешен — отвърна тя.

— Не съм смешен. Сериозно говоря! Да го направим! Ще се върнем в Англия като господин и госпожа Хопкърк!

Тя се зачуди какво ли ще си помислят родителите ѝ. Щяха да се разстроят. Но беше изкушаващо. Чувстваше се толкова щастлива. Това беше мъжът, с когото искаше да прекара живота си.

— Господин Лиъм Хопкърк, предложение ли ми правите?

— Не точно — но си мисля, че, нали разбираш, можем да прескочим всички глупости и шаферки и прочее, които вървят със сватбата. Ще е забавно, нали? Ще изненадаме всички?

Той говореше сериозно и това я шокира. Наистина го мислеше! Родителите ѝ щяха да бъдат съсипани. Тя си спомни как стоеше на коленете на баща си като дете. Той ѝ казваше колко е красива. Колко горд ще бъде да я поведе по пътеката в църквата в сватбения ѝ ден.

— Не мога да причиня такова нещо на родителите си.

— Нима те значат повече за теб от мен?

— Не. Просто…

Лицето му помръкна. Отново стана намусено.

Небето потъмня. Внезапно хеликоптерът започна да пропада. Стените станаха тъмни и се плъзгаха мълниеносно покрай големия издут прозорец. Реката отдолу се втурна към тях.

Тя изпищя.

Пълен мрак.

О, Господи!

Главата ѝ пулсираше. После се появи светлина. Слабо сияние от лампичката на тавана на микробуса. Чу глас. Не беше на Лиъм, а на мъжа, който се взираше в нея.

— Смърдиш — каза той. — Изцапала си ми микробуса.

Реалността я връхлетя. Ужасът се кълбеше във всяка клетка на тялото ѝ. Вода. Моля. Вода. Тя се взираше към него, с пресъхнала уста, слаба и замаяна. Опитваше се да проговори, но от гърлото ѝ излезе само вяло скимтене.

— Не мога да правя секс с теб. Отвращаваш ме. Разбираш ли какво ти казвам?

Тя почувства слаба надежда. Вероятно щеше да я пусне. Опита отново да възпроизведе някакви членоразделни звуци, но излезе само кухо мърморене.

— Би трябвало да те пусна.

Тя кимна.

Да, моля. Моля. Моля.

— Не мога да те пусна, защото видя лицето ми — каза той.

Тя го умоляваше с поглед.

Няма да кажа на никого. Моля те, пусни ме. Няма да кажа на никого.

— Ще ме вкараш в затвора до живот. Знаеш ли какво правят на хора като мен в затвора? Не е приятно. Не ми се рискува.

Възелът от страх в стомаха ѝ разля отровата си в кръвта ѝ. Тя трепереше, тресеше се, скимтеше.

— Съжалявам — каза той и наистина звучеше, сякаш съжалявам. Наистина се извиняваше. Като човек, който, без да иска, е настъпил някого в претъпкан бар. — Но всички вестници пишат за теб. На първа страница си на „Аргус“. Има и твоя снимка. Рейчъл Райън. Хубаво име имаш.

Вгледа се в нея. Стори ѝ се ядосан. И намръщен. И искрено се извиняваше.

— Съжалявам, че видя лицето ми — каза той. — Не биваше да го правиш. Това не беше много умно от твоя страна, Рейчъл. Всичко можеше да е много по-различно. Разбираш ли какво искам да кажа?

В настоящето

24

Понеделник, 5 януари

Новосформираният екип по студените досиета беше част от главния криминален отдел, ръководен от Рой Грейс. Той се помещаваше в неподходящ офис в оперативната зала на първия етаж в Съсекс Хаус, с гледка към вътрешен двор, пълен с контейнери за боклук, генератори и конфискувани коли, които закриваха много от естествената светлина.

Рой Грейс винаги си мислеше, че малко неща на света могат да създадат толкова много бумащина като едно криминално разследване. Покритият със сив килим под беше отрупан с високи купчини от големи зелени касетки и сини картонени кутии, обозначени с имена на операции, както и със справочници, обучителни наръчници и един огромен том, който си стоеше самостоятелно на пода — „Практика на криминалното разследване“.

Почти всеки сантиметър от бюрата на трите работни станции беше покрит с компютри, клавиатури, телефони, поставки за папки, препълнени пластмасови табли, визитници, чаши и лични вещи. Лепящи се бележки бяха окичени почти по всичко. Две маси бяха буквално огънати под тежестта на натрупаните върху тях папки.

Стените бяха облепени с изрезки от статии за някои от случаите, фотографии и стари обяви за издирвани заподозрени, които все още не бяха открити. Едната снимка беше на усмихната тъмнокоса тийнейджърка с надпис отгоре:

ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ ТАЗИ ЖЕНА?

награда: 500 лири

Имаше и черно-бял плакат на съсекската полиция, на който бе изобразен приветлив мъж с широка усмивка и рошава коса. Надписът гласеше:

ПОЛИЦИЯ НА СЪСЕКС

УБИЙСТВОТО НА ДЖАК (Джон) БЕЙКЪР

Господин Бейкър е убит в Уортинг, Съсекс, на 8/9 януари, 1990 година.

Познавате ли го? Виждали ли сте го някога?

АКО ИМАТЕ НЯКАКВА ИНФОРМАЦИЯ, МОЛЯ, СВЪРЖЕТЕ СЕ С ОТДЕЛА ЗА КРИМИНАЛНИ РАЗСЛЕДВАНИЯ НА ТЕЛЕФОН 0903-30821

ИЛИ С ВСЕКИ ПОЛИЦЕЙСКИ УЧАСТЪК

Имаше и рисувани скици на жертви и заподозрени, компютърно генериран фоторобот на заподозрян в изнасилване, показан с различни шапки и качулки, с и без очила.

Ръководител на цялата тази инициатива със студените досиета и пряко отговорен пред Рой Грейс беше Джим Дойл, бивш детектив главен суперинтендант, с когото Грейс бе работил много години. Дойл беше висок, усърден човек, чийто външен вид даваше невярна представа за умствената му и физическа издръжливост. Той имаше твърде любезното излъчване на научен работник, а не на полицай. И все пак неговият невъзмутим маниер, търсещият му ум и прецизността, с която подхождаше към всичко, го правеха изключително ефективен детектив, който в трийсетгодишната си кариера бе допринесъл за разрешаването на много от най-сериозните престъпления в областта. Прякорът му в полицията беше Попай, като на адаша му, Джими Попай Дойл от филма „Френска връзка“.

Двамата колеги на Дойл бяха също толкова опитни. Имън Грийн, тих, сериозен човек, беше бивш шампион на Съсекс по шах за юноши под 16 години и сега беше гросмайстор. Все още играеше и печелеше турнири. Преди да се пенсионира на петдесет и девет и после да се върне в полицията като цивилен, той бе стигнал до чин детектив-суперинтендант в отдела за криминални разследвания на полицията на Съсекс. Другият беше Брайън Фостър, шейсет и три годишен, с късо подстригана коса и все още, въпреки възрастта си, хубави момчешки черти. Предишната година беше спечелил четири маратона в четири последователни седмици в различни страни. Беше се пенсионирал на петдесет и две и през последното десетилетие работеше в офиса на прокурора към Международния трибунал за военни престъпления в Хага. Сега се бе върнал у дома, нетърпелив да започне нов период в кариерата си.

Рой Грейс, с костюм и вратовръзка за първата си среща с новия помощник-главен началник по-късно тази сутрин, разчисти малко място на едно от бюрата и седна, като взе втората си чаша кафе за деня. Беше девет без петнайсет.

— Добре — каза той, като люлееше крака. — Хубаво е, че и тримата сте тук. Всъщност нека го кажа по друг начин — адски прекрасно е!

Те се ухилиха.

— Попай, ти си ме научил на почти всичко, което знам, затова не искам да седя тук и да те уча на „а, бе, ве“. Шефът — имаше предвид главен началник Том Мартинсън — ни даде доста щедър бюджет, но ще трябва да имаме резултати, ако ще искаме пак пари догодина. Което е кратък начин да ви кажа, че само така ще имате работа догодина.

Той се обърна към тях и добави:

— Ще ви кажа само нещо, което Попай ми каза, когато дойдох да работя с него през деветдесетте, тъкмо беше поел екипа по студените досиета — или както там ги наричаха тогава!

Това предизвика лек кикот. И тримата пенсионирани офицери знаеха какви главоболия създава вечно променящата се полицейска терминология.

Грей извади лист хартия от джоба си и започна да чете:

— Той каза, цитирам: „Преразглеждането на студени досиета представлява използване на съвременни криминалистични методи и технологии за разрешаване на минали престъпления, с главната цел да бъдат предотвратени бъдещи такива.“

— Радвам се, че си научил нещо от онези години, Рой — каза Джим Дойл. — Поне си запомнил нещо!

— Аха. Впечатляващо е, че си научил нещо от старото куче! — отбеляза саркастично Фостър.

Дойл не отвърна на закачката.

Рой Грейс продължи:

— Вероятно сте видели от сводките или във вестника, че една млада жена е била изнасилена в новогодишната нощ.

— В хотел „Метропол“ ли? — попита Имън Грийн.

— Точно така.

— Присъствах на първоначалния разпит на жертвата миналия четвъртък, на първи януари — каза Грейс. — Извършителят, явно преоблечен като жена, е вкарал насила жертвата в една хотелска стая под претекст, че има нужда от помощ. После, като е носил маска, я е вързал и е извършил блудствени действия, като е прониквал вагинално и анално в нея с токчето на обувката ѝ. После се е опитал да осъществи сексуален акт, но само с частичен успех. Това показва прилики с метода на действие на Мъжа с обувките от студените досиета от деветдесет и седма. В тези случаи той пак използваше различни дегизировки и претекст, че има нужда от помощ, за да прилъже жертвите си. После спря с нападенията — поне в Съсекс — и така и не беше арестуван. Имам резюме на този случай, което искам да прочетете с приоритет. Всички ще имате свой собствен случай за преразглеждане, но засега трябва да работите по този, защото ми се струва, че може да е от помощ за сегашното разследване.

— Имали някаква ДНК, Рой? — попита Джим Дойл.

— Няма семенна течност при никоя от жените, но три от жертвите казват, че е слагал кондом. Има влакна от дрехи, но нищо, което да ни води нанякъде. Няма кожа под ноктите, няма слюнка. Две от жертвите казаха, че нямал пубисно окосмяване. Този човек явно е бил доста внимателен, дори по онова време. Не е открита никаква ДНК. Само една обща връзка — всяка от жертвите си е падала по хубави обувки.

— Което покрива деветдесет процента от женското население — ако трябва да съдя по съпругата си — каза Джим Дойл.

— Точно така — отвърна Грейс.

— Ами някакви описания? — попита Брайън Фостър.

— Заради начина, по който са се отнасяли към жертвите на изнасилвания по онова време, нямаме много информация. Говорят за мъж със слабо телосложение, без много окосмяване, безличен говор и малка пишка. Цял уикенд четох досиетата по случаите на тези жертви и всички други тежки престъпления, извършени през този период — продължи Грейс. — Има още една жена, която според мен може да е жертва на Мъжа с обувките — вероятно последната му жертва. Казва се Рейчъл Райън. Изчезна рано сутринта на Коледа през деветдесет и седма. Бях дежурен, когато съобщиха за изчезването ѝ. Разговарях с родителите ѝ. Почтени възрастни хора, които бяха напълно объркани от това, че не се бе появила на коледния обяд. По всички свидетелства тя била почтена млада жена, на двайсет и две, здравомислеща, макар и потисната след раздялата с приятеля ѝ.

Той за малко да добави, че тя беше изчезнала от лицето на земята също като съпругата му Санди.

— Някакви теории? — попита Фостър.

— Не и от страна на семейството — отвърна Грейс. — Разговарях с двете ѝ приятелки, с които бе излязла на Бъдни вечер. Едната ми каза, че била направо луда по обувки. Купувала обувки, които далеч не ѝ били по джоба — дизайнерски обувки по няколко стотачки чифта. Всички жертви на Мъжа с обувките са носили скъпи обувки. — Той сви рамене.

— Не е кой знае каква следа, Рой — каза Фостър. — Ако се е разделила с гаджето си, може да се е самоубила. Коледа, сещаш се, тогава хората много преживяват подобни болки. Помня как се чувствах, когато бившата ми се изнесе три седмици преди Коледа. Бях почти стигнал до самоубийство — през деветдесет и втора беше. На Коледа се храних сам в проклетата закусвалня „Ангус“.

Грейс се усмихна.

— Възможно е, но от това, което научих за нея, не е много вероятно. Има и нещо, което смятам за важно — един съсед случайно погледнал през прозореца в три часа в коледната утрин — времето съответства идеално — и видял мъж да набутва жена в бял микробус.

— Записал ли е номера?

— Бил е много пиян, записал е само част от номера.

— Достатъчно ли е било за проследяване на микробуса?

— Не.

— Ти повярва ли му?

— Да. И още му вярвам.

— Не е много, нали, Рой? — каза Джим Дойл.

— Не, но има нещо странно. Днес дойдох по-рано, за да прегледам точно това досие преди срещата — и знаете ли какво? — Той се вгледа във всеки от тях.

И тримата поклатиха глави.

— Страниците, които търсих, липсваха.

— Че кой ще ги махне? — учуди се Брайън Фостър. — Все пак кой би имал достъп, за да направи такова нещо?

— Нали си бил ченге — каза Грейс. — Ти ми кажи. И после ми кажи защо.

25

Понеделник, 5 януари

Може би беше време да приключва.

В затвора бързо се остарява. Слага ти още десет годинки — или ти ги отнема — зависи как го погледнеш. А точно сега Дарън Спайсър не беше твърде щастлив и от двете гледни точки.

Откакто стана на шестнайсет, Спайсър бе прекарал много време зад решетките. Наричаха го — абониран за затвора. Престъпник с кариера. Но не много успешна. Откакто стана възрастен, бе прекарал само две последователни Коледи на свобода, и то в първите години от брака си. Актът му за раждане — истинският — твърдеше, че е на четирийсет и една. Огледалото в банята обаче казваше, че е на петдесет и пет. А вътрешно се чувстваше на осемдесет. Чувстваше се мъртъв. Чувстваше се…

Нищо.

Насапуниса се и се вгледа в огледалото с празен поглед, като гримасничеше пред сбръчкания старец, който се взираше в него. Беше гол, кльощавото му тяло — за което обичаше да мисли като за слабо и стройно — беше позаякнало от ежедневните тренировки в затворническия салон.

После се зае да изстърже твърдата си четина със същото тъпо ножче, което използваше от седмици в затвора, преди да го пуснат и да го отнесе със себе си. Когато приключи, лицето му беше също толкова гладко избръснато, като цялото му тяло, което бе избръснал миналата седмица. Винаги го правеше, когато излизаше от затвора, като начин да се пречисти. Един път, в началото на вече отдавна мъртвия му брак, беше занесъл вкъщи срамни въшки.

Имаше две малки татуировки, на всяко рамо, но нищо повече. Повечето от съкилийниците му бяха покрити с татуировки и много се гордееха с тях. Гордееха се с глупостта си, ако питаха него. Защо да улесняваш хората в идентифицирането ти? Освен това вече си имаше достатъчно отличителни белези — пет белега на гърба от удари с нож, които получи, когато в затвора го завардиха приятелчетата на един наркодилър, когото беше пребил преди години.

Тази му присъда, последната, беше най-дългата досега — шест години. Пуснаха го, след като излежа три от тях. Време беше да приключва, помисли си. Да, но…

Пак това голямо „но“.

Предполага се, че като излезеш от затвора, се чувстваш свободен. Но той все още трябваше да докладва на служителя по пробацията. Трябваше да докладва за своята адаптация. Трябваше да се подчинява на правилата в хостелите, в които отсядаше. Когато те пуснат от затвора, се предполага, че ще си идеш у дома.

Но той нямаше дом.

Баща му бе мъртъв отдавна, а с майка си не бе разменил и десетина думи за последните двайсет и пет години — даже и толкова нямаше. Единственият му близък беше сестра му Магс, която пък умря от свръхдоза хероин преди пет години. Бившата му жена живееше в Австралия с неговото дете, което не беше виждал от десет години.

Домът за него беше място, където можеш да пренощуваш. Днес това беше стая в един център за адаптация точно до Олд Стейни в Брайтън. Споделяше я с четирима жалки, вонящи пияници. Беше идвал тук и преди. Днес щеше да опита да си намери нещо по-добро. Приюта „Свети Патрик“. Имаха свястна кльопачка и място, където да си оставиш нещата. Трябваше да спи в обща спалня, но поне беше чисто. Затворът трябваше да е място, където те превъзпитават, за да можеш да се върнеш в обществото, след като си излежиш наказанието. Но всъщност се оказваше, че обществото не те иска, никак даже. Превъзпитанието беше просто мит. И все пак той играеше по тяхната свирка, приемаше тази идея.

Адаптация!

Ха! Не му пукаше за адаптацията, но трябваше да покаже желание, докато беше в затвора „Форд Опън“ през последните шест месеца, защото това му позволяваше да прекарва време навън, по програмата им за заетост. Наричаха я „Работни връзки“. Беше избрал курс за общ работник в хотел, което му позволи да прекара известно време в два различни хотела в Брайтън. Да навлезе зад кулисите, да разбере как стоят нещата. Имаше достъп до ключовете за стаите и до софтуера за тях. Все полезни неща.

Да.

Редовната му посетителка в затвора „Люис“, една приятна възрастна дама, го бе попитала дали има мечта. Дали някога си е представял живота си извън стените на затвора. И какво, ако беше така?

Да, разбира се, каза ѝ той, имам мечта. Да се оженя отново. Да имам деца. Да живея в хубава къща — като онези, които обираше, за да преживява — и да карам хубава кола. Да има постоянна работа. Да. Да ходи за риба през уикендите. Това беше неговата мечта. Но това никога няма да се случи, каза той на дамата.

— И защо? — попита го тя.

— Ще ви кажа защо — отвърна Дарън. — Защото вече имам доста присъди. Кой ще ме остави на работа, когато разбере това? А винаги разбират. — Замълча, преди да добави: — Както и да е, тук си ми е добре. Имам си приятели. Кльопачката е хубава. Не плащам за ток. Гледам телевизия.

Да, точно така си беше. Само дето…

Нямаше жени. Това му липсваше. Жени и кокаин, това харесваше той. В затвора можеше да си набавиш дрога, но не и жени. Поне не достатъчно често.

Гъв му бе позволил да остане за Коледа, но го пуснаха на двайсет и осми. Защо?

Мамка му.

Надяваше се утре да се премести. Ако в „Свети Патрик“ играеш по правилата двайсет и осем дни, можеш да се нанесеш в една от техните кутийки. Това бяха странни пластмасови стаички, подобни на космически капсули, направени по идея на един японски хотел. Можеш да прекараш в такава стая още десет седмици. Бяха доста тесни, но пък ти осигуряваха известно уединение — и имаше къде да си оставиш нещата.

А той имаше някои неща, които искаше да опази.

Приятелят му, Тери Биглоу — ако можеше да нарече тази подла малка невестулка приятел — пазеше единствените му притежания на този свят. Те се намираха в един куфар, който беше заключен с три катинара и вериги — те бяха живото доказателство за огромното доверие, което хранеше по отношение на Биглоу. Дарън не смяташе, че е добра идея той да му отваря куфара. В него имаше лични неща.

Много лични.

Смигна на отражението си. Но старецът не отвърна.

Може би този път щеше да се задържи навън. Да събере достатъчно пари, от обири и дрога, за да си купи малък апартамент. А после какво? Жена? Семейство? В един момент това му изглеждаше така привлекателно, а в следващия непосилно. Твърде много усилия. Всъщност беше започнал да свиква с този начин на живот. Със собствената си компания. Със собствените си тайни номера.

Баща му беше майстор на покриви и като дете той му помагаше. Беше виждал някои от най-луксозните къщи в Брайтън и Хоув, по които баща му работеше — и апетитните жени с красиви дрехи и лъскави коли, които живееха в тях. Баща му се възхищаваше на този начин на живот. Харесваше хубавите къщи и класните жени.

Един ден той падна от покрив, счупи си гръбнака и никога не работи отново. Просто пропиваше обезщетението си — ден и нощ. Дарън не обичаше покривите, от това не се забогатяваше, осъзна той. Виж, от учене можеше да се забогатее. Той харесваше училището, беше добър по математика и точните науки, в механичните неща, обичаше ги. Но проблемите бяха у дома. Майка му също пиеше. По някое време около тринайсетия му рожден ден, тя се довлече в леглото му, пияна и гола, и му каза, че баща му не можел вече да я задоволява и това сега се падало на него, като на мъжа в семейството.

Дарън ходеше всеки ден на училище, засрамен, все по-отдалечаващ се от приятелите си. В главата му беше пълна каша и не можеше вече да се концентрира. Не се чувстваше част от нищо и прекарваше все повече време сам, ловеше риба или пък, при много лошо време, висеше в железарията на чичо си, гледаше го как прави ключове или някакви поправки и понякога го заместваше зад щанда, докато той отскочи до букмейкъра. Общо взето, правеше всичко, за да избяга от дома. От майка си.

Харесваше машинариите на чичо си, харесваше миризмата, мистерията на ключалките. Те бяха просто загадки, наистина. Просто загадки.

Когато стана на петнайсет, майка му каза, че е време да започне да носи пари, да научи някакъв занаят, да си намери работа. Чичо му, който нямаше на кого да остави бизнеса си, когато се пенсионира, му предложи да стане чирак.

След няколко месеца Дарън можеше да се справи с всеки проблем с ключалките. Чичо му каза, че бил истински гений!

Нямаше нищо сложно, според Дарън. Всичко, направено от човека, можеше да бъде разбрано от друг човек. Трябваше само да си представиш пътя си през ключалката. Да си представиш пружините, лостчетата — да си представиш вътрешността ѝ, да се поставиш на мястото на онзи, който я беше създал. Все пак имаше два основни вида домашни ключалки — „Ял“, които се отваряха с плосък ключ, и „Чъб“, които бяха с цилиндричен. Ключалки с жлебчета и пръстени. Ако имаш проблем, можеш да погледнеш във всяка ключалка с помощта на прост медицински уред — проктоскоп.

После изучи и сейфовете. Чичо му бе развил нещо като бизнес ниша — отваряше сейфове за полицията. След известно време вече нямаше нито един механичен сейф, който да се опъне на племенника му. Нито пък ключалка.

Обра първата къща, в Холингдийн, когато беше на шестнайсет. Хванаха го и изкара две години в поправително училище. Там за първи път опита наркотици. И там научи първия ценен урок. Рискът да обереш някоя малка къщичка за стереоуредба беше същият, като да обереш някоя богата бърлога, където може да намериш бижута и кинти.

Когато излезе, чичо му не го искаше на работа, а и той нямаше намерение да работи за нищо — което беше единственият му избор. Вместо това обра една къща на изолираната Уитдийн Роуд в Брайтън. Взе седем бона от сейф. Пръсна три от тях за кокаин, но инвестира четири в хероин, който продаде и направи двайсет бона печалба.

След това обра няколко големи къщи, като натрупа почти сто бона. После срещна Роуз в един клуб. Ожени се за нея. Купи малък апартамент в Портслейд. Роуз не одобряваше заниманията му, затова той се опита да живее почтено. С помощта на свой познат се сдоби с нова лична карта и започна работа в компания, която инсталираше алармени системи, „Съсекс Секюрити Системс“.

Клиентелата им беше все елитна. Половината големи къщи в града. Да влиза в тях бе все едно да влезе в сладкарница. Не мина много време и тръпката при обирите взе да му липсва. Особено удоволствието, което му носеха. Но най-вече парите, които можеше да направи.

Най-хубаво бе да остане сам в някоя луксозна спалня. Да вдишва аромата на богата жена. Да мирише парфюмите ѝ, бельото ѝ в коша за пране, скъпите ѝ дрехи, окачени в дрешника, коприните, памука, кожите. Обичаше да се рови из нещата ѝ. Особено из бельото и обувките. Нещо в тези неща го възбуждаше.

Тези жени бяха от различен свят. Бяха недостъпни за него. Неразбираеми.

Жени със скучни съпрузи.

Нали тези жени все за това кудкудякаха.

Понякога миризма на одеколон или запареният мирис на мръсни дрехи му напомняха за майка му и нещо еротично пламваше в него само за миг, преди да бъде потиснато от пристъп на гняв.

Известно време успяваше да заблуди Роуз, че ходи на риболов — нощен риболов, предимно. Тя го питаше защо никога не взима детето. Дарън отговаряше, че би го взел, но когато порасне. И наистина щеше да го направи, наистина.

Но една февруарска вечер, докато обираше къща в Тонгдийн, собственикът се прибра и го изненада. Той избяга през задната врата, през градината и се озова право в дълбокия празен плувен басейн, като си строши десния крак, челюстта, носа и изгуби съзнание.

Роуз го посети само веднъж в затвора. И то за да му каже, че ще заведе детето в Австралия и не иска да го вижда никога повече.

Сега той отново беше навън и свободен, но нямаше нищо. Нищо, освен куфара у Тери Биглоу — ако, разбира се, Тери все още беше там, не беше пукнал или влязъл отново в затвора. Та нямаше нищо друго, ако не се брояха здраво белязаното му тяло и копнежите от трите години, прекарани на тясната койка в мечти за онова, което ще направи, когато отново излезе навън…

1997

26

Понеделник, 29 декември

Мога да забравя, че съм видяла лицето ти — каза Рейчъл, като се взираше в него.

Той изглеждаше като болен от хепатит на жълтеникавата светлина на лампичката в купето на микробуса. Тя се опитваше да улови погледа му, защото някъде в помътените си, разбъркани от ужаса кътчета на съзнанието си, помнеше, че е чела, че заложниците трябва да опитат да улавят погледа на похитителите си. Така на похитителите ще им е по-трудно да ги наранят, защото ще е установена някаква връзка.

Тя се опитваше, с пресипналия си глас, да осъществи някаква връзка с този мъж — с това чудовище — с това създание.

— Разбира се, че можеш, Рейчъл. За какъв ме мислиш? За вчерашен? Ще те пусна, значи, и след час ти ще цъфнеш в полицията и ще ми правите вече фоторобот. Така ли я мислиш тая работа?

Тя поклати енергично глава и изграчи:

— Обещавам ти.

— Заклеваш се в живота на майка си?

— Да, в живота на майка си. Моля те, дай ми малко вода. Моля те, дай ми нещо.

— Значи мога да те пусна и ако ме измамиш и идеш в полицията, няма проблем да намина към къщата на майка ти в Сърендън Клоуз и да я убия, така ли?

Рейчъл смътно се зачуди откъде знае къде живее майка ѝ. Вероятно беше прочел във вестниците? Това ѝ даде малко надежда. Ако той беше прочел това във вестниците, значи беше влязла в новините. Хората сигурно я търсеха. Полицията.

— Знам всичко за теб, Рейчъл.

— Можеш да ме пуснеш. Няма да рискувам живота ѝ.

— Мога ли?

— Да.

— Мечтай си.

В настоящето

27

Четвъртък, 8 януари

Той обичаше да влиза в хубави големи къщи. Или по-точно, да влиза във вътрешността на големите къщи.

Понякога, свит в тесните помещения, се чувстваше, сякаш носеше къщата като втора кожа! Или пък свит в някой дрешник, заобиколен от висящи на закачалки рокли и опияняващите аромати на тяхната красива собственица и на кожените ѝ обувки, той се чувстваше на седмото небе, сякаш притежаваше тази жена.

Жена като онази, която притежаваше роклите, които сега висяха около него. И която притежаваше лавиците, отрупани с някои от любимите му дизайнерски обувки.

А за известно време, съвсем скоро, той щеше да я притежава! Съвсем скоро.

Вече знаеше много за нея — много повече, отколкото знаеше съпругът ѝ, беше сигурен в това. Сега беше четвъртък. Беше я наблюдавал през последните три нощи. Знаеше кога се прибира у дома и кога излиза. И знаеше тайните на лаптопа ѝ — колко глупаво от нейна страна да не му сложи парола! Беше прочел имейлите до и от онзи грък, с когото тя спеше. Файловете с фотографии, които му беше направила, някои доста откровени всъщност.

Но за известно време, ако имаше късмет, той щеше да е нейният любовник тази нощ. Не господин Космат с огромния и неприлично голям чеп.

Трябваше да внимава да не помръдне и на сантиметър, когато тя се прибере. Закачалките много тракаха — бяха предимно от онези металните, които идваха с дрехите от химическото. Беше махнал няколко, най-издайническите, и ги бе сложил на пода на дрешника, а другите около него беше увил с плат. Сега трябваше само да чака. И да се надява.

Беше като риболова. Изискваше се много търпение. Тя можеше да не се върне скоро, но поне нямаше опасност мъжът ѝ да се прибере тази нощ.

Мъжлето беше заминало много, много далеч — със самолет. На софтуерна конференция в Хелзинки. Всичко беше на кухненската маса, бележка до нея, в която ѝ казваше, че ще се видят в събота и подписана с „обичам те, целувки“. Беше оставил и името на хотела, и телефонния му номер.

Просто за по-сигурно, колкото да убие времето, се беше обадил хотела от телефона в кухнята и поиска да говори с мистър Дермът Пиърс. Казаха му с леко напевен глас, че мистър Пиърс не вдига и помолиха, ако желае, да остави съобщение на гласовата поща.

Да, мисля да изчукам жена ти, изкуши се да каже, обхванат от въодушевление, от радостта при мисълта как всичко просто се подрежда от само себе си. Но прояви здрав разум и затвори.

Снимките на двете деца тийнейджъри, момче и момиче, в дневната на долния етаж бяха малко притеснителни. Но двете спални изглеждаха неизползвани. Не приличаха на обитавани от деца. Той реши, че сигурно са деца на съпруга от предишен брак.

Имаше и котка, едно от онези противни на вид бирмански създания, което му се бе облещило в кухнята. Той я изрита и тя изчезна през отвора за животни на вратата. Сега всичко беше тихо. Той беше щастлив и развълнуван.

Усещаше как някои къщи живеят и дишат около него.

Особено когато бойлерите започваха да бръмчат, а стените да вибрират. Дишаха! Да, като него сега, дишаше така тежко от възбуда, че се чуваше, чуваше и бумтенето на сърцето си, рева на кръвта във вените си, сякаш беше на автомобилно състезание.

О, Господи, беше прекрасно!

28

Четвъртък, 8 януари

Рокси Пиърс чакаше тази нощ от цяла седмица. Дермът беше в командировка и тя беше поканила Янис на вечеря. Искаше да се люби с него в собствената си къща. От тази мисъл се чувстваше прекрасно порочна!

Не го беше виждала от събота следобед, когато крачеше из апартамента му с новите си „Джими Чу“ и се чукаха, без да ги сваля, което направо го подлуди.

Беше прочела някъде, че женският комар така полудявал за кръв, че бил готов да направи всичко, за да се добере до нея — дори да знае, че ще умре.

Така се чувстваше тя по отношение на Янис. Трябваше да го види. Трябваше да го има, каквото и да ѝ струваше. И колкото повече беше с него, толкова повече се нуждаеше от него.

Аз не съм много добър човек, помисли си виновно, когато потегли към дома и натисна газта на сребристия си бокстър по мрачната, осеяна с улични лампи, претенциозна „Шърли Драйв“, покрай игрището на Хоув. После зави надясно по „Дроувуей“, после пак надясно, към нейната улица, и нагоре — към голямата, четвъртита модерна къща, която бяха построили, уединен рай в самия град, със задна градина, която граничеше с игрището на едно частно училище. Светлинките на алармената система се включиха, когато пое по късата алея.

Ама НИКАК не съм добър човек.

За такова нещо можеш да гниеш в ада. Тя бе отгледана като добра католичка. Беше възпитана да вярва в греха и вечните мъки в отвъдното. А си бе взела направо тениска с надпис и еднопосочен билет за вечните мъки с Дермът.

Той беше женен, когато се запознаха. Тя го примами да напусне жена си и децата, които обожаваше, след една изключително страстна афера, която ставаше все по-силна и по-силна в продължение на повече от две години. Влюбиха се лудо. Но след това, когато се събраха, магията бавно започна да се разсейва.

Същата тази силна страст избухваше в нея отново с Янис. И той беше женен, с две много малки деца. Най-добрата ѝ приятелка, Вив Даниелс, не одобряваше това, предупреди я, че ще си спечели репутация на разбивачка на бракове. Но тя не можеше да се спре, не можеше просто да изключи тези чувства.

Посегна към сенника, за да натисне бутона за вратата на гаража, изчака я да се вдигне и вкара колата в гаража, който изглеждаше огромен като пещера без беемвето на Дермът. Изгаси двигателя, взе торбите от „Уайтроуз“ от съседната седалка и слезе от колата.

Срещна Янис, когато Дермът я заведе на вечеря в ресторант „Солун“ в Брайтън. Янис дойде на тяхната маса, когато бяха приключили с храненето, почерпи ги с узо от заведението и не спря да я гледа.

Но всъщност гласът му я заплени. Страстта, с която говореше на своя развален английски за храната и за живота. Хубавото му небръснато лице. Косматите му гърди, които се виждаха под отворената почти до пъпа риза. Грубоватостта му. Той изглеждаше като човек без нито една грижа на този свят, спокоен, щастлив в кожата си.

И невероятно секси!

Когато отвори вратата към къщата и набра кода на тъчпада, за да спре писукането на алармата, не забеляза, че светна не обичайната лампичка, а друга. Тази беше за нощния режим само за долния етаж, като не включваше горния. Но днес умът на Рокси бе твърде зает в съвсем различна посока. Дали Янис щеше да хареса готвенето ѝ?

Мислеше да направи нещо просто: смесени италиански ордьоври, после пържоли и салата. И бутилка — или две — от безценната изба на Дермът.

Затвори вратата след себе си и повика котката:

— Шуши! Ехо, Шуши! Мама се прибра!

Това тъпо име беше идея на Дермът — така се казваше ресторантът, в който отидоха в Лондон на първата си среща.

Но ѝ отвърна само тишина, което не беше обичайно.

Обикновено котката идваше да я посрещне, отъркваше се в крака ѝ и я поглеждаше в очакване на вечерята си. Но този път я нямаше. Вероятно беше в градината. Още по-добре.

Рокси си погледна часовника, после и този в кухнята: шест и пет. Имаше по-малко от час, преди Янис да пристигне.

Бе изкарала поредния кошмарен ден в офиса, с притихнал телефон и изтичащ овърдрафт. Но тази нощ, поне за няколко часа, нямаше да ѝ пука за това. Нищо нямаше значение, освен времето, което щеше да прекара с Янис. Щеше да се наслади на всяка минута, на всяка секунда, на всяка наносекунда!

Изпразни торбите на кухненската маса, подреди покупките, взе една бутилка от безценното „Шато дьо Мерсо“ на Дермът и я сложи в хладилника. После отвори бутилка „Жевре Шамбертен“ от двехилядната, за да подиша виното. След това отвори капака на консервата с котешка храна, изсипа с лъжица съдържанието ѝ в купичката и я сложи на пода.

— Шуши! — извика тя отново. — Ехо, Шуши! Вечерята!

Забърза по стълбите, искаше да си вземе душ, да си избръсне краката, да си пръсне малко парфюм „Джо Малоун“, после да слезе и да приготви яденето.

* * *

Той чу от дрешника как тя вика котката и сложи качулката на главата си. После се заслуша в стъпките ѝ по стълбището. Целият беше напрегнат от вълнение. От очакване.

Беше потънал в червената мъгла на възбудата. Беше твърд като камък! Опита се да успокои дишането си. Гледаше я иззад копринените рокли, през закритите със завеси стъклени стени на дрешника. Тя беше толкова красива. Гладката ѝ черна коса. Небрежността, с която изрита черните официални обувки. После съблече синия си костюм. Сякаш го правеше за него!

Благодаря ти!

Тя свали бялата си блуза и сутиена. Гърдите ѝ бяха по-малки, отколкото си ги беше представял, но това нямаше значение. Ставаха. Доста твърди, но с малки зърна. И това нямаше значение. Той не си падаше толкова по гърди.

А сега бельото!

О, явно се бръснеше! Навсякъде, бе оставила само тънка ивица. Много хигиенично.

Благодаря ти!

Беше толкова възбуден, че от него капеше пот.

После тя тръгна гола през спалнята. Той чу съскането на душа. Това щеше да е подходящ момент. Но не искаше да е мокра и хлъзгава от сапуна. Пък и искаше да я види как се подсушава за него и вероятно как си слага малко парфюм — за него.

След няколко минути тя се върна в спалнята, увита с голяма хавлия, по-малка бяла хавлия бе увита на главата ѝ. После, внезапно, сякаш му устройваше частно представление, остави кърпата да падне от тялото ѝ, отвори единия дрешник и избра от лавиците чифт елегантни, блестящи черни обувки с дълги тънки токчета.

Джими Чу!

Едва сдържаше възбудата си, докато тя ги обуваше. Първо пъхна единия си крак, после другия, седнала на малкия фотьойл до леглото. Върза каишките, по четири на всяка обувка! После мина гола през стаята, като се оглеждаше, спря и започна да се върти пред голямото огледало на стената.

О, да, скъпа. Да! О, да! Благодаря ти!

Той се взираше в тясната ивица черни косми на пубиса ѝ, под плоския ѝ корем. Харесваше ги избръснати. Харесваше жени, които се грижат за себе си, които се грижат за детайлите.

Само за него!

Тя тръгна към дрешника, кърпата още беше на главата ѝ. Протегна ръка. Лицето ѝ беше на сантиметри от неговото, зад закритото със завеса огледало.

Той се приготви.

Тя отвори вратата.

Ръката му, в латексова ръкавица, се стрелна навън, и залепи тампона с хлороформ за носа ѝ.

Той се стрелна измежду висящите рокли като нападаща акула, хвана я за тила с другата си ръка, като продължаваше да притиска тампона към носа ѝ, докато тя се отпусна в ръцете му.

1997

29

Вторник, 30 декември

Рейчъл Райън лежеше неподвижно на пода на микробуса. Юмрукът го болеше от това, че я бе ударил по главата. Болеше го толкова много, че се притесни да не си е счупил палеца и някой друг пръст. Едва ги движеше.

— Мамка му — каза той, като разтърси ръка. — Мамка му, мамка му. Кучка!

Свали ръкавицата, за да огледа пръстите си, но не видя почти нищо на слабата светлина в микробуса.

После коленичи до Рейчъл. Главата ѝ се бе отметнала назад със силно изпукване. Не знаеше дали си е счупил пръст, или нейната челюст. Тя като че ли не дишаше.

Сложи разтревожен глава на гърдите ѝ. Усети движение, но не беше сигурен дали не е от него.

— Добре ли си? — попита той, внезапно обхванат от паника. — Рейчъл? Добре ли си, Рейчъл?

Сложи си отново ръкавицата, хвана я за раменете и я разтърси.

— Рейчъл? Рейчъл? Рейчъл?

Извади малко фенерче от джоба си и освети лицето ѝ. Очите ѝ бяха затворени. Вдигна единия клепач и той се затвори сам, когато го пусна.

Паниката му нарастваше.

— Не умирай в ръцете ми, Рейчъл! Не умирай в ръцете ми, чуваш ли! Мамка му, чуваш ли?

От устата ѝ започна да се стича кръв.

— Рейчъл? Искаш ли да пийнеш нещо? Искаш ли да ти донеса нещо за ядене? Искаш ли нещо от „Макдоналдс“? Един Биг Мак? Чийзбургер? Или пък кифла? Мога да ти донеса кифла. Искаш ли? Кажи ми, кажи ми с какъв пълнеж я искаш. С наденичка? Или пък с топено сирене? Тези са много хубави. Или с риба тон? Шунка?

В настоящето

30

Четвъртък, 8 януари

Мад беше гладен. Кифлата с пиле и топено сирене го хипнотизираше вече от два часа. Сгънатата торбичка и термосът се търкаляха на съседната седалка всеки път, щом натиснеше спирачките или вземеше завой.

Бе възнамерявал да спре и да хапне по време на почивката за чай, но наоколо имаше твърде много хора. Твърде много клиенти. Наложи се да изпие чая си в единайсет, докато караше. Вечерите в четвъртък обикновено бяха доста натоварени, но този беше първият четвъртък от новата година. Бе очаквал да е по-спокойно. Обаче някои хора се бяха възстановили от празнуването и бяха готови да празнуват отново. Взимаха такси. Носеха хубави обувки.

Аха.

Той нямаше нищо против. Всеки си имаше начин да празнува. Радваше се за тях. Стига да си плащат отчетеното на апарата и да не се опитват да избягат, както се случваше от време на време. Дори някои му даваха бакшиш! А бакшишите увеличаваха спестяванията му. Увеличаваха колекцията му.

А тя постоянно нарастваше. Много хубаво. О, да!

Зави сирена.

Той усети внезапна тревога. Затаи дъх.

Мигащи сини светлини изпълниха огледалата, после една полицейска кола се стрелна покрай него. След малко друга я последва. Интересно, помисли си той. Почти всяка нощ бе навън, но рядко бе виждал две полицейски коли една след друга. Явно се беше случило нещо лошо.

Наближаваше обичайното си местенце на крайбрежната улица, където обичаше да спира на всеки час, на точен час, за да изпие чая си, а сега и за да прочете вестника си. След онова изнасилване в хотел „Метропол“ миналия четвъртък беше започнал да чете вестника всяка нощ. Историята го вълнуваше. Дрехите на жената бяха взети. Но най-много го вълнуваше това, че липсваха и обувките ѝ.

Аха!

Той натисна спирачките, изгаси двигателя и взе торбичката с кифлата, но я остави. Вече не миришеше така хубаво. Вече му се гадеше от миризмата ѝ.

Гладът беше отминал.

Зачуди се накъде ли се бяха отправили полицейските коли.

После се замисли за чифта обувки в жабката на таксито и отново се почувства добре.

Много добре!

Изхвърли кифлата през прозореца.

„Лошо момче — смъмри се сам. — Правиш боклук!“

31

Петък, 9 януари

Едно хубаво нещо, помисли си Грейс, или по-скоро, едно от многото хубави неща в бременността на Клео беше, че той вече пиеше доста по-малко. Ако не се брои по чаша студено бяло вино от време на време, Клео беше пълна въздържателка, така че и той трябваше да се ограничава. Неприятен беше проклетият ѝ копнеж по кърито! Той не беше сигурен колко къри още може да понесе храносмилателната му система. Цялата къща вече миришеше на индийска храна.

Копнееше за нещо простичко. Хъмфри също не беше особено щастлив. Само близна веднъж и реши, че кърито няма да му достави вкусни остатъци в купичката, които би изял с удоволствие.

Рой се примиряваше, защото се чувстваше длъжен да прави компания на Клео. Освен това в една от книгите за „бременността и мъжете“, които Глен Брансън му беше дал, имаше цял абзац, че трябва да търпи и споделя прищевките на партньорката си. Това щяло да я направи щастлива. А ако тя е щастлива, вибрациите се предавали на нероденото дете и то щяло да се роди щастливо и нямало, като порасне, да стане сериен убиец.

Той по принцип обичаше да пие лека бира с кърито, за предпочитане „Гролш“, или любимата му немска бира „Билтбергер“, или пък бяла бира, която бе започнал да харесва, откакто се запозна с един немски полицай, Марсел Кулен, на когото гостува в Мюнхен миналата година. Но тази седмица се падаше да е дежурен главен следовател, което означаваше, че бе на повикване ден и нощ и трябваше да се ограничи с безалкохолно.

Което обясняваше защо беше свеж като репичка, докато седеше в кабинета си в девет и двайсет сутринта този петък, отпиваше от второто кафе и тъкмо прехвърляше вниманието си от сводките към имейлите, които се изливаха като от чешма, която някой е забравил да спре, а накрая и към планината от хартия върху бюрото си.

Още само два дни и нещо трябваше да изминат до неделя полунощ, когато друг детектив-суперинтендант или детектив главен инспектор щеше да поеме дежурството и мантията на главен следовател. А щяха да минат шест седмици, докато дойде отново неговият ред. Имаше толкова много работа за отхвърляне, да подготвя случаи за съда, както и да надзирава новия екип по студените досиета, че всъщност изобщо не му бяха притрябвали нови случаи.

Но такъв му бил късметът.

Телефонът иззвъня и щом вдигна слушалката, Рой веднага позна грубия, лаконичен глас на детектив-инспектор Дейвид Алкорн от криминалния отдел в Брайтън.

— Съжалявам, Рой. Но май имаме още едно изнасилване от непознат.

Криминалният отдел в Брайтън се занимаваше със случая в хотел „Метропол“, макар че държаха Рой в течение на разследването. Сега обаче явно Главният криминален отдел трябваше да се заеме. Което означаваше, че трябва да се заеме той.

А на всичкото отгоре беше петък. Защо в петък? Какво им имаше на петъците?

— Какво е станало, Дейвид?

Алкорн обобщи накратко: „Жертвата е силно травматизирана. Униформеният полицай, отишъл на мястото, събрал следните сведения. Тя се прибрала сама у дома миналата нощ — съпругът ѝ бил в командировка. Била нападната в къщата си. Обадила се на приятелка, която отишла там на сутринта и после се обадила на полицията. Жертвата била прегледана от спешна помощ, но нямала нужда от медицински грижи. Била откарана в Центъра за разследване на сексуални посегателства в Кроули, придружена от тяхна служителка и полицай.“

— Имаш ли подробности?

— Много малко, Рой. Както казах, тя е доста травмирана. Но май отново има забъркана обувка.

Грейс се намръщи.

— И какво точно е станало?

— Била е насилена с една от собствените ѝ обувки.

Мамка му, помисли си Грейс, зарови се из купищата хартия на бюрото си, за да намери химикалка и бележника си.

— Как се казва тя?

— Роксана — или Рокси — Пиърс. — Алкорн издиктува презимето ѝ. — Адресът е „Дроувуей“ 76, Хоув. Има пиар агенция в Брайтън, а съпругът ѝ е в компютърния бизнес. Само това знам на този етап. Свързах се с криминалистите и сега отивам в къщата. Искаш ли да те взема по пътя?

Офисът на Грейс не му беше точно по път, но той не започна да спори. Можеше да използва времето, докато пътуват, за да получи още информация за изнасилването в „Метропол“, която можеше да е изскочила междувременно, както и да обсъдят трансфера на цялата информация към Главния криминален отдел.

— Разбира се, благодаря.

Когато затвори, постоя за миг така, за да събере мислите си.

В частност умът му се върна към Мъжа с обувките. Цялата тази седмица екипът по студените досиета се беше фокусирал върху него като приоритет, за да открие връзки, ако има такива, в начина на действие при случаите от деветдесет и седма и нападението над Никола Тейлър в „Метропол“ в новогодишната нощ.

Обувките ѝ бяха взети. Това беше първата възможна връзка. Все пак през деветдесет и седма Мъжа с обувките вземаше само едната обувка и бикините на жената. А и двете обувки на Никола Тейлър липсваха, заедно с всичките ѝ дрехи.

Някъде под планината от хартия имаше огромна дебела папка, която съдържаше профила на извършителя, или както сега се наричаше — доклад на поведенческия анализатор. Беше написан от един доста ексцентричен криминален психолог — доктор Джулиус Праудфут.

При първата им среща през деветдесет и седма Грейс беше скептичен относно неговата работа по изчезването на Рейчъл Райън. Но след това се консултира с Праудфут и по още няколко случая.

Докладът го погълна така, че не чу отварянето на вратата и стъпките по килима.

— Здравей, старче!

Грейс вдигна поглед и видя Глен Брансън да стои пред бюрото му.

— Какъв ти е проблемът? — попита той.

— Животът. Възнамерявам да го прекратя.

— Добра идея. Само не го прави тук. Имам си достатъчно работа.

Брансън заобиколи бюрото и надникна над рамото му. Почете малко, после каза:

— Знаеш ли, че на тоя Джулиус Праудфут сериозно му хлопа дъската? Такава му е репутацията.

— И какво от това? Трябва доста да ти хлопа дъската, за да постъпиш в полицията.

— И да се ожениш.

— Това също — ухили се Грейс. — Имаш ли още мъдри мисли за споделяне?

Брансън сви рамене.

— Просто се опитвам да помогна.

Щеше да помогне, ако беше на хиляди мили оттук точно сега, помисли си Грейс, но си замълча. И ако престане да му съсипва къщата, както и безценната му колекция от плочи и дискове. Ето така наистина щеше да помогне.

Той вдигна очи към човека, когото обичаше повече от всеки друг приятел, и каза:

— Или върви се шибай, или наистина ми помогни.

— Добре казано — как бих могъл да устоя?

— Хубаво. — Грейс му подаде папката от доктор Джулиус Праудфут. — Искам да направиш резюме за срещата тази вечер, около двеста и петдесет думи, и във форма, която нашият нов шеф би могъл да възприеме.

Брансън вдигна папката, после разлисти страниците.

— Мамка му, двеста осемдесет и две страници. Човече, това е пълна шибания.

— Не бих могъл да го кажа по-добре.

32

Петък, 9 януари

Бащата на Рой Грейс беше истинско ченге. Джак Грейс каза на сина си, че да си полицай означава да гледаш на света по различен начин. Трябва да си част от здравословната култура на подозрението, както той я наричаше.

Рой никога не забрави това. Ето как гледаше на света, и то винаги. Така гледаше на света и в този момент, така гледаше и луксозните къщи по Шърли Драйв в тази хубава, мразовита, но слънчева януарска сутрин. Улицата беше един от хълмистите гръбнаци на Брайтън и Хоув. Продължаваше почти към полята извън града и беше опасана от хубави, усамотени къщи, които далеч не бяха по джоба на повечето полицаи. Тук живееха богати хора: зъболекари, банкери, търговци на коли, адвокати, местни бизнесмени и бизнесмени от Лондон, и разбира се, като във всички богати квартали, тук-там имаше и по някой заможен престъпник. Тази улица беше предпочитана в града. Ако живееш на „Шърли Драйв“ — или на някоя от пресечките ѝ — значи си някой.

Или поне в очите на онези минувачи, които не притежават предубедения ум на един полицай.

Рой Грейс нямаше предубеден ум. Но пък имаше добра, почти фотографска памет. Докато Дейвид Алкорн, издокаран с хубав сив костюм, караше малкия форд покрай игрището, Грей оглеждаше къщите една по една. Това му беше навик. Къщата на един лондонски рекетьор беше тук. Както и на краля на бордеите. А на краля на кокаина беше само на една пряка оттук.

В края на четирийсетте, нисък, с късо подстригана кафява коса и постоянно миришещ на цигари, Дейвид Алкорн изглеждаше суров и непреклонен, но всъщност беше доста внимателен човек.

Когато зави надясно, по „Дроувуей“, той каза:

— Това е улицата, на която моята госпожа би искала да живее.

— Ами преместете се — отвърна Грейс.

— Не ми достигат само няколкостотин бона за първоначалната вноска — каза Алкорн. — А после още няколко. — Поколеба се и попита: — Знаеш ли за какво се сещам?

— Кажи ми.

Грейс оглеждаше къщите, които се плъзгаха покрай тях. Вдясно имаше магазин на „Тексако“. Вляво млекарница със старовремска тухлена стена.

— Твоята Клео ще хареса квартала. Той подхожда на класна жена като нея.

Тъкмо намаляваха. Изведнъж Алкорн натисна рязко спирачките:

— Ето тази е, вдясно.

Грейс се огледа за камери и журналисти, когато поеха по късата, обградена от лавровишни алея, но не видя. Забеляза лампичките на алармата.

— Хубавка е, нали? — каза Дейвид Алкорн.

Да, беше повече от хубавка, беше просто изумителна. Ако той имаше парите да проектира и построи къщата на мечтите си, тя щеше да е пълно копие на тази.

Приличаше на ослепително бяла скулптура. Смесица от остри прави линии и меки извивки, като някои се срещаха в дръзки геометрични ъгли. Къщата изглеждаше построена на отделни нива, прозорците бяха огромни, а на покрива се издигаха слънчеви панели. Дори растенията, посадени стратегически около стените, изглеждаха сякаш са генетично модифицирани точно за този имот. Не беше голяма къща; просто удобна за обитаване. Сигурно беше невероятно да се прибираш в такъв дом всяка вечер, помисли си Грейс.

После се фокусира върху онова, което искаше да научи от местопрестъплението, като мина наум през списъка, докато спираха зад малка маркирана полицейска кола. Един униформен, едър мъж към четирийсетте, стоеше до нея. Зад него беше опъната лента на сини и бели карета, която ограждаше останалата част от алеята, водеща до голям вътрешен гараж.

Грейс и Алкорн слязоха от колата и полицаят, явно от старата школа, ги информира педантично за това, което бяха открили сутринта на местопрестъплението, и им каза, че криминалистите са на път. Не можа да добави много към онова, което Алкорн вече бе казал на Грейс, освен факта, че когато се е прибрала у дома, жената явно е деактивирала алармата.

Докато разговаряха, малък бял микробус спря до тях и един от криминалистите, главен криминалист на име Джо Тиндейл, с когото Грейс бе работил много пъти и когото смяташе за повече от раздразнителен, слезе от него.

— Петък — каза криминалистът вместо поздрав. — Какво ви става и на вас, и на проклетите уикенди, Рой? — Той дари Грей с усмивка, в която определено се съдържаше зародиш на цинизъм.

— Не спирам да моля престъпниците да се придържат към понеделниците, но те не разбират от дума.

— Имам билети за Стиви Уондър в „02“ за тази вечер. Ако пропусна концерта, с връзката ми е свършено.

— Всеки път, когато те видя, имаш билети за нещо, Джо.

— Да. Харесва ми да си мисля, че имам и живот извън работата, за разлика от половината ми колеги.

Той погледна втренчено Грейс, после извади няколко бели хартиени костюма и сини калцуни от задната част на микробуса и им ги подаде.

Рой Грейс седна на стъпалото на микробуса и бавно се намъкна в единия гащеризон. Всеки път проклинаше онзи, който ги беше измислил, особено когато се опитваше да провре краката си, без да скъса крачолите. Същото беше и с ръкавите. Беше доволен, че не са на обществено място, защото беше невъзможно да облечеш това нещо, без да се превърнеш в забавна гледка. Накрая, с много сумтене, той се наведе и нахлузи калцуните. Сложи и латексови ръкавици.

Униформеният ги въведе в къщата и Грейс беше впечатлен, че се е сетил да маркира с лента единственият вход и изход.

Широкият хол, с полиран паркет, елегантни метални скулптури, абстрактни картини и високи, тучни растения, щеше много да хареса на Клео, помисли си той. Усещаше се силна, приятна миризма на бор и малко по-сладък, мускусен аромат, вероятно от потпурите, помисли си той. Да, беше приятно разнообразие да влезе в къща, която не мирише на къри.

Униформеният каза, че щял да се качи горе да отговаря на въпросите им, но не искал да влиза в спалнята, за да не заличи някакви улики.

Грейс се надяваше, че щом бе така загрижен за уликите, не е изпотъпкал всичко, когато се е отзовал на повикването. Той последва Алкорн и Тиндейл по стъкленото спираловидно стълбище и после по малката покрита площадка към огромна спалня, която миришеше силно на парфюм.

На прозорците имаше пердета като от фина бяла марля, а в стените бяха вградени гардероби със закрити от завеси стъклени врати. Двойните врати на единия бяха отворени и няколко рокли бяха паднали заедно със закачалките на килима.

В средата на стаята имаше огромно легло с четири заострени дървени колони. От едната висеше колан за халат, а на другата беше завързана мъжка вратовръзка. Още четири връзки, завързани по две, лежаха на пода. Бежовата сатенена покривка на леглото беше силно намачкана.

Госпожа Пиърс беше завързана за китките и глезените към колоните на леглото, устатаѝ беше запушена — каза полицаят, застанал на прага. — Успяла е да се освободи към шест и половина сутринта, после се обадила на приятелката си. — Той погледна в бележника си. — Госпожа Аманда Болдуин. Имам номера и.

Грейс кимна. Взираше се в една фотография на стъкления плот на тоалетната масичка. Фотография на хубава жена с права, вдигната нагоре черна коса и дълга вечерна рокля. Стоеше до елегантен мъж с вечерен костюм.

Той посочи снимката и каза:

— Предполагам, че това е тя?

— Да, шефе.

Дейвид Алкорн също разгледа фотографията.

— В какво състояние беше? — обърна се Грейс към полицая.

— В доста тежък шок — отвърна той. — Но в добро умствено състояние, като се има предвид какво е преживяла, нали разбирате.

— Какво знаем за съпруга?

— Заминал е вчера на командировка в Хелзинки.

Грейс се замисли за миг, после погледна Дейвид Алкорн.

— Интересен избор на момента — каза той. — Може да се окаже важно. Ще ми се да знам колко често съпругът отсъства от дома. Може би нападателят я познава или я е следил.

После се обърна към полицая:

— Носил е маска, нали?

— Да, сър, носил е маска с процепи за очите.

Грейс кимна.

— Свързахте ли се със съпруга ѝ?

— Той ще се опита да хване полет днес.

Алкорн излезе да провери другите стаи.

Джо Тиндейл държеше малка камера пред окото си и заснемаше цялата спалня, после и леглото — в едър план.

— Сам ли се отзовахте на повикването? — попита Грейс полицая.

Не спираше да оглежда стаята. На пода имаше чифт кремави бикини, бяла блуза, морскосин костюм, чорапогащник и сутиен. Не бяха разхвърляни, сякаш са били съблечени насила. По-скоро изглеждаше, че са свалени небрежно и оставени, където са паднали.

— Не, сър, със сержант Порит. Той я придружи заедно със служителката от център „Сатурн“.

Грейс си направи план на стаята, като отбеляза вратите — едната към коридора, друга към банята — и прозорците, всички възможни входове и изходи. Щеше да поиска внимателно изследване на стаята за отпечатъци, косми, влакна, кожни клетки, слюнка, семенна течност, възможни следи от лубрикант от кондома, ако такъв е бил използван, и отпечатъци от стъпки. Околността на къщата също трябваше да бъде изследвана внимателно, особено за отпечатъци от стъпки и за влакна от дрехи, които можеше да са останали по някоя стена или перваз, ако нападателят бе избягал през прозорец. Трябваше да потърсят и фасове от цигари.

Трябваше да даде на Тиндейл списък на всичко от къщата и околността ѝ, което искаше да бъде прибрано за лабораторно изследване. Покривката на леглото със сигурност. Кърпи в банята, в случай че извършителят е подсушил ръцете си или други части от тялото си. Сапуна.

Водеше си бележки, докато вървеше из стаята и гледаше за нещо необичайно. Имаше голямо огледало на стената срещу леглото. Вероятно поставено там по леко извратени съображения, помисли си той, но не с неодобрение. На едното нощно шкафче имаше дневник и чиклит роман, а на другото — купчина компютърджийски списания. Той отвори всички дрешници по ред. В първия имаше повече рокли, отколкото беше виждал в живота си.

После отвори друг и вдиша луксозния аромат на кожа. Беше попаднал в пещерата на Аладин, само че на обувките. Те изпълваха лавици от пода до тавана и плъзгащи се чекмеджета. Грейс не беше експерт по дамски обувки, но от пръв поглед личеше, че тези са сериозна работа, класни. Имаше сигурно повече от петдесет чифта. Следващата врата се отвори и разкри още петдесет чифта. Зад третата врата положението беше същото.

— Поддръжката на тази дама явно е доста скъпа! — каза той.

— Доколкото разбрах, е имала собствен бизнес, Рей — отвърна Дейвид Алкорн.

Грейс мълчаливо се упрекна. Коментарът му беше глупав, сексистко предположение, каквото би очаквал от човек като Норман Потинг.

— Да, прав си.

Той отиде до прозореца и погледна към градината зад къщата — красиво аранжирана, с овален басейн в средата, покрит за зимата.

Отвъд градината, зад гъстите храсти и младите дръвчета, се виждаше училищно игрище. Имаше пилони за ръгби на два участъка от игрището, а на третия — футболни врати. Нападателят може би беше влязъл в имота оттук.

Кой си ти?

Мъжа с обувките?

Или някой друг мръсник?

33

Петък, 9 януари

— Защо не чукаш, мамка му? — изскимтя Тери Биглоу.

Но почукването на влизане не беше в стила на Дарън Спайсър. Той влезе в малката стая, потънала в сумрак заради щората на прозореца. Дарън стискаше торбата си и се опитваше да не диша от спарения въздух. Стаята вонеше на цигари, старо дърво, прашен килим и вкиснало мляко.

— Мислех, че още си на топло. — Гласът на стария негодник беше тънък и писклив. Той лежеше и примигваше на лъча на фенерчето, което Спайсър държеше. — Както и да е, к’во правиш тук по това време?

— Ами просто изчуках една — отвърна Спайсър. — И реших да се отбия да ти споделя, да си взема нещата междувременно.

— Все едно ми пука. Аз отдавна приключих с чукането. Едва го вдигам да се изпикая. Какво искаш? Спри да светиш с тая проклетия в лицето ми.

Спайсър плъзна лъча на фенерчето по стените, откри ключа за осветлението и го натисна. На тавана светна мътна крушка в още по-мътен абажур. Дарън смръщи лице от отвращение при вида на стаята.

— Отново ли се чупи? — попита Биглоу, като още примигваше.

Изглеждаше ужасно, на седемдесет, наближаващ деветдесетте.

— Пуснаха ме за добро поведение, човече, ще повярваш ли? Предсрочно. — Той хвърли един ръчен часовник на гърдите на Биглоу. — Купих ти подарък.

Биглоу сграбчи часовника с малката си разкривена ръка и се втренчи алчно в него.

— К’во е тва? Корейско ли е?

— Не, истинско. Чопнах го снощи.

Биглоу се надигна малко в леглото, опипа масичката до него и си сложи очилата за четене, които бяха доста едрички, за да бъдат модерни. После разгледа часовника.

— „Таг Хауер Акварейсър“ — обяви той. — Хубав е. Та значи крадеш и чукаш, а?

— По-скоро в обратен ред.

— Браво. Много хубаво. И к’во ще искаш за това?

— Един бон.

— Що ме разсмиваш? Мога да ти дам маймуна, ако успея да намеря купувач — и то ако не се окаже имитация. Или пък пони сега. Да, сега мога да ти дам пони.

Маймуната беше петстотин лири, а понито — сто.

— Това е часовник за два бона — каза Спайсър.

— Но сега сме в шибана рецесия и прочее — отвърна Биглоу, като отново заразглежда часовника. — Имаш късмет, че те пуснаха сега. — Той замълча, но тъй като Спайсър не каза нищо, продължи: — Щото аз няма да изкарам още дълго, нали разбираш? — Закашля се — продължителна, дрезгава, разкъсваща кашлица, от която очите му се насълзиха. Накрая изплю малко кръв на мръсна носна кърпа. — Дават ми шест месеца.

— Лентяй.

Дарън Спайсър огледа стаята на сутерена. Тя се разтресе, когато влак мина наблизо, надавайки зловещ вой. През стаята премина студено течение. Това място си беше пълна мизерия, точно както го помнеше от последния път, когато дойде тук, преди повече от три години. Разнищен килим покриваше част от дъските на пода. Дрехи висяха на телени закачалки, окачени на лайстната на цокъла. Стар дървен часовник на една полица показваше, че е девет без петнайсет. На стената точно над леглото бе заковано разпятие, а на нощното шкафче до Биглоу имаше библия, както и няколко шишенца с лекарства.

Това ще се случи и с мен след трийсет години, ако продължавам така, помисли си Дарън.

После поклати глава.

— Така значи, Тери? Тук ще приключиш дните си?

— Точно така. Удобно е.

— Удобно ли? Удобно за какво? За шибано погребение?

Биглоу не каза нищо. Навън, наблизо, отвъд Люис Роуд, близо до гробището и моргата, имаше цяла редица погребални бюра.

— Имаш ли поне течаща вода?

— Разбира се, че имам — възмути се Биглоу през още един пристъп на кашлица. Посочи към другия край на стаята, където имаше умивалник.

— А никога ли не се миеш? Тук мирише като в кенеф.

— Искаш ли чаша чай или кафе?

Спайсър погледна към лавицата в ъгъла, на която имаше чайник и няколко напукани чаши.

— Не благодаря. Не съм жаден.

Поклати глава, докато гледаше стария мошеник. „Ти беше голям играч в този град. Дори аз се плашех от теб като момче. Само името ти беше достатъчно да изплаши повечето хора. А виж се сега.“

Биглоу бяха престъпна фамилия, с която човек трябваше да се съобразява, те движеха един от основните бизнеси в рекета и контролираха дрогата в половин Брайтън и Хоув. А Тери бе една от техните издънки. Не беше човек, с когото можеш да се ебаваш, не и ако не искаш белег от бръснач на бузата или пък киселина, плисната в лицето.

Той се обличаше модерно, носеше големи пръстени и часовници и караше лъскави коли. Сега, съсипан от пиячка, лицето му беше жълтеникаво и сбръчкано. Косата му, преди винаги добре фризирана, дори посред нощ, сега изглеждаше проскубана като килима и беше с цвят на никотин благодарение на някоя боя с изтекъл срок на годност.

— В крилото за изнасилвачи ли беше в затвора, Дарън?

— Майната ти. Никого не съм изнасилвал.

— Аз друго чух.

Спайсър го погледна отбранително.

— Нали вече ти обясних? Тя го искаше. Винаги си личи кога една жена си го проси. Направо ми се нахвърли. Трябваше да я отблъсна.

— Странно, че съдебните заседатели не ти повярваха.

Биглоу извади пакет цигари от чекмеджето, извади една и я пъхна в устата си.

Спайсър поклати глава.

— Имаш рак на белите дробове и продължаваш да пушиш?

— Вече няма голямо значение, нали, изнасилвачо.

— Майната ти.

— Винаги ми е драго да те видя, Дарън.

Той запали цигарата с пластмасова запалка, вдиша дима и отново се разтресе от кашлица.

Спайсър коленичи, нави килима, махна няколко дъски от пода и извади от дупката стар, квадратен кожен куфар, увит с три вериги, всяка заключена с тежък катинар.

Биглоу вдигна часовника и каза:

— Знаеш ли какво? Винаги съм бил честен човек и не искам да си мислиш лоши работи за мен, когато си отида. Трябва да обсъдим и таксата за съхранение на багажа ти за три години. Така че ще ти дам килимче за този часовник. Струва ми се съвсем честно.

Килимчето беше трийсет лири.

В изблик на гняв Спайсър сграбчи Тери Биглоу за косата с лявата си ръка и го вдигна от леглото. Навря лицето си в неговото, докато той се клатеше като кукла на вентрилоквист. Беше изненадващо лек. Спайсър заби десния си юмрук под брадичката му, с всички сили. Така силно, че адски го заболя и май си счупи палеца.

Тери Биглоу увисна безжизнено. Спайсър го пусна и той се свлече на пода. Спайсър направи няколко крачки напред и смачка горящата цигара. Раздвижи палеца си, после огледа мизерната стая за нещо ценно, което можеше да вземе. Но освен часовника, който бе донесъл, нямаше нищо друго. Абсолютно нищичко. Ама нищо.

Стисна тежкия куфар под мишница, взе торбата, в която бяха събрани всичките му вещи, и тръгна да излиза. За миг се поколеба и се обърна към сгърченото на земята тяло.

— Ще се видим на погребението ти, приятел.

Затвори вратата след себе си, изкачи стълбите и излезе в мразовитата, ветровита петъчна брайтънска утрин.

34

Петък, 9 януари

За втори път само за седмица служителката от Отдела за сексуални престъпления, детектив Клер Уестмор, се върна в център „Сатурн“, Центъра за разследване на сексуални посегателства към болница „Кроули“.

Тя знаеше от опит, че всяка жертва реагира различно и състоянието ѝ никога не остава едно и също. Една от най-трудните ѝ задачи сега бе да остане в крак с постоянно променящото се душевно състояние на жената до нея. Но въпреки че се опитваше да я накара да се почувства в безопасност, не можеше да пренебрегне факта, че Рокси Пиърс всъщност представлява местопрестъпление, от което трябва да бъдат свалени всички възможни улики.

Когато това бъдеше свършено, тя щеше да остави жената да си почине — на сигурно място, в този апартамент — и да поспи с помощта на няколко успокоителни. Утре, когато, да се надяваме, щеше да е в по-добро състояние, можеше да започне разпитът. За Рокси Пиърс, както и за повечето от жертвите, това означаваше три изтощителни дни, в които ще преживее отново случилото се, докато Уестмор извлича от сърцераздирателния ѝ разказ информация, която накрая щеше да запълни трийсет страници от нейния бележник размер А4.

В този момент течеше най-стресиращата процедура за всички жертви — и за нея самата. Бяха с една лекарка от криминалния отдел в стерилна стая. Рокси Пиърс бе облечена само с бял хавлиен халат и розовите чехли, с които беше докарана тук. В полицейската кола я бяха завили с одеяло, но сега то беше махнато. Седеше свита, мълчалива и отчаяна на синята кушетка за прегледи. Беше свела глава и се взираше невиждащо в нищото. Дългата ѝ черна коса беше разрошена и отчасти закриваше лицето ѝ. Когато полицията пристигна в къщата, тя бе говорила безспирно, но сега беше изпаднала в нещо като кататония.

Клер Уестмор бе чувала жертви на изнасилване да казват, че се чувстват, сякаш душите им са убити. Никаква терапия не беше в състояние да превърне Рокси Пиърс в предишната жена. Да, с времето тя щеше да се възстанови малко, достатъчно за да функционира, да живее привидно нормален живот. Но този живот щеше да е под вечната сянка на страха. Живот, в който трудно щеше да се довери на някого, в каквато и да било ситуация.

— Тук си в безопасност, Рокси — каза Клер с ведра усмивка. — Ти си на възможно най-безопасното място. Той не може да те намери тук.

Тя се усмихна отново. Но не получи отговор. Сякаш говореше на восъчна кукла.

— Твоята приятелка Аманда е тук — продължи Уестмор. — Излезе да изпуши една цигара. Ще остане с теб целия ден. — Отново се усмихна.

И отново празно изражение. Мъртви очи. Празни. Празни като всичко около нея. Празни и безчувствени като всичко в нея.

Очите на Рокси Пиърс огледаха боядисаните в цвят магнолия стени на малката стая. Наскоро боядисани. Кръгъл учрежденски часовник показваше, че е дванайсет и трийсет и пет. Лавица с кутии, съдържащи сини латексови ръкавици. Друга полица със синьо-червени касетки, пълни със спринцовки, тампони, шишенца, всички запечатани в стерилни опаковки. Розов стол. Кантари. Ваничка с овлажняващ разтвор от едната страна и стерилен разтвор за ръце от другата. Телефон на гол бял работен плот като неизползвана гореща линия в телевизионно състезание. Сгънат параван на колелца.

Сълзи се събираха в очите ѝ. Искаше ѝ се Дермът да е тук. Искаше ѝ се, в обърканите ѝ мисли сега, да не му беше изневерявала, да не беше правила всичко това с Янис.

После внезапно избълва:

— Всичко е по моя вина, нали?

— Защо мислиш така, Рокси? — попита Уестмор, като бързо записа думите ѝ в бележника си. — Не бива да се обвиняваш изобщо. Това не е правилно.

Но жената отново потъна в мълчание.

— Добре, скъпа. Не се тревожи. Не е нужно да ми казваш нищо. Не е нужно да говориш днес, ако не искаш, но трябва да вземем проби от теб, за да ни помогнеш да хванем мъжа, който ти причини това. Има ли проблем?

След няколко мига Рокси каза:

— Чувствам се мръсна. Искам да се изкъпя. Може ли?

— Разбира се, Рокси — отвърна лекарката. — Но не точно сега. Не искаме да отмиеш всички улики, нали? — Тя говореше с леко наставнически тон, според Клер Уестмор, твърде официално за жертва в такова нестабилно състояние.

Отново тишина. Умът на Рокси отново пое по допирателната. Беше взела две бутилки от най-хубавото вино на Дермът. Беше ги оставила някъде. Една на кухненската маса, друга в хладилника. Трябваше да се прибере преди Дермът и да ги върне в избата. Иначе той ще откачи.

Лекарката взе чифт латексови ръкавици, отиде до пластмасовите касетки и извади първия предмет от стерилната му опаковка. Малка остра шпакла за вземане на проба от ноктите. Беше възможно жената да е одраскала нападателя си и под ноктите ѝ да има кожни клетки, съдържащи неговата ДНК.

Това беше просто началото на дългия ритуал, който Рокси Пиърс щеше да изтърпи в тази стая. Преди да ѝ позволи да си вземе душ, лекарката щеше да вземе проби от всяка част на тялото ѝ, която може да е била докосвана от нападателя ѝ, да провери за слюнка, семенна течност и кожни клетки. Щеше да разреши срамните ѝ косми, да ѝ вземе кръвна проба и урина за токсикологични тестове и да отбележи в книгата за прегледи уврежданията в областта на гениталиите.

Докато лекарката остъргваше ноктите на жената, като събираше всяка проба в отделна торбичка, Уестмор се опита да вдъхне малко кураж на Рокси.

— Ние ще го хванем, Рокси. Затова правим всичко това. С твоето съдействие ще можем да го спрем, за да не посегне и на друг. Знам, че сигурно ти е тежко, но се опитай да мислиш за това.

— Не знам защо си правите труда — внезапно каза Рокси. — Само четири процента от изнасилвачите влизат в затвора. Нали?

Клер Уестмор се поколеба. Беше чувала, че в национален мащаб всъщност са само два процента, защото само шест процента от изнасилванията изобщо бяха съобщавани в полицията. Но тя не искаше да влошава нещата за горката жена.

— Е, не е съвсем така — отвърна. — Но цифрата е ниска, да. Това е защото малко жертви имат кураж, Рокси. Нямат смелостта да продължат напред, както правиш ти.

— Смелост? — измърмори горчиво Рокси. — Аз нямам смелост.

— Напротив, имаш. Наистина си смела.

Рокси Пиърс поклати вяло глава.

— Аз съм виновна. Ако имах смелост, щях да го спра. Всеки ще си мисли, че всъщност съм искала да ми го причини, че сигурно съм го предизвикала по някакъв начин. Всеки друг би успял да го спре, да забие коляно в топките му или нещо такова, но аз не го направих, не го направих, нали? Затова сега лежа тук.

35

Петък, 9 януари

За Дарън Спайсър сутринта ставаше все по-хубава. Беше си взел нещата от Тери Биглоу и сега имаше дори къде да ги остави — високо, кремаво на цвят метално шкафче, с ключ, в приюта „Свети Патрик“. И се надяваше до няколко седмици да получи и малка стаичка.

Голямата готическа катедрала в края на тихата квартална уличка в Хоув се бе адаптирала към променящия се свят. При все по-намаляващото паство голяма част от огромната катедрала „Свети Патрик“ беше разделена и отдадена за подслон на бездомните. Едно от тези отделения представляваше спалня с четирийсет легла, където хората можеха да спят най-много три месеца. Друга част, помещението със стаичките, беше убежище. Там хората, които показваха истински намерения да се задържат, можеха да останат още десет седмици.

Помещението със стаичките беше по модел на японските хотели с капсули. То беше самостоятелно, с шест пластмасови капсули — кухненска част и всекидневна с телевизор. Всяка капсула беше достатъчно голяма, за да има място за спане и за два куфара.

За да го допуснат там, Спайсър трябваше да убеди управата, че е примерен обитател на приюта. Не беше мислил какво ще става след тези десет седмици в капсулата, но с малко късмет тогава щеше да има достатъчно пари, за да наеме апартамент или къща.

А да бъдеш примерен обитател означаваше да спазваш правилата, като да си излязъл до осем и половина сутринта и да не се връщаш преди вечерята в седем и половина. В промеждутъка от него се очакваше да се адаптира. Да, хубаво, всички си мислеха, че той прави това. Трябваше да докладва в адаптационния център и да се подписва, и вероятно да си намери работа в поддръжката на някой от луксозните брайтънски хотели. В стаите там щеше да има доста неща за задигане. Щеше да направи добра пачка, с която да примами някоя навита жена, както предната вечер.

Малко след обед, облечен с непромокаемо яке над пуловер, джинси и кецове, той излезе от адаптационния център. Интервюто бе минало добре и сега той имаше подпечатан формуляр и адреса на шикозния гранд хотел на крайбрежната улица, където щеше да започне работа в понеделник. Трябваше да убие остатъка от деня.

Докато се шляеше по „Уестърн Роуд“, широката търговска улица, която свързваше Брайтън с Хоув, ръцете му бяха пъхнати дълбоко в джобовете заради студа. Имаше само седем лири — това му беше останало от четирийсет и шестте лири, които му дадоха на излизане от затвора, както и от малката сума, която бе имал в себе си, когато го арестуваха. Имаше и една пачка за спешни случаи, която беше взел от Тери Биглоу.

Съставяше наум списък с нещата, които трябваше да купи. В приюта му бяха дали най-необходимите принадлежности, нови бръснарски ножчета, крем за бръснене, паста за зъби. Но му трябваха и няколко глезотии. Мина покрай книжарница на име „Сити Букс“, спря, обърна се и се вгледа във витрината. Имаше десетина книги, някои от познати автори, други не беше чувал никога.

Още му беше непривично да е на свобода. Да усеща соления морски въздух. Да се разхожда свободно сред жени. Да чува бученето на колите и от време на време музика, която долиташе отнякъде. Все пак, макар да беше свободен, се чувстваше и уязвим, някак твърде на показ. Животът на топло се беше превърнал в неговата зона на комфорт. Вече не познаваше така добре света навън.

А тази улица изглежда се беше променила за последните три години. Беше по-изпълнена с живот. Сякаш светът, след три години, се беше превърнал в купон, на който той не беше поканен.

Беше време за обяд и ресторантите вече се пълнеха с клиенти. С непознати.

Всеки беше непознат за него.

Разбира се, имаше и няколко приятели, на които можеше да се обади, и щеше да го направи, след време. Но нямаше какво толкова да им каже сега. Все същите стари неща. Да. Щеше да им се обади, когато се наложеше да пласира малко кока или когато имаше хероин за продаване.

Една полицейска кола мина в противоположната посока и той по навик се обърна и се вгледа във витрината на една агенция за недвижими имоти, като се преструваше на много заинтересован.

Повечето от полицаите в града познаваха лицето му. Половината от тях го бяха арестували по едно или друго време. Наложи се да си припомни, че му е позволено да върви по тази улица сега, че не е беглец. Той беше гражданин на Брайтън и Хоув. Беше като всички останали!

Вгледа се в някои от къщите на витрината. Една хубава срещу Хоув Парк му хвана окото. Изглеждаше му позната и имаше чувството, че я е обирал преди няколко години. Четири спални, оранжерия, двоен гараж. И цената беше хубава: седемстотин и петдесет хиляди. Да, малко не му беше по джоба. Не му достигаха седемстотин и петдесет хиляди.

Огромният супермаркет „Теско“ беше малко по-нататък и той пресече шосето и тръгна покрай опашката чакащи коли пред бариерата на паркинга. Имаше много хубави. Един биймър кабрио, хубав спортен мъркюри и няколко огромни джипа — дамите от Брайтън и Хоув явно бяха дошли на шопинг. Сладки майчици с бебета, закопчани доволно в детските си столчета на задните седалки.

Хора с пари, кредитни и дебитни карти, карти на „Теско Клуб“.

Колко услужливи бяха някои от тях!

Той спря пред главния вход и загледа потока хора, които излизаха с торби или пълни колички. Не обръщаше внимание на онези, които държаха само по две торби; те не представляваха интерес за него. Концентрира се върху онези с пълните колички. Майки и татковци и собственици на старчески домове, които идваха да напазаруват за уикенда. Хора, които бяха похарчили по двеста и повече лири от своите „Мастъркард“, „Бъркликард“ или „Амекс“.

Някои возеха бебета, закопчани в седалките на количките, но той не се интересуваше от тях. На кого му е притрябвала бебешка храна?

После я видя да излиза.

О, да! Идеално!

Изглеждаше богата. Изглеждаше арогантна. Имаше тяло, за каквото бе мечтал на горната койка в килията си цели три години. Количката ѝ беше отрупана толкова много, че горният пласт едва се крепеше. Освен това беше с хубави ботуши. От змийска кожа, с дванайсетсантиметрови токове.

Но в този момент не го интересуваха ботушите. А фактът, че тя спря до кофите за боклук, смачка касовата бележка и я хвърли вътре. Той тръгна нехайно към кофата, като не изпускаше жената от поглед, докато тя буташе количката си към един черен „Рейндж Роувър“ спорт.

После той пъхна ръка в кофата за боклук и извади няколко касови бележки. Отне му секунда да намери нейната — беше дълга почти половин метър, с отбелязан час — само преди две минути.

О, добре — сто осемдесет и пет лири! И, истински бонус, беше платила в брой, което означаваше, че няма да му се наложи да показва кредитна или лична карта. Прочете покупките: вино, уиски, коктейл от скариди, мусака, ябълки, хляб, кисело мляко. Много работи. Бръснарски ножчета! Някои от нещата не му трябваха, но сега не беше време да става придирчив… Фантастично! Помаха ѝ, но тя не забеляза. В същото време запомни номера на колата ѝ — все пак беше хубавица с готини ботуши, никога не се знае! После грабна една количка и влезе в магазина.

* * *

Отне му половин час да изпълни списъка ѝ, стока по стока. Не забравяше за часа на плащане, отбелязан на касовата бележка, но вече беше измислил правдоподобна история — че едно от яйцата е било счупено и е отишъл да го замени, а после е спрял да пие кафе.

Имаше няколко неща, като например десетина консерви котешка храна, които наистина не му трябваха, както и две кутии с пушени стриди, без които можеше да мине, но реши, че е по-добре да вземе всичко от списъка, в случай че го проверят. За шестте замразени пържоли и пайовете с бъбреци обаче я благослови. Такава кльопачка обичаше! Както и за шестте кутии печен боб. Стомахът му не приемаше изискана храна. Одобри и избора ѝ на ирландско уиски „Джеймисън“, но му се искаше да бе избрала нещо, което по му допадаше — като „Бейлис“. Беше награбила доста органични яйца и плодове. Е, щеше да го преживее.

Можеше да отнесе всичко, което не му трябваше, в приюта и да го изхвърли или пък да го замени за цигари. После щеше да излезе на лов.

Животът изглеждаше хубав. Само едно можеше да го направи още по-хубав в момента. Жена.

1998

36

Петък, 2 януари

Бяха изминали осем дни, откакто Рейнъл Райън бе обявена от родителите си за изчезнала.

Осем дни, в които нямаше никакво доказателство, че е още жива.

Рой Грейс работеше усилено по случая от Коледа насам. Ставаше все по-сигурен, че нещо в него съвсем не е наред, но главен инспектор Джак Скърит настояваше той да си вземе свободен ден, за да посрещне Нова година със съпругата си.

Грейс го направи, но неохотно, разкъсван от желанието си да открие Рейчъл и нуждата да запази мира у дома. Сега, след два дни отсъствие, се завърна в петъчната утрин за среща, насрочена от Скърит. Главният инспектор каза на малкия си екип от детективи за своето решение, взето след консултация с помощник-главния началник, да върне операция „Залез“ в оперативната зала. Главният екип, който се занимаваше с разследване на тежки престъпления, бе официално привлечен към случая и дори шест детективи от други части на страната бяха включени в него.

Оперативната зала се помещаваше на четвъртия етаж в управлението на „Джон Стрийт“, до контролната зала на камерите и срещу залата, в която работеше екипът по операция „Худини“, или разследването на случаите на Мъжа с обувките.

Грейс, който беше убеден, че двете операции трябва да се слеят, беше заел настоящото си работно място, където щеше да остане до края на разследването. Бюрото се намираше до прозорец, от който духаше и който разкриваше вяла гледка към паркинга и сивите, мокри от дъжда покриви на сградите в посока „Брайтън Стейшън“ и виадукта.

На съседното бюро беше детектив-сержант Тингли, умен, двайсет и шест годишен полицай с момчешко излъчване, когото Грейс харесваше. В частност харесваше енергичността му. Навил ръкавите на ризата си, Джейсън Тингли сега беше до телефона, с химикалка в ръка и поемаше десетките обаждания, които идваха след проведената преди три дни възстановка на пътя на Рейчъл от стоянката за таксита на „Ист Стрийт“ до дома ѝ.

Грейс имаше дебела папка по този случай на бюрото си. Въпреки празниците вече се беше сдобил с банковата сметка и номера на кредитната карта на Рейчъл. През изминалата седмица нямаше никакви трансакции, което означаваше, че с основание можеше да изключи вероятността да е била нападната заради обир. От мобилния ѝ телефон не бяха провеждани разговори от два трийсет и пет сутринта на Коледа.

Обаче беше научил от телефонната компания нещо полезно. В Брайтън и Хоув имаше мини антени. На всеки петнайсет минути мобилните телефони подаваха сигнал към най-близката от тях, дори без да се провежда разговор, както самолет указваше местоположението си и получаваше обратен сигнал.

Въпреки че не бяха провеждани повече разговори от телефона на Рейчъл, той бе останал включен още три дни, преди батерията му да падне, както Грейс предположи. Според информацията, получена от телефонната компания, малко след последния ѝ телефонен разговор тя внезапно се бе преместила на две мили източно от дома си — вероятно с някакво превозно средство, ако се съдеше по скоростта, с която това се беше случило.

Беше останала там до 10 сутринта на Коледа. После бе пропътувала около четири мили на запад, в Хоув. Отново по скоростта на пътуването можеше да се съди, че е била в превозно средство. После бе спряла и останала на място до последния получен сигнал — малко след единайсет вечерта в събота.

Грейс бе начертал червен кръг на една едромащабна карта на Брайтън и Хоув в оперативната зала, за да отбележи максималната зона на покритие на конкретната антена. Тя включваше по-голямата част от Хоув, както и част от Брайтън, Саутуик и Портслейд. Над сто и двайсет хиляди души живееха в този радиус — почти невъзможен брой, за да проведат разследване от врата на врата.

Освен това информацията беше само с ограничена стойност. Телефонът на Рейчъл можеше да не е бил в нея. Той бе само индикатор къде може да е била, нищо повече. Но засега имаха единствено това. Друга насока, в която щеше да продължи, бе да види дали нещо е било заснето от камерите по маршрута, указан от сигналната информация. Но те покриваха само главните улици, а това не беше достатъчно.

Рейчъл не притежаваше компютър, а в местоработата ѝ в „Американ Експрес“ не откриха никаква следа, никаква насока къде може да е отишла.

В момента изглеждаше, сякаш земята се е отворила и тя е пропаднала в нея.

Тингли затвори телефона и задраска името, което бе написал преди две минути в бележника си.

— Този само ми изгуби времето — каза той и се обърна към Рой. — Добре ли изкара Нова година?

— Ами добре мина. Ходихме с Дик и Лесли Поуп в „Донатело“. А ти?

— Ходихме до Лондон с госпожата. На Трафалгар Скуеър. Беше страхотно — докато не заваля. — Сви рамене. — Е, какво мислиш? Дали е още жива?

— Нещата не изглеждат розови — отвърна той. — Тя е домошар. Все още тъгува за бившия си. Била е с хубави обувки, купонясвала е. — Погледна към колегата си и сви рамене. — Постоянно се връщам към тези факти.

Днес Грейс бе прекарал цял час с доктор Джулиъс Праудфут, поведенческия анализатор, който работеше с екипа по операция „Худини“. Праудфут му каза, че според него изчезването на Рейчъл Райън не може да бъде свързано с Мъжа с обувките. Грейс все още не разбираше как арогантният психолог бе стигнал до това заключение, тъй като имаше твърде малко доказателства.

— Праудфут настоява, че не е в стила на Мъжа с обувките. Казва, че Мъжа с обувките напада жертвите си и после ги изоставя. Защото е използвал този начин на действие при всички нападения. Праудфут не допуска, че внезапно ще промени метода си и ще задържи една жена.

— Подобен начин на действие, Рой — каза Джейсън Тингли. — Но ги е водил на различни места, нали? Първия път се е опитал в малка уличка. После в хотелска стая. Една е нападнал в дома ѝ. Друга под пристана. Трета на многоетажен паркинг. Като се замислиш, много хитро от негова страна — става трудно предвидим.

Грейс погледна бележките си и се замисли. Имаше някакъв общ знаменател при всички жертви на Мъжа с обувките. Всички те бяха с дизайнерски обувки. Всяка си бе купила нов чифт от магазин в Брайтън малко преди да бъде нападната. Но засега разпитите на персонала в тези магазини не бяха разкрили нищо полезно.

Рейчъл Райън също си беше купила нови обувки. Три дни преди Коледа. Скъпи обувки за момиче с нейните възможности — струваха сто и седемдесет лири. Беше ги носила в нощта на изчезването си.

Но Праудфут не беше отчел това.

Грейс се обърна към Тингли и му каза това.

Тингли кимна, внезапно изглеждаше някак тъжен.

— Ако не е бил Мъжа с обувките, кой тогава? Къде може да е отишла? Ако е добре, защо не се е свързала с родителите си? Трябва да е видяла призива в „Аргус“ или да го чуе по радиото.

— Няма никакъв смисъл. Обикновено се е обаждала всеки ден на родителите си. Осем дни — нищо? И то по това време на годината — Коледа и Нова година? Да не им се обади да им честити? Нещо ѝ се е случило, няма начин.

Тингли кимна.

— Какво — отвлечена е от извънземни?

Грейс отново погледна към записките си.

— Мъжа с обувките е водил жертвите си на различни места всеки път, но винаги им е правил едно и също. И по-важното е какво е направил с живота им. Не е било нужно да ги убива. Те вече са били мъртви отвътре, когато е приключвал с тях.

Ти жертва на Мъжа с обувките ли си, Рейчъл? Или някое друго чудовище те е отвлякло?

В настоящето

37

Петък, 9 януари

В Първа оперативна зала, по-голямата от двете оперативни зали в Съсекс Хаус, цареше атмосфера на целеустременост, която Рой Грейс винаги бе смятал за енергизираща.

Разположена в центъра на отдела за тежки престъпления на главното управление, залата би изглеждала на страничния наблюдател като голям административен офис. Имаше кремави стени, функционален сив килим, машина за вода и няколко големи бели дъски по стените. Прозорците бяха високо, с постоянно затворени капаци, сякаш за да попречат на работещите в залата да загубят и секунда от времето си, като погледнат навън.

Но за Рой Грейс това беше много повече от зала. Първа оперативна зала беше самият нервен център на настоящото разследване, както и при предишните, които бе провеждал в нея. За Грейс тук цареше почти свещена атмосфера. Много от най-лошите престъпления, извършени в Съсекс през последното десетилетие, бяха разрешени и извършителите бяха арестувани благодарение на работата на детективите в тази зала.

Червени, сини и зелени драскулки с маркер по белите дъски във всеки офис в света на търговията щяха да означават цифри, продажбени цели, пазарни територии. Тук обаче имаше хронология на престъпления, родословно дърво на жертви и заподозрени, както и фотографии и друга ключова информация. Когато направеха фоторобот на извършител, той също се озоваваше на дъска.

Мястото внушаваше на всички усещане за целеустременост, за надпревара с времето и освен по време на срещите, нямаше много възможности за празни приказки между колеги, както обикновено се случваше в полицейските управления.

Единствената фриволност беше ксерокопирана картинка на дебела синя риба от филма „Търсенето на Немо“, закачена от Глен Брансън от вътрешната страна на вратата. В управлението на Съсекс бе станало традиция да избират по някоя смешна картинка за всяка операция. Тя внасяше известно облекчение от ужасите, с които екипът си имаше работа, и това беше приносът на запаления киноман към операция „Риба меч“.

Имаше още три други центрове за разследване на тежки престъпления в околността, които се помещаваха в подобни зали, даже последната беше изградена специално за тази цел в Истборн. Но тази тук беше по-удобна за Рой Грейс и беше на подходящо място, защото двете престъпления, които разследваше, се бяха случили само на две мили оттук.

Грейс бе забелязал, че в живота има повтарящи се модели, и му се струваше, че напоследък разследва все престъпления, случили се — или пък разкрити — в петък, а това означаваше, че за него и колегите му уикендът няма да се състои.

Беше решил да излезе на вечеря с Клео и една от най-старите ѝ приятелки утре вечер — Клео искаше да го покаже, както закачливо се изрази. Той очакваше с нетърпение да надникне в поредното кътче от живота на жената, която толкова много обичаше и за която знаеше толкова малко. Но сега всичко беше отишло по дяволите.

За щастие, за разлика от Санди, която никога не разбираше и се вбесяваше от закъсненията му, Клео също често беше дежурна и на повикване и се налагаше да излиза по всяко време, за да прибира покойници. А това я правеше доста по-съчувствена — макар и невинаги напълно опрощаваща.

В началото на всяко разследване на тежко престъпление имаше етапи, при които всичко друго незабавно биваше зарязвано. Първата задача на помощника на старшия разследващ офицер бе да поднови дневника на завеждащия информационното бюро.

Течеше първото денонощие след престъплението, а то беше най-критично. Трябваше да се обезопаси местопрестъплението, за да се съхранят уликите. По това време извършителят беше най-напрегнат, в червена мъгла, както се наричаше състоянието, в което изпадаха хората веднага след като са извършили сериозно престъпление. А в това състояние можеше да действат хаотично, да карат хаотично. Можеше да се появят надеждни свидетели, които все още добре си спомнят видяното, и имаше шанс да се свържат с тях чрез местната преса и медиите. А всички камери по улиците в някакъв разумен радиус щяха да съдържат снимки на въпросните изминали двайсет и четири часа.

Грейс погледна към бележките, напечатани от помощника му. Те лежаха в току-що създадения дневник на случая.

— Шест и трийсет в петък, девети януари — зачете той. — Това е първият брифинг по операция „Риба меч“.

Компютърната система на полицията в Съсекс избираше случайни имена за операциите, като повечето нямаха нищо общо със самия случай. Но Грейс си помисли вяло, че сега им се е паднало доста подходящо — рибите бяха хлъзгави създания.

Беше доволен, че всички освен един от ключовите членове на отдела за тежки престъпления, които бе искал в сърцето на своя екип, бяха на разположение. До бюрото с него се бяха настанили детектив Ник Никол, все още с помътен поглед, защото наскоро бе станал баща, детектив Ема-Джейн Бутууд, много ефективната детектив-сержант Бела Мой, с отворена кутия бонбони пред нея, войнственият детектив-сержант Норман Потинг и приятелят и протеже на Грейс — детектив-сержант Глен Брансън. Липсваше детектив-сержант Гай Бачълър, който беше в годишен отпуск. Заместваше го детектив, с когото Грейс бе работил навремето и от когото беше много впечатлен — Майкъл Форман. Той беше слаб, малко властен мъж, с намазана с гел тъмна коса. Излъчваше някакво спокойствие, което караше хората да се обръщат към него, въпреки че не той беше старшият офицер. През изминалата година, временно повишен в действащ сержант, Форман бе работил в екип на регионалното разузнаване. Сега бе отново в Съсекс Хаус, със стария си чин, но Грейс не смяташе, че ще мине много време, преди да го повишат в пълноправен сержант. И без съмнение нямаше да спре дотам.

Сред хората на Грейс беше и полицейският анализатор Джон Блек, кротък, прошарен мъж, който приличаше на обикновен счетоводител. Там беше и детектив Дон Тротман, служител по опазване на обществеността, който трябваше да проверява в междуведомствената база данни дали наскоро от затвора са освободени сексуални престъпници, които отговарят на профила на извършителя.

Нова в екипа беше анализаторът Елън Зорати, която щеше да работи в тясна връзка с брайтънския отдел и полицейския анализатор, като проверява в полицейската база данни на извършените престъпления и на Отдела за анализ на тежки престъпления. Освен това работеше и по инструкции на Грейс.

Нова беше и една жена, която отговаряше за връзките с обществеността — Сю Флийт. Тя беше от подновения полицейски екип за връзки с обществеността. Приятна трийсет и две годишна червенокоска, която беше доверен и обичан член на Централното полицейско управление в Брайтън.

Заместваше Денис Понд, бивш журналист, който не се разбираше добре с много от полицаите, включително и със самия Грейс.

Грейс искаше Сю Флийт да присъства, за да организира веднага медийна стратегия. Тя трябваше да осигури бърз обществен отклик, който да помогне за откриването на извършителя, както и да предупреди жените за потенциалните опасности, пред които са изправени, като в същото време не създаде паника в града. Това беше деликатен баланс и сигурно тежка задача за нея.

— Преди да започнем — каза Грейс, — искам да ви напомня за някои статистически данни. В Съсекс имаме добра статистика за разкриването на убийства — през последното десетилетие са разрешени деветдесет и осем процента от случаите. Но при случаите на изнасилване изоставаме — в национален мащаб разкриваемостта е четири процента, а при нас — два. Това е неприемливо.

— Смяташ ли, че това се дължи на нагласата на някои от полицейските служители? — попита Норман Потинг. Беше облечен с вечното си овехтяло сако от туид, което вонеше на цигарен дим. Според Грейс с него той приличаше повече на застаряващ учител по география, отколкото на детектив. — Или пък на това, че някои жертви не са надеждни свидетели — поради някакви техни причини?

— Техни причини ли, Норман? Като например, че старата нагласа на някои полицейски служители е, че изнасилените жени са си го изпросили? Това ли имаш предвид?

Потинг изсумтя, не особено любезно.

— За бога, на коя планета живееш? — озъби му се Бела Мой, която никога не го беше харесвала. — Да не падаш от Марс?

Потинг сви помирително рамене и измърмори нещо едва чуто, сякаш не беше достатъчно убеден в това, което искаше да каже, за да го произнесе на висок глас:

— Знаем, че някои жени крещят, че са изнасилени, от чувство за вина, не е ли така? Това те кара да се зачудиш.

— И ти се чудиш, така ли? — не се предаваше Бела.

Грейс се втренчи в Потинг, не вярваше на ушите си.

Беше толкова бесен, че едва се сдържа да не го изрита от екипа на секундата. Беше започнал да си мисли, че е направил грешка с привличането на този нетактичен мъж в такъв деликатен случай. Норман Потинг беше добър полицай, с множество детективски умения, които, за нещастие, не съответстваха на социалните му такива. Емоционалната интелигентност беше една от най-важните качества на добрия детектив. По скалата от едно до сто Потинг варираше някъде около нулата, по преценка на Грейс. И все пак можеше да бъде адски ефективен. Понякога.

— Искаш ли да останеш в разследването, Норман? — попита го Грейс.

— Да, шефе, искам. Мисля, че мога да допринеса.

— Наистина ли? — отвърна рязко Грейс. — Тогава нека изясним нещо още в самото начало. — Той огледа всички и добави: — Мразя изнасилвачите, колкото мразя и убийците. Изнасилвачите унищожават живота на жертвите си. Без значение дали извършителят е непознат или познат, на когото жертвата е вярвала. Няма и значение дали жертвата е жена или мъж. Ясно ли е? Но в този момент си имаме работа с нападение над жена, което е по-честият случай.

Той посочи Норман Потинг и добави:

— Да те изнасилят е като да претърпиш тежка катастрофа, след която оставаш инвалид за цял живот. Както си е живяла нормално и спокойно, изведнъж животът на тази жена е разбит и тя е погълната от ужас, кошмари и недоверие. Без значение колко помощ ѝ се оказва, тя никога вече няма да бъде същата. Никога няма да води отново онова, което наричаме нормален живот. Разбираш ли какво говоря, Норман? Някои от изнасилените жени се осакатяват сами. Раздират вагината си с домакинска тел или я заливат с белина, защото се опитват да се отърват от случилото се. И това е само малка част от онова, което изпитват. Разбираш ли ме? — Огледа се и добави: — Всички разбират ли ме?

— Да, шефе — измърмори Потинг. — Съжалявам. Не исках да се покажа безчувствен.

— Нима човек с толкова провалени бракове като теб знае значението на думата „безчувствен“? — попита Бела Мой, като гневно грабна един бонбон от кутията, хвърли го в устата си и го сдъвка.

— Стига, Бела, благодаря ти — каза Грейс. — Мисля, че Норман ме разбра добре.

Потинг се втренчи в бележника си. Лицето му беше почервеняло като цвекло. Кимна дисциплинирано.

Грейс отново погледна към бележките си.

— Имаме още един деликатен въпрос. Главният началник, заместник-главният началник и двама помощник-началници на полицията са били на същото парти в хотел „Метропол“ в новогодишната нощ. Там е била и жертвата, Никола Тейлър.

Настъпи тишина, всички смилаха чутото.

— Да не искаш да кажеш, че това ги прави заподозрени, шефе? — попита Майкъл Форман.

— Всеки, който е бил в хотела, е заподозрян, но мисля, че предпочитам да ги наричаме свидетели, които ще бъдат изключени по време на разследването — отвърна Грейс. — Те ще бъдат разпитани заедно с всички останали. Има ли доброволци?

Никой не вдигна ръка.

Грейс се ухили.

— Изглежда, ще трябва аз да възложа тази задача на някого от вас. Може да се окаже добра възможност да ви забележат за повишение, или пък да прецакат кариерата ви завинаги.

Появиха се една-две смутени усмивки.

— Вероятно бих могла да препоръчам нашия голям разбирач, Норман Потинг — обади се Бела Мой.

Последва кикот.

— Ще се заема с удоволствие — отвърна Потинг.

Грейс реши, че Потинг е последният човек в тази стая, на когото би възложил подобна задача. Записа нещо в дневника по случая и пак се вгледа в бележките си от срещата.

— За осем дни имаме две изнасилвания от непознат, с достатъчно прилики в начина на действие, за да предположим за момента, че извършителят е един и същ — продължи той. — Този хубостник е накарал и двете жертви да мастурбират с една от обувките си, после е проникнал в тях анално с токчето, накрая ги е насилил сам. От онова, което успяхме да установим — а втората жертва засега не дава много информация, — той не е могъл да получи ерекция. Това може да се дължи на преждевременна еякулация или на сексуална дисфункция. Има една значима разлика в начина на действие. През деветдесет и седма Мъжа с обувките взимаше само едната обувка и бикините на жертвите. В „Метропол“ изнасилвачът е отнесъл всичките дрехи на Никола Тейлър, включително и двете обувки. При Рокси Пиърс е взел само обувките.

Той замълча и погледна отново бележките си, неколцина от екипа също си водеха такива.

— Нашият извършител явно е наясно с криминалистиката. Във всеки случай е носел черна качулка и хирургически ръкавици и е използвал презерватив. Освен това е избръснал тялото си или пък по принцип няма окосмяване. Описват го по-скоро като дребен или среден на ръст, слаб, с тънък глас, без акцент.

Потинг вдигна ръка и Грейс му кимна.

— Шефе, с теб работихме по операция „Залез“, по случая с изчезналата жена през деветдесет и седма, който може би беше свързан с подобен случай тогава, на Мъжа с обувките, операция „Худини“. Смяташ ли, че е възможна връзка?

— Като изключим несъответствието в трофеите, които взима, начинът на действие на Мъжа с обувките е твърде подобен на начина на действие на сегашния извършител. — Грейс кимна към Елън Зорати. — Ето затова поканих Елън.

Управлението на Съсекс разполагаше с четирийсет анализатори. Само двама от тях бяха мъже и повечето имаха и диплома по социология. Елън Зорати беше много умна жена на двайсет и осем години, с тъмна коса до раменете, оформена дръзко и модерно. Днес беше облечена елегантно, с бяла блуза, черна пола и чорапогащи на черни и бели райета.

Тя щеше да поема двайсет и четири часови смени с още един анализатор и щеше да има изключително важна роля идните дни. Щяха да изготвят профили на жертвите, като снабдяват екипа с информация за семейното им положение, начина на живот и приятелите им. Щяха да ги проучат също така подробно, както и заподозрените.

Допълнителна и възможно важна информация можеше да постъпи от техническия отдел на приземния етаж. Там анализираха данните от мобилните телефони и компютрите на двете жертви. Те щяха да проучат всички разговори и съобщения, изпратени и получени от двете жени, от информацията от телефоните им и от телефонните компании. Щяха да прегледат имейлите и всички чатове, в които се бяха включвали. Адресите. Уебсайтовете, които са посещавали. Ако имаха някакви електронни тайни, екипът на Грейс скоро щеше да ги узнае.

Освен това техническият отдел беше наел и следовател „под прикритие“ в интернет, за да влиза в чатове за фетишисти — обувки, крака. Там той завързваше разговор с други посетители, с надеждата да открие някои по-крайни във възгледите си.

— Мислиш ли, че може да е имитатор, Елън? — попита я Майкъл Форман. — Или същият извършител от деветдесет и седма?

— Започнах работа по сравнителен анализ — отвърна тя.

— Едно от най-важните обстоятелства, които са скрити от пресата и обществеността по операция „Худини“, беше начинът на действие на извършителя. Твърде рано е да кажа нещо по-определено, но от онова, което имам дотук — а още сме съвсем в началото, — изглежда вероятно да е същият извършител.

— А знаем ли защо Мъжа с обувките е спрял да напада? — попита Ема-Джейн Бутууд.

— От операция „Худини“ знаем само, че спря след изчезването на Рейчъл Райън, вероятно шестата му жертва — отвърна Грейс. — Аз работих по нейния случай, който все още е отворен. Нямахме никакви доказателства — дори следи, — че тя е жертва, но пък се вписваше в модела.

— Който е? — попита Майкъл Форман.

— Беше си купила скъпи обувки от магазин в Брайтън около седмица преди да изчезне. Всяка от жертвите на Мъжа с обувките си е купила скъпи обувки малко преди да бъде нападната. Едната линия на разследване по онова време беше да разпитаме клиенти на магазини за обувки от Брайтън и Хоув. Но не стигнахме доникъде.

— Прегледахте ли камерите? — попита Бела Мой.

— Да — отвърна Грейс. — Но качеството не беше добро, а и тогава камерите в града не бяха толкова много като сега.

— Е, какви са теориите, защо Мъжа с обувките е спрял с нападенията? — попита Майкъл Форман.

— Не знаем. Профайлърът — поведенческият анализатор — навремето, Джулиус Праудфут, ни каза, че може да се е преместил в друга страна или отвъд океана. Или може да е влязъл в затвора по друго обвинение. Или пък е умрял. Възможно е да е започнал връзка, която задоволява нуждите му.

— Ако това е същият човек, защо ще спре за дванайсет години и после ще започне пак? — попита Бела Мой. — И то с малко по-различен начин на действие?

— Праудфут не смята за особено важна разликата в трофеите от деветдесет и седма и сега. Интересува се повече от общата прилика в начина на действие. Според него може да има много обяснения защо някой започва или възобновява престъпления. Ако това е Мъжа с обувките, може просто да се е върнал в района. Решил е, че е минало достатъчно време. Или връзката му се е променила и вече не задоволява желанията му. Или пък е излязъл от затвора, където е бил по друго обвинение.

— Много сериозно ще е, щом е лежал дванайсет години — каза Глен Брансън.

— И лесно за научаване — каза Грейс. После се обърна към Елън Зорати. — Елън, откри ли други случаи на изнасилване с подобен начин на действие в страната? Или пък някой да е бил в затвора за дванайсет години?

— Нищо не съответства на Мъжа с обувките, освен един в Лестър, казва се Джеймс Лойд, който изнасилвал жени и им взимал обувките. Излежава доживотна. Проверих всичките му престъпления и го елиминирах. Бил е в Лестър по време на нападенията в Брайтън и имам потвърждение, че в момента е в затвора. — Тя замълча и погледна бележките си. — Направих списък на сексуалните престъпници, които са влезли в затвора не по-рано от януари деветдесет и осма и са пуснати преди края на миналата година.

— Благодаря, Елън, това много ни помага — каза Грейс. После се обърна към целия екип. — Фактите говорят, че голям процент от изнасилвачите започват с по-дребни престъпления. Притискат се към непознати жени, мастурбират на публични места. Такива неща. Твърде възможно е нашият нападател да е бил арестуван за по-дребно престъпление, когато е бил по-млад. Помолих Елън да провери местната и националната полицейска база данни за извършители на престъпления, които се вписват в нашата времева рамка, преди да започнат изнасилванията през деветдесет и седма — и в периода между тях. Например да провери за грабежи или непристойно поведение в магазин за дамски обувки. Искам да разпитате всяка проститутка или клубове за садо-мазо във въпросния регион, дали са имали клиенти с фетиш обувки или стъпала.

Обърна се към Глен Брансън и продължи:

— В тази връзка детектив Брансън проучи доклада на доктор Праудфут по случая на Мъжа с обувките. Е, какво имаш за нас, Глен?

— Това си е направо цял том! — Глен взе една доста дебела папка. — Двеста осемдесет и две страници поведенчески анализ. Имах време да го изчета само набързо, тъй като шефът ми го даде едва днес сутринта, но открих нещо много интересно. Има пет докладвани изнасилвания, които се свързват директно с Мъжа с обувките, но доктор Праудфут смята, че вероятно е извършил още много, които не са докладвани.

Той спря за момент.

— Много жертви на изнасилване са така травмирани, че не искат да съобщят за случилото се. Но има нещо наистина много интересно: първото от докладваните изнасилвания на Мъжа с обувките, пред деветдесет и седма, се е случило в гранд хотела, след бала за Хелоуин. Примамил е жена в една стая. Не ви ли звучи познато?

Настъпи неловка тишина. Гранд хотелът беше точно до „Метропол“.

— Има и още — продължи Брансън. — Стаята в грандхотела е била наета на името на жена — Марша Морис. Платила е в брой, но не е открита навремето.

Грейс слушаше мълчаливо и мислеше. Стаята в „Метропол“, където бе изнасилена Никола Тейлър, беше наета от жена, според управителя на хотела. Казваше се Марша Морис. Беше платила в брой. Адресът, който беше оставила, беше фалшив.

— Някой добре се забавлява — каза Ник Никол.

— Това означава ли, че е същият извършител, или имитатор с извратено чувство за хумор? — попита Ема-Джейн Бутууд.

— Тази информация обявявана ли е публично? — попита Майкъл Форман.

Грейс поклати глава.

— Не, името „Марша Морис“ никога не е оповестявано.

— Дори в „Аргус“?

— Особено в „Аргус“. — Грейс кимна на Брансън да продължи.

— Става още по-интересно — каза детективът. — Друга от жертвите е изнасилена в дома си, на „Хоув Парк Роуд“, точно две седмици по-късно.

— Много луксозен адрес — отбеляза Майкъл Форман.

— Много — съгласи се Грейс.

Брансън продължи:

— Следващата жертва на Мъжа с обувките е изнасилена на брега, под пристана Палас. Следващата е на паркинг на Чърчил Скуеър. Последната — ако шефът е прав — е нападната на път за дома ѝ в нощта преди Коледа, след като е купонясвала с приятелки.

— Е, и какво означава това, Глен? — попита Бела. — Ще трябва ли да наблюдаваме по-добре паркингите тази седмица.

— Не, не е това, Бела — обади се Грейс. — Няма да позволим да се стигне дотам.

Той се усмихна уверено на хората си. Но всъщност не се чувстваше чак толкова уверен.

1998

38

Четвъртък, 6 януари

— Работи ли? — попита той.

— Да, разбира се, че работи. Иначе ще го продавам ли, а? — Втренчи се гневно в слабия мъж с кафяв костюм, сякаш му беше нанесъл смъртна обида. — Всичко тук работи, мой човек, ясно ли е? Ако искаш боклуци, търси ги на улицата. Тук всичко е качествено. Всичко работи.

— Дано да е така. — Вгледа се в белия фризер, заврян между преобърнатите бюра, въртящи се офис столове и канапета, изправени в дъното на магазина за мебели втора ръка на Люис Роуд в Брайтън.

— Връщам ти парите, ако не работи, става ли? Трийсет дни гаранция, ако има проблеми, връщаш го.

— Значи искаш петдесет?

— Аха.

— Това ли е крайната цена.

— Всичко тук е с крайна цена.

— Давам ти четирийсет.

— В брой?

— Аха.

— Ще го вземеш ли ти? Не осигурявам доставка при тази цена.

— А ще помогнеш ли?

— Този микробус отвън твой ли е?

— Да.

— По-добре го премести, че тук има ченгета.

* * *

Пет минути по-късно той скочи в кабината на буса, само секунди преди ченгето да се появи. Запали двигателя и потегли рязко, за да се отдалечи от двойните жълти линии. Чу как новата му покупка подскочи на постелката от зебло на иначе голия метален под зад него и след миг се хлъзна, когато наби спирачки, за да се вмъкне в натовареното движение по кръговото.

Мина бавно покрай Сейнсбъри, после направи ляв завой на светофара, под виадукта, после напред, към Хоув. Към заключения гараж, където лежеше младата жена.

Младата жена, чието лице се взираше в него от първата страница на „Аргус“, от всяка сергия за вестници, под заглавието „Виждали ли сте тази жена?“. И след това името ѝ — Рейчъл Райън.

Той кимна на себе си.

— Да, точно така. Виждали сме я!

Знам къде е!

Тя ме очаква!

39

Обувките са вашите оръжия, дами, нали така? Използвате ги, за да наранявате мъжете по много начини, нали?

Знаете за какво говоря? Не говоря за раните и синините, които можете да оставите по кожата на мъжа, като го ударите с тях. Говоря за звука, който издавате с тях. Това так-так-так на токчетата по дъските на пода, по улицата, по плочките, по тротоара.

Носите тези скъпи обувки. Това означава, че отивате някъде — а оставяте мен зад себе си. Чувам как това так-так-так се отдалечава. То е последното, което чувам. То е първото, което чувам, когато се връщате. След часове. Понякога след цял ден. Не ми казвате къде сте били. Смеете ми се, присмивате се.

А когато се връщате и аз съм вече разстроен, вървите право към мен. Мисля си, че ще ме целунете. Но не го правите, нали? Просто забивате здраво токчето в босото ми стъпало. Забивате го през плътта и костта, право в пода.

В настоящето

40

Събота, 10 януари

Беше забравил колко е хубаво. Колко е пристрастяващо! Мислеше си, че ще е само веднъж, за доброто старо време. Но това „веднъж“ веднага му отвори глад за още. И сега той жадуваше да иде отново.

О, да!

Възползваше се от студеното време, когато можеше да носи палто и шал, за да прикрие адамовата ябълка, да се разхожда свободно като една от многото елегантни жени в Брайтън! Харесваше роклята, която бе избрал — на Карън Милън, и палтото „Прада“ от камилска вълна, шалът на Корнелия Джеймс, голямата лъскава чанта и гладките черни кожени ръкавици! Но най-много от всичко му харесваше усещането да носи тези ботуши с мокър ефект. Да, днес се чувстваше прекрасно! Даже почти секси!

Мина по „Лейнс“, ръмеше леко. Но той беше добре облечен, защитен от дъжда и да, мнооого секси! Постоянно хвърляше погледи към отражението си във витрините. Двама мъже на средна възраст вървяха към него и единият го огледа одобрително. Той отвърна със закачлива усмивка, докато си пробиваше път през тълпата по тесните улици. Подмина модерен магазин за бижута, после един антиквариат, който имаше репутацията, че продава крадени скъпоценности на добри цени.

Мина покрай кръчмата „Главата на друида“, покрай „Пъмп Румс“, английския ресторант, пресече „Ийст Стрийт“ и зави надясно към морето, към „Пул Вали“. После зави наляво, пред ресторанта, който бе на мястото на старото кино „АБВ“ и стигна до целта си.

Магазинът за обувки се казваше „Ласт“.

Беше специализиран за дизайнерски обувки и зареждаше марки, по които той много си падаше: „Еска“, „Томас Мърфи“, „Хети Роуз“. Вгледа се в изложеното на витрината. В красивия деликатен японски мотив на едни „Амиа Кимонос“. В чифт „Томас Мърфи Генезис“, кафяво-зелени официални обувки със сребърни токчета. В кафяви велурени „Еска Лупс“.

Магазинът имаше дървен под, канапе с щампована дамаска, столчета за проба на обувки и окачени по куки дамски чанти. В момента имаше само една клиентка. Елегантна, красива жена към четирийсетте, с дълга бухнала руса коса и ботуши от змийска кожа на „Фенди“. Пети размер. Подходяща чанта „Фенди“ висеше на рамото ѝ. Беше облечена убийствено!

Носеше дълго черно палто с висока обърната яка и пухкав шал на врата. Закачливо чипо носле. Розови устни. Нямаше ръкавици. Той забеляза брачната халка и годежния пръстен с голям камък. Може би беше женена, но можеше и да е разведена. Можеше да е всякаква. Трудно беше да се каже. Но той знаеше едно.

Беше негов тип! И още как!

Държеше една обувка „Трейси Нулс“ ТН 29, с катарама. Беше от бяла, перфорирана кожа с тъмносив изрез. Приличаха на обувки, които Джанет Лий може би беше носила в офиса, преди да открадне парите в „Психо“. Но не бяха секси! Бяха нещо като ретро реквизит за Мис Америка. Не ги купувай, подтикна я наум! Недей, недей!

Имаше толкова много по-секси обувки и ботуши на витрината. Той ги огледа, бяха разкошни — формите, извивките, каишките, шевовете, токчетата. Представи си тази жена гола, с такива обувки. И прави каквото той ѝ каже.

Не купувай тези обувки!

Слава богу, тя ги остави обратно. После се обърна и излезе от магазина.

Когато мина покрай него, той усети гъстия облак „Армани“, който витаеше около нея като собствен озонов слой. После тя спря, извади малък черен чадър от чантата си, вдигна го и го отвори. Имаше стил тази дама. Увереност. Определено беше негов тип, определено. И държеше чадъра като жезъл, само за него, за да може да я проследи по-лесно в тълпата!

О, да, мой тип жена!

Съобразителна жена!

Последва я, когато тя тръгна уверено напред. Имаше нещо хищническо в походката ѝ. Тя беше на лов за обувки. Без съмнение. Което беше добре.

Той също беше на лов!

Тя спря рязко на „Ийст Стрийт“ и се вгледа във витрината на „Ръсел и Бромли“. После пресече към „Л. К. Бенет“.

След миг той почувства силен удар, чу се гръмка псувня и той се озова на мокрия тротоар. Чувстваше силна болка в лицето, сякаш стотина пчели го жилеха едновременно. Една пластмасова чаша от „Старбъкс“ се търкаляше към него, а от нея се изливаше тъмнокафява течност. Усети студен полъх по главата си и с ужас осъзна, че перуката му е паднала.

Грабна я и я нахлупи на главата си, без да му пука как точно изглежда. Пред него се извисяваше огромен мъж с бръсната глава и татуировки.

— Педераст! Що не гледаш къде вървиш бе, мамка му?

— Майната ти! — изкрещя той, напълно забравил да преправи гласа си. Изправи се, притиснал русата перука, и се запрепъва напред. Усещаше миризмата на горещото кафе, което се стичаше неприятно по врата му.

— Шибан педал! — извика онзи зад него, когато той се затича и заобиколи група японски туристи, без да изпуска от поглед подскачащия чадър на жената в далечината. За негова изненада тя не спря да погледне витрината на „Л. К. Бенет“, а се насочи право към „Лейнс“.

Тя пое наляво и той я последва. Мина покрай една кръчма и покрай още един магазин за бижута. Зарови в чантата си, извади кърпичка и попи кафето от попареното си лице. Надяваше се да не е размазало грима му.

Русата пресече забързано „Шип Стрийт“ и зави надясно, после веднага наляво, към един пешеходен район със скъпи магазини за дрехи: „Дюк Стрийт“.

Добро момиче!

Тя влезе в „Профайл“, първият магазин вдясно.

Той се вгледа във витрината. Но не в изложените обувки и ботуши, а в собственото си отражение. Нагласи дискретно перуката. После се вгледа по-внимателно в лицето си, но май всичко беше наред: гримът му не беше размазан.

Потърси русата с очи. Тя седеше на кресло, наведена над блекбърито си, и набираше нещо на бутоните. Една продавачка се появи с кутия за обувки, отвори я с жест, с какъвто горд сервитьор би вдигнал капака от специалитета, и предостави съдържанието ѝ за инспекция.

Русата кимна одобрително.

Продавачката извади синя сатенена обувка с висок ток на „Маноло Бланик“, с квадратна диамантена катарама.

Той гледаше как русата си сложи обувката, стана и направи няколко крачки по пода, взирайки се в отражението си в огледалата. Явно ѝ хареса.

Той влезе в магазина и започна да разглежда, като вдишваше коктейла от аромат на кожа и парфюм „Армани“. Гледаше русата с ъгълчето на окото си, гледаше я и слушаше.

Продавачката я попита дали би искала да изпробва и лявата обувка. Русата каза, че иска.

Докато тя крачеше по дебелия килим, продавачката — стройно момиче с тъмна коса и ирландски акцент — се приближи до него и попита дали би могла да помогне. Той ѝ каза с най-тънкия си глас, че само гледа, благодаря.

— Ще изнасям важна реч следващата седмица — каза русата с американки акцент. — Ще е следобед. Купих си божествена синя рокля. Мисля, че синьото е подходящо за дневно събитие. Какво мислите?

— Синьото много ви отива, мадам. Съдя по обувките. И е много подходящо за през деня.

— Да, хммм. И аз мисля така. Трябваше да донеса и роклята, но мисля, че тези ще ѝ подхождат.

— Те подхождат на много оттенъци на синьото.

— Така е.

Русата се вгледа в отражението си и почука с нокът по зъбите си. После каза вълшебните думички:

— Взимам ги!

Добро момиче! Тези обувки бяха готини. Красиви. Бяха много класни. И което беше по-важно — имаха дванайсетсантиметрови токчета.

Идеално!

Харесваше му и акцентът ѝ. Дали беше от Калифорния?

Той се обърна към щанда, докато се извършваше покупката, и се заслуша напрегнато, като се преструваше, че разглежда чифт кафяви пантофи.

— В клиентския ни списък ли сте, мадам?

— Мисля, че не.

— А бихте ли искали да ви включа в него — така ще ви уведомяваме предварително за разпродажбите. Ще получите и клиентски отстъпки.

Тя сви рамене.

— Разбира се, защо не?

— Бихте ли ми казали името си, госпожо.

— Госпожа Дий Бърчмор.

— А адресът ви?

— „Съсекс Скуеър“, петдесет и три.

„Съсекс Скуеър“. В Кемп Таун, помисли си той. Един от най-красивите площади в града. Повечето от еднотипните къщи около него бяха разделени на апартаменти. Трябваше да си доста богат, за да притежаваш цяла къща там. Трябваше да си богат и за да си купиш такива обувки. Както и чантата, която вървеше с тях и която тя сега галеше — точно както той щеше да гали нея самата съвсем скоро.

Кемп Таун, значи. Мястото му беше добре познато.

Имаше хубави спомени оттам.

41

Събота, 10 януари

Всеки път, когато си купуваше обувки, Дий Бърчмор се чувстваше малко виновна. Руди я окуражаваше да се облича елегантно, да изглежда добре! Като висш мениджър в „Американ & Ориентъл Бенкинг“, в луксозното седалище на компанията в Брайтън, където трябваше да работи пет години, за да закрепи филиала в Европа, нейният съпруг определено нямаше проблем с парите.

Тя беше горда с Руди и го обичаше. Обичаше амбицията му да покаже на света, че след финансовите скандали, които компрометираха банковата система в САЩ през последните години, все пак е възможно да се покаже някаква стабилност. Руди атакуваше британския пазар на ипотеки с хъс, като предлагаше сделки на купувачи, които не притежаваха друго недвижимо имущество и с които британските заемодатели не смееха да работят, защото все още бяха изплашени от финансовия срив. А тя играеше важна роля в това, във връзките с обществеността.

След като заведе децата на училище — осемгодишния Джош и шестгодишният Чейс — и преди да ги прибере оттам, тя трябваше да свърши доста работа из града. Руди ѝ бе поръчал да открие благотворителни кампании, на които компанията му да направи значителни дарения — и, разбира се, да получи значителна публичност като дарител на града. А тя обичаше тази си роля.

Беше доста добра в голфа, затова се включи в дамската секция на най-скъпия голф клуб в града, в Северен Брайтън. Стана член на най-влиятелния от многобройните Ротъри клубове в града, както и като доброволка в комитетите на няколко градски благотворителни институции, включително „Мартлет Хоспис“. Последният ѝ ангажимент беше в комитет, който набираше средства за приют за бездомни от Брайтън и Хоув. „Сейнт Патрик“ предлагаше дори капсули по японски модел за бездомните, както и за затворници, които бяха пуснати предсрочно и се опитваха да се адаптират в обществото.

Сега тя стоеше в малкия магазин и гледаше как продавачката опакова красивите сини обувки „Маноло Бланик“, после внимателно ги поставя в кутията. Нямаше търпение да се прибере у дома и да види дали подхождат на роклята. Знаеше, че ще изглеждат страхотно. Точно това ѝ трябваше, за да се чувства уверена следващата седмица.

После погледна си часовника: три и половина. По дяволите! Беше ѝ отнело повече време, отколкото предполагаше. Щеше да закъснее за срещата си в „Нейл Студио“ в Хоув, в другия край на града. Излезе забързано от магазина, като почти не забеляза странната на вид жена с изкривена руса коса, която се взираше в нещо на витрината на магазина.

Нито веднъж не се обърна назад, докато вървеше към паркинга.

Ако го беше направила, може би щеше да забележи, че въпросната жена я следва.

1998

42

Вторник, 6 януари

Беше малко след десет сутринта, когато Рой Грейс включи десния мигач. Караше твърде бързо за това дъждовно време, но закъсняваше и колата поднесе по хлъзгавия асфалт, когато зави от широкия и пуст „Ню Чърч Роуд“ към дори по-пустата квартална улица, която водеше към крайбрежната улица на Хоув и дома, в който живееше със Санди.

Старото беемве скърцаше и стенеше, а спирачките завиха в знак на протест. Колата отдавна беше за сервиз, но Грейс беше по-фалирал от обикновено заради ужасно скъпата диамантена гривна, която подари на Санди за Коледа, така че сервизът щеше да почака още няколко месеца.

Той огледа по навик колите, паркирани в алеите и по улицата, но като че ли всичко изглеждаше наред. Когато приближи къщата, внимателно се вгледа в изолираните кътчета мрак, където не достигаше оранжевото сияние от уличните лампи.

Когато си ченге, което арестува престъпници и обикновено се изправя пред тях в съда, никога не знаеш кой може да таи злоба към теб. Подобни нападения за отмъщение не се случваха често, но Грей имаше двама колеги, които бяха получавали анонимни писма и един, чиято жена бе открила смъртна заплаха срещу нея, издълбана на дърво в местния парк. Не беше толкова тревожно, че да си изгубиш съня, но все пак си беше опасно. Затова трябваше да пазиш адреса си в тайна, но престъпниците имаха начини да се доберат до подобна информация. Така че никога не биваше да сваляш гарда, а това беше нещо, което Санди никак не харесваше у него.

Най-много се дразнеше, когато Рой избираше маса в ресторант или кръчма, откъдето да може да наблюдава помещението и вратата и винаги се опитваше да седне с гръб към стената.

Той се усмихна, когато видя, че на първия етаж свети. Това означаваше, че Санди още не си е легнала. Но пък му стана малко мъчно, защото коледните лампички бяха изгасени. Зави надясно по алеята и спря пред вратата на гаража. Реното на Санди, което беше дори по-разнебитено от неговото беемве, трябваше да е паркирано вътре, на сухо.

Тази къща беше мечтата на Санди. Малко преди да я открие, цикълът ѝ беше закъснял и надеждите ѝ се събудиха, но няколко седмици по-късно умряха. Това я хвърли в дълбока депресия — толкова дълбока, че той се притесни сериозно за нея. После тя му се обади в управлението и му каза, че е открила къща. Не им била по джоба, но пък имала огромен потенциал. Той щял да се влюби в нея!

Бяха купили къщата с четири спални само преди година. Това бе огромен скок от малкия апартамент в Хангълтън, където живееха след сватбата, и финансово изпитание и за двамата. Но Санди бе влюбена в къщата и го убеди, че трябва да я вземат. Той се съгласи неохотно, макар да знаеше каква е истинската причина да каже „да“. Виждаше колко дълбоко нещастна е Санди заради невъзможността си да забременее и искаше някак да я зарадва.

Сега изгаси двигателя и излезе под смразяващия дъжд. Беше изтощен. Наведе се към колата и взе куфарчето с тоновете папки, които трябваше да прочете през нощта. Забърза към къщата и влезе.

— Здравей, скъпа! — извика от коридора. Той изглеждаше странно гол без коледните украси.

Чу гласове от телевизора. Усещаше се упойващ аромат на печено. Умираше от глад. Свали чантата с компютъра от рамото си, закачи го на античното портманто, което бяха купили от една сергия на пазара на Кенсингтън Стрийт, хвърли куфарчето на пода и влезе в дневната.

Санди лежеше на дивана, облечена с дебелия си пеньоар и завита с одеяло. Държеше чаша червено вино и гледаше новини. Някакъв репортер предаваше от затънтено, опожарено селце.

— Съжалявам, скъпа — каза Рой.

Усмихна ѝ се. Беше красива, с влажна коса, която се спускаше покрай лицето ѝ, и без никакъв грим. Това бе едно от нещата, които обичаше най-много в нея, че изглеждаше също толкова добре и без грим. Той винаги се будеше рано и обичаше да лежи и да гледа лицето ѝ.

— За какво съжаляваш, за случилото се в Косово? — отвърна тя.

Той се наведе и я целуна. Миришеше на сапун и шампоан.

— Не, че закъснях толкова много. Мислех да ти помогна с украсата.

— А защо не съжаляваш за Косово?

— Съжалявам за Косово — каза той. — Съжалявам и за Рейчъл Райън, която все още е в неизвестност, и за родителите ѝ, и за сестра ѝ.

— Те по-важни ли са за теб от Косово?

— Искам питие — каза той. — И умирам от глад.

— Аз вече ядох, не можех да чакам повече.

— Съжалявам. Съжалявам, че закъснях. Съжалявам за Косово. Съжалявам за всички проклети световни проблеми, които не мога да разреша.

Клекна и извади бутилка „Гленфидих“ от барчето, после, докато я отнасяше в кухнята, Санди извика след него:

— Има чиния с лазаня в микровълновата и салата в хладилника.

— Благодаря.

В кухнята си наля четири пръста от уискито, пусна няколко кубчета лед, извади любимия си стъклен пепелник от миялната и се върна в дневната. Свали си сакото и вратовръзката и се тръшна в креслото, защото Санди беше заела целия диван. Запали цигара „Силк Кът“.

Почти веднага, като условен рефлекс, Санди започна да пъди с ръка въображаем дим.

— Е, как мина денят ти? — попита той и посегна да вдигне една борова игличка от пода.

Млада хубава жена с щръкнала черна коса и военни дрехи се появи на екрана, на фона на горящи сгради. Тя държеше микрофон и говореше пред камерата за ужасните човешки жертви във войната в Босна.

— Това е Ангелът на Мостар — каза Санди, като кимна към екрана. — Сали Бекър — от Брайтън е. Тя се опитва да направи нещо в тази война. А какво правиш ти, детектив-сержант и, да се надяваме, скоро детектив-инспектор Грейс?

— Ще се заема с войната в Босна и с всички останали световни проблеми, когато спечеля войната в Брайтън, за което ми се и плаща. — Той остави игличката в пепелника.

Санди поклати глава.

— Не схващаш, нали, скъпи? Тази млада жена, Сали Бекър, е герой, всъщност героиня.

Той кимна.

— Да, такава е. Светът се нуждае от хора като нея. Но…

— Но какво?

Той дръпна от цигарата и отпи от уискито, което загря приятно стомаха му.

— Никой не може да разреши всички световни проблеми.

Тя се обърна към него.

— Добре, тогава ми разкажи за онзи, който ти разрешаваш. — Изключи звука на телевизора.

Той сви рамене.

— Хайде де, искам да чуя. Никога не ми разказваш за работата си. Все ме питаш как е минал денят ми и аз ти разказвам за всички откачалки, с които съм си имала работа в медицинския център. Но щом аз те попитам, все отвръщаш с някакви глупости за поверителност. Е, бъдещ детектив-инспекторе, разкажи ми за твоя ден, така, за разнообразие. Кажи ми защо десет поредни нощи ме оставяш да вечерям сама. Кажи де. Помниш ли брачните ни клетви. В тях май не се споменаваше за тайни.

— Санди, престани! — отвърна той. — Нямам нужда от това!

— Не, този път ти ми разкажи как е минал денят ти. Кажи ми как върви издирването на Рейчъл Райън.

Той дръпна отново от цигарата.

— Доникъде не е стигнало.

Тя се усмихна.

— Е, можело значи! Мисля, че не си бил по-откровен с мен през всичките години на брака ни. Благодаря ви, бъдещ детектив-инспектор!

Той се ухили.

— Престани с това. Не искам да говоря за него.

— Ще говориш. Та ти си полицай. Ще те повишат. И знаеш ли защо?

— Защо?

— Защото това е по-важно за теб от брака ти.

— Санди! Стига, това е…

Той остави цигарата в пепелника, стана от креслото и седна на ръба на дивана, като се опита да я прегърне, но тя се отдръпна.

— Продължавай. Разкажи ми как мина днес — настоя Санди. — Искам всички подробности. Ако наистина ме обичаш, направи го. Никога не съм чувала подробен доклад за твой работен ден. Нито веднъж.

Той се изправи отново и загаси цигарата, премести пепелника на масата до дивана и седна.

— Цял ден търсех тази млада жена, ясно ли е? Както правих и през изминалата седмица.

— Да, добре, но какво точно означава това?

— Наистина ли искаш да знаеш подробности?

— Да, искам. Наистина искам подробности. Проблем ли е за теб?

Той запали друга цигара и докато димът излизаше от устата му, заговори:

— Отидох заедно с детектив-сержант Норман Потинг — който не е най-тактичното ченге на света — да се видя отново с родителите ѝ. Те са в ужасно състояние, както можеш да си представиш. Опитахме се да ги успокоим, че правим всичко по силите си, и записахме всяка подробност, която можаха да ни кажат за дъщеря си. Потинг успя да разстрои и двамата.

— Как?

— Като им зададе няколко неудобни въпроса за сексуалния ѝ живот. Трябваше да бъдат зададени, но не и по този начин…

Той пак отпи от уискито и дръпна от цигарата, после я сложи в пепелника. Санди го гледаше с любопитство.

— А после?

— Наистина ли искаш да чуеш всичко?

— Наистина, искам да чуя всичко.

— Добре. Ами опитахме се да измъкнем от тях всичко, което знаят за живота на Рейчъл. Дали е имала приятели или колеги, с които все още не сме говорили. Дали нещо подобно се е случвало и преди. Опитахме се да се ориентираме в навиците ѝ.

— И какви са били навиците ѝ?

— Обаждала се е на родителите си всеки ден, без изключение. И това е най-значимото.

— А сега не им се е обаждала от десет дни?

— Точно така.

— Как мислиш, дали е мъртва?

— Проверихме банковите ѝ сметки, за да видим дали е теглила пари. Не е теглила. Има кредитна и дебитна карта, не са осъществявани никакви трансакции от деня преди Коледа.

Той отпи още от уискито и с изненада установи, че чашата му е празна. Ледените кубчета се удариха в устните му, когато пое и последната капка.

— Или е задържана някъде против волята ѝ, или е мъртва — каза Санди безизразно. — Хората не изчезват просто така от лицето на земята.

— Напротив — отвърна той. — Изчезват, и то всеки ден. Хиляди хора изчезват всяка година.

— Но ако е била в толкова близки отношения с родителите си, тя не би им причинила това нарочно, нали?

Той сви рамене.

— Е, какво ти подсказва полицейският нюх?

— Ами нищо добро.

— Какво следва сега?

— Разширяваме търсенето, разпитваме по къщите във все по-голяма област, привличаме още полицаи към случая. Претърсваме паркове, сметища, околностите на града. Прегледахме записите от уличните камери. Проверихме и всички станции на метрото, пристанища и летища. Разпитахме приятелите ѝ и бившия ѝ годеник. Имаме и криминален психолог-профайлър, който помага на разследването.

След малко Санди попита:

— Дали пак е онзи изнасилвач с обувките, как мислиш?

— Тя е била луда по обувки. Но не прилича на неговия начин на действие. Досега не е отвличал жертвите си.

— Но ти си ми казвал, че престъпниците стават все по-дръзки и по-жестоки — че нещата ескалират, нали?

— Така е. Понякога този, който започва с по-безобидни престъпления, се превръща в жесток изнасилвач. Случва се и при крадците, когато станат по-дръзки.

Санди отпи от виното си.

— Надявам се да я намериш бързо и да е добре.

Грейс кимна и каза тихо:

— Да, и аз се надявам.

— Наистина ли?

Той не отговори. Не и това, което тя искаше да чуе.

В настоящето

43

Събота, 10 януари

Мад не харесваше пияни хора, особено пияни курви, които се качват в таксито му. И то толкова рано в събота вечер, когато бе зает да чете последните новини за Мъжа с обувките в „Аргус“.

Бяха пет пияни момичета, без палта, с оскъдни рокли, голи крака, изскочили от деколтетата гърди, татуировки и халки по пъповете. Беше януари, за бога! Не им ли беше студено?

Той имаше разрешително да вози само по четирима пътници. Каза им го, но те бяха толкова пияни, че не го чуха. Натъпкаха се в таксито на стоянката на „Ист Стрийт“, като крещяха, бърбореха, кикотеха се и му казаха да ги откара до кея.

Таксито се изпълни с миризми: „Рок енд Роуз“, „Фюъл фор Лайф“, „Ред Джийнс“, „Суитхарт“, „Шалимар“. Разпозна ги всичките. Аха. Особено „Шалимар“.

Парфюмът на майка му.

Каза им, че кеят е наблизо и при натовареното движение в събота вечер ще стигнат дотам по-бързо пеша. Но те настояха да ги вземе.

— Много е студено, за бога! — каза една от тях.

Беше дребна и пълна, парфюмирана с „Шалимар“, с огромна светла коса и полуголи гърди, които изглеждаха като надути с велосипедна помпа. Напомняше му малко на майка му. Нещо в дрезгавината на гласа ѝ, във формата на фигурата ѝ и в цвета на косата ѝ.

— Да — каза друго момиче. — Шибан студ е!

Едната запали цигара. Той веднага усети гадния дим. Това също беше забранено, каза ѝ го, като я погледна настойчиво в огледалото.

— Искаш ли да си дръпнеш, сладур? — попита тя, нацупи се и му подаде цигарата.

— Не пуша — отвърна той.

— Що, да не си малък? — каза друга и всички избухнаха в писклив кикот.

Той се изкуши да ги свали при останките на Западния пристан, на половин миля по-нататък по брега, само за да им даде урок друг пък да не рискуват прехраната на таксиметров шофьор. Но не го направи, само по една причина.

Заради обувките и парфюма на закръглената.

Особено му харесаха обувките. Лъскави „Джими Чу“ в черно и сребристо. Четвърти размер. Аха. Размерът на майка му.

Мад се зачуди как ли ще изглежда гола, само по обувки. Дали ще изглежда като майка му?

В същото време се запита дали тя има казанче с верига или с бутон. Но проблемът с пияните хора беше, че не можеш да проведеш с тях нормален разговор. Пълна загуба на време. Той шофираше мълчаливо и мислеше за обувките ѝ. Вдишваше парфюма ѝ. Гледаше я в огледалото. И все повече се чудеше как ли ще изглежда гола, дали както изглеждаше майка му навремето.

Зави по „Норт Стрийт“ и пресече „Стейн Гардънс“, изчака на светофара, после зави надясно и влезе в кръговото, преди да спре пред ярко осветения Брайтънски пристан.

Апаратът показваше само две лири и четирийсет пенса. А беше чакал на стоянката цели трийсет минути. Не беше голяма заработка. Не беше никак щастлив. И стана още по-нещастен, когато една от тях му подаде две лири и петдесет пенса и му каза да задържи рестото.

— Хм! — изсумтя той.

Собственикът на таксито очакваше добри пари в събота вечер.

Момичетата се заизсипваха от таксито, а той гледаше ту обувките „Джими Чу“, ту се озърташе дали наблизо има полицейска кола. Момичетата започнаха да проклинат студения вятър, оправяха косите си, пристъпваха на високите си токове, а после, като все още държаха вратата на таксито отворена, започнаха да спорят защо изобщо са дошли тук, а не са останали в бара.

Той се протегна назад и извика:

— Извинете, дами! — После затръшна вратата и потегли по крайбрежната. Таксито вонеше на „Шалимар“, на цигари и на алкохол. Малко по-нагоре спря на двойните жълти линии, до перилата на крайбрежната алея, и загаси двигателя.

В главата му бушуваха всякакви мисли. Обувки „Джими Чу“. Четвърти размер. Размерът на майка му. Вдиша жадно аромата на „Шалимар“. Наближаваше седем. И времето за чашата чай. Това беше много важно. Трябваше да я изпие.

Но в ума му сега имаше и още нещо, нещо, от което се нуждаеше повече.

Аха.

44

Събота, 10 януари

Въпреки студа и свирепия вятър няколко групички хора, предимно младежи, се мотаеха около входа на пристана. Ярките светлини присветваха по цялата сграда, която се простираше почти на триста метра навътре в катраненочерния Ламанш. Британското знаме плющеше на вятъра. Огромно табло за афиши на входа рекламираше жива музика. Сергията за сладолед не беше особено популярна, но пък пред щандовете за пържено пиле, понички, риба и картофки се виеха опашки от клиенти.

Дарън Спайсър носеше дънково яке, джинси, велурени ръкавици без пръсти и ниско нахлупена бейзболна шапка. Беше надрусан и изобщо не усещаше студа, докато чакаше да си купи пържени картофки. Ароматът на пържено го опияняваше и го караше да огладнее. Пъхна навитите на руло банкноти в устата си, потърка ръце и си погледна часовника. Седем без осем минути. Трябваше да се върне в „Свети Патрик“ преди осем и половина, тогава заключваха. Иначе щеше да изгуби леглото си. Дотам имаше поне двайсет и пет минути бърз ход, освен ако не хване автобус или още по-екстравагантно — такси.

В един от вътрешните му джобове имаше брой на „Аргус“, който беше измъкнал от един контейнер при гранд хотела. Днес се беше регистрирал там, за да започне работа от понеделник, като част от поддръжката на електрическата инсталация. Хотелът тъкмо сменяше инсталацията си, която като че ли не беше подновявана от десетилетия. В понеделник Дарън щеше да работи в мазето, да прокарва нови кабели от резервния генератор към пералното помещение.

Пространството беше голямо, а не им достигаха хора. Това пък означаваше, че няма да има много народ там и никой нямаше да го надзирава. Което пък означаваше, че ще има възможност да поразгледа мястото. И подходящите за задигане неща. Щеше да има достъп и до компютърната система. Нуждаеше се единствено от мобилен телефон с предплатена карта. А това нямаше да е проблем.

Чувстваше се добре! Чувстваше се прекрасно! В този момент той беше най-могъщият човек в целия град! И вероятно най-надървеният!

Хванаха му окото няколко оскъдно облечени момичета, които се изсипаха от едно такси. Едната беше дребна и закръглена, а циците ѝ почти изскачаха от блузата, устата ѝ беше малка и пълна. Тя затропа по плочите към входа с лъскавите си високи обувки, като си оправяше косата, разрошена от вятъра. Изглеждаше добре подпийнала.

Миниполата ѝ се развяваше и той зърна горната част на бедрото ѝ. Това събуди в него тръпка на похот. Тя беше съвсем негов тип. Обичаше закръглени жени. Да, тя определено беше негов тип.

Да.

Харесваше обувките ѝ.

Дръпна дълбоко от цигарата.

Таксито потегли.

Момичетата започнаха да спорят за нещо. После тръгнаха към края на опашката зад него.

Той взе торбичката с картофите и се отдръпна малко от опашката, облегна се на един стълб и загледа момичетата, които все още се караха за нещо. Но гледаше най-вече дебеличката, похотта му нарастваше, не спираше да мисли за плътта на бедрото ѝ, която беше видял.

Изяде картофките и запали друга цигара. Момичетата вече взимаха торбичките с храна и ровеха в портмонетата си, за да платят. После тръгнаха по пристана, а пълничката вървеше най-отзад. Бързаше да ги настигне, но ѝ беше трудно с високите обувки.

— Хей! — извика тя на двете пред нея. — Клеър, Карън, не бързайте толкова. Не мога да ви настигна!

Една от четирите се обърна и се захили, без да изостава от приятелките си.

— Хайде, Манди! Изоставаш, защото си дебелана.

Въпреки че бе замаяна от твърде многото коктейли „Морски бриз“, Манди Торп се затича да настигне приятелките си.

— Я стига си се подигравала! Изобщо не съм дебела! — изкрещя тя гневно.

А после, когато плочките отстъпиха пред дървените дъски по пристана и двете ѝ токчета се забиха в един процеп, краката ѝ излетяха от обувките и тя се просна по лице. Чантата ѝ се разпиля на земята, а картофките се пръснаха навсякъде.

— Мамка му! Мамка му! — изпъшка тя.

Изправи се някак, наведе се и нахлузи обувките. После се наведе още повече, за да ги нагласи, като проклинаше евтините имитации на „Джими Чу“, които си беше купила на ваканцията в Тайланд и които ѝ стискаха на пръстите.

— Хей! Чар, Карън, чакайте!

Тя заряза разсипаните картофки, омазани с кетчуп, и се запрепъва след момичетата, като вече внимателно гледаше процепите между дъските. Мина покрай един локомотив играчка и тръгна към ярко осветената и шумна увеселителна галерия. Вътре свиреше музика, звънтяха игрални автомати и монети, чуваха се викове и гръмки псувни. Тя мина покрай огромен осветен в розово крекер, после покрай стъклена машина, пълна с плюшени мечета, покрай светещ знак „Джакпот 35 лири“ и една будка за пари с формата на викторианска трамвайна спирка.

След това се озоваха отново отвън — на студа. Манди настигна приятелките си точно когато минаваха покрай сергии, от които кънтеше музика.

В далечината вляво, отвъд черната пропаст на морето, се виждаха светлините на елегантните къщи на Кемп Таун. Момичетата продължиха покрай „Долфин Дерби“ и тръгнаха към въртележката, скоростното влакче, блъскащите се колички, влакчето „Лудата мишка“ и „Турбо Скайрайд“, на което Манди веднъж се беше качвала — и след това ѝ се гадеше дни наред.

Вдясно от тях бяха призрачното влакче и хотелът на ужасите.

— Искам да се кача на призрачното влакче! — каза тя.

Карън се обърна, извади пакет цигари от чантата си и каза:

— О, стига. Призрачното влакче е пълен боклук. Нищо работа. Искам още едно питие.

— Да, аз също! — обади се Чар. — Искам питие.

— Ами на „Турбо Скайрайд“ — попита другото момиче, Джоана.

— А, не! — отсече Манди. — Аз искам на призрачното влакче.

Джоана поклати глава.

— Мен ме е страх.

— Ама то наистина не е страшно — успокои я Манди. — Ще ида сама, щом не искате да дойдете.

— Не ти стиска! — подразни я Карън. — Голяма си страхливка.

— Сега ще ти покажа! — заяви Манди. — Ще видите вие!

Тя затопурка към кабинката за билети. Нито едно от момичетата не забеляза мъжа, който стоеше наблизо и внимателно стъпкваше цигарата си.

1998

45

Вторник, 6 януари

Не беше виждал мъртвец досега. Е, ако не се брои майка му. Тя беше само торба с кости, изядена от рака, който си бе устроил угощение в нея и бе погълнал всичко, освен кожата. Малките ракови клетки сигурно щяха да изядат и нея, ако балсамиращата течност не ги беше умъртвила.

И все пак те бяха свършили добра работа с нея. Срамота беше, че ги нараняваха.

Майка му изглеждаше като заспала. Облечена с нощница и положена на леглото в залата на погребалното бюро „Храм на покоя“. Косата ѝ беше красиво фризирана. Беше леко гримирана, за цвят, а кожата ѝ имаше розов оттенък от балсамиращата течност. Погребалният агент му каза, че изглежда много хубава.

По-хубава в смъртта.

Мъртва, тя нямаше да го тормози повече. Нямаше, когато ляга в леглото му, да казва, че е безполезен като пияния си баща. Че оная му работа е жалка, че е по-къса и от токчето на обувката ѝ. Някои нощи тя взимаше обувка с високо остро токче в леглото и го караше да ѝ доставя удоволствие с нея.

Наричаше го „Пишльо“. И много скоро и в училище започнаха да го наричат така. „Хей, Пишльо. Пораснал ли е малко днес?“

Той седеше на стола до леглото ѝ, както бе стоял и в болничната стая в дните, когато животът ѝ си отиваше. Държеше ръката ѝ. Тя беше студена и кокалеста, като влечуго. Но вече не можеше да го нарани.

После се наведе и прошепна в ухото ѝ:

— Сигурно от мен се очаква да ти кажа, че те обичам. Но няма да го направя. Мразя те. Винаги съм те мразил. Нямам търпение да дойде погребението ти, защото след това ще взема урната с праха ти и ще го изхвърля на шибаното сметище, където ти е мястото.

Но тази жена сега беше различна. Той не мразеше Рейчъл Райън. Погледна към нея, лежеше гола на дъното на фризера, който беше купил сутринта. Взираше се в него с вече покриващи се с лед очи. Цялото ѝ тяло се покриваше с лед.

Заслуша се за миг в жуженето на компресора на фризера. После прошепна:

— Рейчъл, съжалявам за това, което се случи. Наистина съжалявам. Не исках да те убивам. Никога не съм убивал. Аз не съм такъв. Исках само да знаеш това. Аз изобщо не съм такъв. Ще се грижа за обувките ти, обещавам.

После реши, че не му харесва да го гледа така враждебно. Сякаш все още можеше да го обвинява, въпреки че беше мъртва. Беше способна да го обвинява от някакво друго място, някакво друго измерение, в което се беше преселила.

Затръшна капака на фризера.

Сърцето му бумтеше. Целият се обливаше в пот.

Имаше нужда от цигара.

Имаше нужда да помисли много, много спокойно.

Запали цигара и бавно дръпна, като мислеше. Мислеше. Мислеше.

Името ѝ беше навсякъде. Полицията я търсеше из целия град. Из цял Съсекс.

Започна да трепери.

Глупава жена, как можа да ми свалиш маската! Виждаш ли какво направи. И с двама ни!

Не биваше да я открият. Щяха да разберат коя е, ако откриеха тялото. Имаха си всякаква техника. Всякакви методи. Ако я откриеха, по някое време щяха да открият и него.

Поне във фризера нямаше да се размирише. Замразеното месо не замирисва. Така че той имаше време. Едната възможност беше просто да си я държи тук, но това беше опасно. Във вестника пишеше, че полицията търси бял микробус. Някой сигурно го беше видял. Някой им беше казал, че е имало бял микробус на мястото.

Трябваше да я откара някъде.

Можеше да я изхвърли в морето, но пък то вероятно щеше да я изхвърли на брега. Ако изкопаеше гроб някъде в гората, сигурно нечие куче щеше да я надуши. Трябваше да намери място, което нито едно куче да не може да открие.

Място, където никой нямаше да потърси.

В настоящето

46

Събота, 10 януари

Може би не беше чак толкова добра идея, помисли си Манди, защото куражът внезапно я напусна, когато подаде билетчето на мъжа в будката.

— Страшно ли е? — попита го тя.

Той беше млад и хубав, с чужд акцент — може би беше испанец.

— Не, не е страшно. Само малко! — Усмихна се. — Хубаво е!

— Така ли?

Той кимна.

Тя затопурка покрай перилата към първата количка. Приличаше на дървена вана от викторианско време с гумени колелца. Качи се нестабилно в нея и сърцето ѝ внезапно заби по-силно. Седна и сложи чантата си на седалката до нея.

— Съжалявам, но трябва да оставите чантата си. Ще ви я пазя.

Тя му я подаде неохотно, после свали металната преграда и я закопча в улея.

— Усмихни се и се забавлявай! — каза ѝ той. — Наистина е приятно.

Мамка му, помисли си тя. После извика към приятелките си:

— Карън! Чар!

Но вятърът отнесе викът ѝ надалеч. Количката затрополи напред, блъсна се в двойните врати и нахлу в тъмнина. Вратите се затръшнаха зад нея и мракът стана пълен. За разлика от бушуващия морски въздух навън, тук беше сухо и миришеше на жици и прах.

Мракът сякаш я притисна. Тя сдържа дъха си. После количката зави рязко вдясно и набра скорост. Чуваше как ревът на колелата отеква в стените; сякаш се намираше в тунел на влак. Ивици светлина се стрелкаха от двете ѝ страни. Чу се призрачен смях. Някакви филизи я шибнаха по челото и косата и тя изпищя от ужас, като стисна здраво очи.

Това е тъпо, това е адски глупаво, помисли си. Защо, защо го правя?

После количката се заби в още едни двойни врати. Манди отвори очи и видя прашна мумия да се издига иззад едно писалище и да завърта глава към нея. Наведе се и покри очите си с ръце, сърцето ѝ бумтеше, цялата смелост, дошла с алкохола, я напусна.

Спусна се по стръмно надолнище. Откри очите си и видя как светлината бързо гасне и пак нахлува в пълен мрак. Чу някакво съскане. Една зловеща светеща змия се издигна от мрака и изсъска към нея, студени капчици вода се посипаха по лицето ѝ. После един ярко осветен скелет се олюля в тъмното и тя пак се наведе ужасена, напълно убедена, че ще я удари.

Мина през още едни врати. „Господи, колко дълго е това нещо?“

Сега се движеше по-бързо, по надолнище, в мрака. Чуваше някакъв говор, после ужасен пресеклив смях. Още ластари я докоснаха, сякаш паяк пълзеше през косата ѝ. Количката се заби в още едни врати, зави рязко наляво и внезапно спря. Манди постоя неподвижно в мрака, цялата разтреперана. И внезапно почувства ръка около врата си.

Човешка ръка. Усети топъл дъх на бузата си. После нечий глас прошепна в ухото ѝ. Глас, който не беше чувала никога.

Смрази се от паника.

— Искаш ли малко допълнително, скъпа?

Това да не беше някой номер на Чар и Карън?

Мислите ѝ препускаха. Нещо ѝ подсказваше, че това не е част от атракциона. Че се случва нещо много лошо. В следващия миг чу звън, защото металната преграда се вдигна. После, трепереща от ужас, тя беше измъкната от количката и завлечена на твърда повърхност. Нещо остро се заби в гърба ѝ. Беше издърпана през някакви завеси в стая, която миришеше на бензин. Пуснаха я по гръб на земята. Затръшна се врата. Чу се и някакво изщракване, като от превключвател, последвано почти веднага от стърженето на тежка машинария. После фенерче светна в лицето ѝ и я заслепи за миг.

Тя се втренчи нагоре, почти парализирана от краен ужас и объркване. Кой беше този? Операторът на влакчето, когото бе видяла отвън?

— Моля те, не ме наранявай — каза тя.

През лъча на фенерчето видя силует на мъжко лице, покрито с нещо като дамски чорап с процепи за очите.

Отвори уста да извика, но той натъпка в нея нещо меко и гадно на вкус. Чу се рязък звук и в следващия миг към устните и бузите ѝ беше залепено тиксо. Опита се отново да извика, но от устата ѝ излезе само задавен стон, който сякаш изкънтя в главата ѝ.

— Търсиш си го, нали, кукло? Щом си се издокарала така? С тия обувки?

Тя започна да го налага с юмруци, опита се да го издере. Нещо проблесна в мрака. Главата на огромен чук. Ръката на мъжа беше в латексова ръкавица.

— Стой мирна, или ще те халосам!

Тя замръзна от ужас и се втренчи в металния чук.

Внезапно усети свиреп удар по главата. Пред очите ѝ блеснаха искри.

После настъпи тишина.

Така и не почувства как той проникна в нея, нито как събу обувките ѝ след това.

47

Събота, 10 януари

Гари Стърлинг влезе в претъпкания ресторант „Чайна Гардън“ малко след девет вечерта и забърза към масата си, като спря само да поръча бира „Цинтао“ на управителя, който го пресрещна, за да го поздрави.

— Тази вечер закъснявате, мистър Стърлинг! — каза жизнерадостно китаецът. — Мисля, че жена ви не е много щастлива.

— Що не ми кажеш нещо ново! — отвърна Гари и му подаде двайсетачка.

После забърза по стълбите към обичайната маса и забеляза, че лакомниците вече привършват мезетата. В огромната купа беше останало самотно пролетно рулце, а покривката беше опъстрена с парченца от водорасло и петна от сос. И тримата изглеждаха вече добре наквасени.

— Къде беше, мамка му? — попита жена му, Денис, и го дари с обичайната си кисела усмивка.

— Всъщност работих, мамка му, скъпа — отвърна той, залепи една формална целувка на бузата на смахната жена на Морис, стисна му ръката и седна на празното място между тях. Не целуна Денис. Беше спрял да я целува за поздрав преди година.

Обърна се и като се втренчи в жена си, каза:

— Работих. Ясно ли е? Работих. Знам, че тази дума не ти е позната. Знаеш ли какво означава? Означава да изкарвам пари за проклетата ипотека. За проклетите ти сметки.

— И за твоя проклет микробус!

— Микробус ли? — учуди се Морис. — Това не е в твоя стил, Гари.

— Фолксваген. С предно стъкло от две части, оригинален. Инвестиция е, щото е колекционерски. Макар че за нас с Денис ще е полезно да поизлезем сред природата, да прекараме някоя нощ на открито! Трябваше да купя лодка, но хващам морска болест.

— Това е криза на средната възраст — обяви Денис. — Ако си мисли, че може да ме влачи напред-назад с тоя микробус, не е познал! Като миналата година, когато се опита да ме качи на мотор, за да къмпингуваме във Франция, моля ви се!

— Не е проклет микробус! — озъби се Гари, грабна последното пролетно рулце, преди някой друг да го докопал, потопи го по грешка в лютия сос и го натъпка в устата си.

В устата му избухна малка термоядрена експлозия, която го накара да онемее за миг. Денис веднага се възползва от това.

— Изглеждаш ужасно! — обяви тя. — Откъде ти е тази драскотина на челото?

— Пълзях из един проклет таван, за да заменя жицата на алармата, която някоя проклета мишка беше прояла. От една греда стърчеше гвоздей.

Денис внезапно се наведе към него и изсумтя.

— И си пушил!

— Бях в такси, където някой беше пушил — измърмори той неловко, като още дъвчеше.

— О, така ли? — Тя го изгледа с подозрение, после се обърна към Морис и Ула. — Все се преструва, че ги е отказал, но ме мисли за много глупава! Излиза да разходи кучето, да покара колело или мотор, и се връща след часове, смърдящ на цигари. Винаги се надушва, нали? — Тя погледна Ула, после Морис и отпи от бялото вино.

Бирата на Гари дойде и той отпи дълга глътка, като погледна към Ула и си помисли, че тази вечер рошавата ѝ коса е по-рошава от обикновено. И двамата, както и Денис, изглеждаха странно, сякаш ги виждаше през изкривяваща образа леща. Черната тениска на Морис беше опъната на корема му, очите му бяха изпъкнали, а скъпото отвратително карирано сако с лъскавите копчета „Версаче“ му беше твърде тясно. Приличаше на завещано му от по-големия му брат.

Морис поклати глава и защити приятеля си:

— Не надушвам нищо.

Ула се наведе напред и подуши Гари като разгонено куче.

— Хубав парфюм! — рече уклончиво. — Прилича на дамски обаче.

— „Шанел Платинум“ — отвърна той.

Тя подуши отново, смръщи се с подозрение, после вдигна вежди към Денис.

— Та къде казваш, че си бил, мамка му? — настоя Денис.

— Целият си изпомачкан. Не можа ли поне да се срешиш?

— Навън духа ужасно, ако не си забелязала — отвърна Гари. — Трябваше да се разправям с един побеснял клиент — тая вечер не ни достигаха хора — един бил с грип, друг с нещо си друго. А на шибания Греъм Люис от Стейнинг алармата му не работела по неведоми причини. И заплашва, че ще смени фирмата. Трябваше да ида и да се оправя с него. Разбра ли? Оказа се някаква проклета мишка.

Тя наклони чашата към устата си, за да я пресуши, но осъзна, че вече е празна. В този момент се появи сервитьор с нова бутилка. Гари посочи към своята чаша за вино, докато допиваше бирата си. Нервите му бяха опънати до скъсване и имаше нужда от питие. Веднага. От много питиета.

— Наздраве на всички! — каза той.

Морис и Ула вдигнаха чашите си.

— Наздраве!

Денис не бързаше да се включи. Взираше се яростно в Гари. Не му вярваше.

Но, помисли си той, кога ли пък му беше вярвала за нещо? Той изпи половината от сухото бяло вино на една глътка и то веднага облекчи горящото му небце. В интерес на истината, тя му повярва за последно вероятно в деня, когато се ожениха, когато той ѝ каза брачния си обет.

Въпреки че… не беше сигурен дори в това. Все още си спомняше как го погледна пред олтара, когато той сложи пръстена на ръката ѝ и започна да повтаря думите след свещеника. В очите ѝ не видя любов, както бе очаквал, а по-скоро задоволството на ловец, който се връща у дома, понесъл мъртвата си плячка на рамо.

Тогава за малко да се откаже.

Дванайсет години по-късно не минаваше и ден, без да му се прииска да го беше направил.

Но все пак си имаше и преимущества да си женен. Важно беше да не го забравя.

Семейният човек изглежда по-порядъчен.

48

Събота, 10 януари

— Опитах да измисля текст за сватбените покани — извика Клео от кухнята.

— Страхотно! — отвърна Рой Грейс. — Искаш ли да погледна?

— Ще го прегледаме, след като вечеряш.

Той се усмихна. Беше научил едно нещо за Клео — тя обичаше да планира нещата. Трябваше да побързат със сватбата, преди да се е родило детето. Но още не бяха назначили дори твърда дата заради бюрокрацията, с която трябваше да се преборят, за да обявят Санди официално за мъртва.

Хъмфри лежеше доволно на пода във всекидневната, с лентяйска усмивка, отпусната глава и увиснал от устата език. Рой прокара ръка по топлото, меко коремче на щастливото същество, докато на плоския телевизор на стената отсреща един лейбърист говореше надуто нещо по новините в десет.

Рой не го слушаше. Беше свалил сакото и разхлабил вратовръзката, а мислите му бяха заети с брифинга от тази вечер и документите, които беше донесъл у дома и сега бяха пръснати на дивана до него. И по-конкретно, той разсъждаваше върху приликите между Мъжа с обувките и настоящия извършител. В ума му витаеха доста въпроси без отговор.

Ако Мъжа с обувките се беше завърнал, къде е бил цели дванайсет години? Ако беше останал в града, защо е спрял с нападенията за толкова дълго време? Дали беше възможно да е изнасилвал и други жени, които не са съобщавали за това?

Грейс се съмняваше, че е възможно да е извършвал още изнасилвания през тези дванайсет години, без някой да съобщи за това. И все пак в националната база данни нямаше вписани изнасилвани с подобен начин на действие. Можеше да провери, разбира се, и зад граница, което щеше да му отнеме изключително много време и ресурси.

Обаче тази вечер изглеждаше, че има един потенциален заподозрян в града, ако се съдеше по проучването на анализаторката в две бази данни — „Регистъра на жестоки и сексуални престъпления“ и „Междуведомствената класификация на обществената защита“.

Основана, за да управлява адаптацията в обществото на освободени сексуални престъпници, МКОЗ разделяше тези престъпници на три категории. Първо ниво бяха освободените затворници, за които се смяташе, че има малък риск да извършат ново престъпление и бяха наблюдавани дали изпълняват условията на предсрочното освобождаване. Второ ниво бяха онези, за които се смяташе, че имат нужда от относително активно междуведомствено наблюдение. А трето ниво бяха престъпниците, при които имаше голям риск от рецидив.

Зорати беше открила, че има престъпник от ниво две, който бе освободен предсрочно от затвора със свободен режим „Форд Опън“, след като бе излежал шест години, предимно в „Люис“, за кражби и непристойно поведение. Той имаше забележителна кариера на крадец и търговец на наркотици. Казваше се Дарън Спайсър. По време на единия от обирите се беше опитал да целуне жената в къщата, но беше избягал, след като тя се съпротивлявала и натиснала скрит паникбутон. По-късно го беше посочила при разпознаване в полицията.

Тази вечер от службата по пробация щяха да проверят приюта, в който Спайсър нощуваше. Но въпреки че си струваше да го разпитат, Грейс не беше убеден, че Спайсър отговаря на профила. Беше излизал няколко пъти от затвора през изминалите дванайсет години, така че защо не беше извършил престъпление в този период? И по-важен, според Грейс, беше фактът, че този мъж нямаше предишни обвинения в сексуални престъпления. Последното обвинение, което беше довело до по-високата присъда, като че ли изглеждаше от такъв характер — но, разбира се, това никак не беше сигурно. Мрачната статистика, че само шест процента от жертвите на изнасилване съобщават за това, говореше, че е съвсем възможно Спайсър да е извършвал такива престъпления, но да му се е разминавало.

След това мислите му се насочиха към теорията за имитатора. Имаше едно нещо, което силно го тревожеше — липсващите страници от досието на Рейчъл Райън. Вероятно те просто бяха забутани някъде, но можеше да има и по-мрачна причина. А именно — Мъжа с обувките можеше да се е добрал някак до досието и да е извадил това, което би го уличило. А ако беше така, значи имаше достъп до досиетата на всичките си жертви.

Или пък някой съвсем друг се бе добрал до досиетата. Някой, който е решил, по свои извратени причини, да имитира Мъжа с обувките.

Кой можеше да е той?

Член на доверения му екип? Не, не мислеше така, но не можеше да отхвърли тази вероятност напълно. Много хора имаха достъп до Отдела за тежки престъпления — полицаи, обслужващ персонал. Грейс усещаше, че разрешаването на тази загадка е най-важната му задача в момента.

— Готов ли си вече да хапнеш, скъпи? — извика Клео.

Тя печеше на скара стек от риба тон. Рой прие това за знак, че вероятно най-сетне се е отказала от кърито. Копнежът ѝ по него беше отминал и сега се разнасяше силна миризма на дим от пращящия огън, който Клео беше запалила в скарата, преди той да се прибере, както и приятният аромат на свещите, които горяха из стаята.

Той отпи една дълга глътка от прекрасно охладеното водка-мартини, която Клео му беше приготвила, не без завист. Сега той трябваше да пие и за двамата, каза му тя — а тази вечер можеше да си го позволи. Усети приятната топлина от алкохола, по навик започна пак да гали кучето и се унесе в мисли.

В девет вечерта в четвъртък една кола беше потеглила от къщата на Пиърс, което перфектно съвпадаше с времето на нападението. Колата беше потеглила на скорост и за малко щяла да прегази един местен жител. Мъжът бил толкова ядосан, че се опитал да запомни номера, но беше сигурен само за две цифри и една от буквите. Не предприел нищо повече, докато не прочел за нападението в „Аргус“, което го накарало да се обади в полицията тази вечер.

Според него шофьорът бил мъж, но прозорците на колата били затъмнени и не могъл да огледа лицето му. Бил някъде около трийсет-четирийсет годишен, с къса коса. С това се изчерпваше описанието му. Бе дал повече подробности за колата — стар модел мерцедес, Е класа, светъл на цвят. Грейс се чудеше колко ли такива мерцедеса има в града? Сигурно доста. Щеше да изгуби много време да пресее всички местни с такива коли, защото не разполагаха с пълния регистрационен номер. А време нямаше.

След двете изнасилвания за малко повече от седмица в медиите се зараждаше лека истерия, репортажите всяваха страх сред хората. Много разтревожени жени се обаждаха в полицията и питаха дали е безопасно да излизат. Грейс беше наясно, че прекият му шеф, Джак Скърит, и помощник-началникът, Питър Риг, очакват бърз напредък в разследването.

Следващата пресконференция беше насрочена за понеделник на обяд. Всички щяха да се успокоят значително, ако той арестуваше заподозрян дотогава. Добре, имаха един вероятен — Дарън Спайсър. Но нищо не караше полицията да изглежда по-малко ефективна от това да освободи заподозрян поради липса на доказателства, или пък защото не е хванала правилния човек. Мерцедесът беше по-обещаваща следа. Вероятно имаше и невинно обяснение — семеен приятел се беше отбил на гости в къщата на Пиърс или пък някой е доставял пратка?

Фактът, че колата е била карана доста безразсъдно, беше добра индикация, че може би имаха заподозрян. Всеизвестно беше, че извършителите карат доста зле непосредствено след престъплението — защото бяха в превъзбудено и тревожно състояние — в така наречената червена мъгла.

Беше освободил екипа си за тази нощ, с изключение на двамата анализатори, които работеха на смени. Глен Брансън го беше поканил на една бира по път за дома, но той отказа. Почти не беше виждал Клео този уикенд. Пък и жалбите на Глен по проваления му брак ставаха все по-тежки, а Грейс вече бе изчерпал всички успокоителни слова. Разводът беше най-мрачната перспектива, особено за човек с малки деца. Но той вече не виждаше друга алтернатива за приятеля си — а отчаяно му се искаше да види такава. Глен трябваше да преглътне това и да продължи. Е, лесно е да се каже, но почти невъзможно да го приемеш, ако е на твой гръб.

Изведнъж адски му се допуши, но устоя, с много мъки. Клео нямаше против той да пуши в къщата, или където и да било, но Грейс не забравяше всичките предупреждения за пасивното пушене и вредите за бебето, и за примера, който трябва да дава. Затова пийна още малко, като забрави за пушенето.

— Ще е готово след пет минути! — извика тя от кухнята. — Искаш ли още едно питие? — Подаде глава иззад вратата.

Той вдигна чашата си, за да покаже, че е почти празна.

— Ще падна под масата, ако изпия още едно!

— Точно така те харесвам! — отвърна тя, докато идваше към него.

— Ти си маниак на тема контрол! — каза той с широка усмивка.

Той би преглътнал всичко за тази жена. Би умрял с радост за Клео, знаеше го. Без дори за миг да се поколебае.

После изведнъж почувства остро пробождане на чувство за вина. Нима не се беше чувствал така и със Санди?

Опита да си отговори искрено. Да, когато тя изчезна, той беше напълно съсипан. Онази сутрин, на трийсетия му рожден ден, бяха правили любов, преди той да тръгне за работа, а вечерта, когато се прибра и очакваше парти, тя не беше там — да, истински ад.

Такива бяха и дните, месеците и годините след това. Той си представяше всички ужасни неща, които можеше да са ѝ се случили. А понякога си представяше и какво все още може да ѝ се случва в леговището на някое чудовище. Но това беше само един от многобройните сценарии. Беше изгубил бройката на ясновидците, при които ходи през тези десет години — и нито един от тях не му бе казал, че тя се е пренесла в по-добрия свят. Въпреки това обаче той беше почти убеден, че Санди е мъртва.

След няколко месеца щяха да станат десет години от изчезването ѝ. Цяло десетилетие, в което той се беше превърнал от млад в застаряващ мъж.

Десет години, през които той срещна най-хубавата, най-умната, най-невероятната жена на света.

Понякога се събуждаше и си мислеше дали не е сънувал всичко това. После усещаше топлото голо тяло на Клео до себе си. Прегръщаше я и я притискаше към себе си така, сякаш се опитваше да задържи съня.

— Толкова много те обичам — прошепваше.

— Мамка му! — извика Клео и развали магията.

Замириса на изгоряло и тя се втурна към скарата.

— Мамка му, мамка му!

— Всичко е наред! Аз ги обичам препечени. Не обичам да ям риба с още биещо сърце.

— Точно тъй!

Кухнята се изпълни с черен дим и миризмата на изгоряла риба. Противопожарната система започна да писука. Рой отвори прозорците и вратата към двора, а Хъмфри хукна навън, като лаеше яростно и пискливо. После се втурна обратно в къщата и започна да лае алармата.

След няколко минути Грейс седеше до масата, а Клео поставяше чиния пред него. В нея лежеше почернял стек от риба тон, купчинка сос тартар, малко грах с шушулките и нещо като разкашкани варени картофи.

— Изяж това и ще докажеш любовта си — каза Клео.

Телевизорът над масата работеше с изключен звук. Политикът вече го нямаше, сега Джейми Оливър[5] енергично демонстрираше как да се отдели коралът от мидите.

Хъмфри побутна Грейс по крака и се опита да подскочи.

— Долу! Недей да просиш! — скастри го Грейс.

Кучето го погледна колебливо и се оттегли бавно.

Клео седна до масата и изгледа Грейс с широко разтворени очи.

— Не е нужно да го ядеш, ако наистина е ужасно.

Той лапна парченце от рибата. На вкус беше дори по-зле, отколкото на вид. Но само донякъде. Нямаше спор, че Санди беше по-добра готвачка от Клео. Хиляди пъти по-добра. Но това нямаше никакво значение за него.

— Е, как мина денят ти? — попита я той, като несигурно поднесе още едно парче риба към устата си и си мислеше, че кърито не е чак толкова лошо все пак.

Тя му каза за трупа на изключително дебел мъж, който бяха прибрали от дома му. Беше се наложило да им помагат от пожарната.

Той слушаше поразен, после хапна малко от салатата, която Клео беше сервирала в допълнителна чиния. Нея поне не беше успяла да изгори.

Клео смени темата:

— Знаеш ли, хрумна ми нещо за Мъжа с обувките. Искаш ли да чуеш?

Той кимна.

— Добре. Значи… ако той е извършителят на сегашните престъпления и още е наоколо — просто не виждам как е могъл да се откаже напълно от това.

— Какво имаш предвид?

— Ако е спрял да напада, по някаква причина, все пак е имал същата нужда. Трябвало е да я задоволява. Затова може би е ходил в садо-мазо клубове — или нещо подобно, — места, където се предлага извратен секс, фетиши и такива работи. Постави се на негово място, ще прощаваш, ама… Представи си, че си извратеняк, който си пада по женски обувки. Става ли?

— Това е едната линия на нашето разследване.

— Да, слушай сега. Та значи си намерил начин да се задоволяваш — изнасилваш непознати с готини обувки и после отнасяш обувките. Нали така?

Той се втренчи в нея, без да реагира.

— После обаче… Стигаш твърде далеч. Тя умира. Медиите раздухват случая. Ти решаваш да се покриеш, да заминеш. Но… — Тя се поколеба. — Искаш ли да знаеш какво е това „но“?

— Не сме сигурни, че изобщо някой е убит. Знаем само, че той престана. Но продължавай.

— Все още имаш мания по женски крака. Нали така? Следиш ли ми мисълта?

— Плътно.

— О, я престани, детектив-суперинтендант!

Той вдигна ръка.

— Моите извинения!

— Не се приемат. Добре, та значи, ти си Мъжа с обувките, все още си падаш по крака, или по обувки. Рано или късно това в теб, това желание, ще вземе връх. Ще трябва да го задоволиш. Къде ще отидеш? Интернет, ето къде! И тогава пишеш „крака“ и „фетиш“, и може би „Брайтън“. Знаеш ли какво излиза при това търсене.

Грейс поклати глава, беше впечатлен от логиката ѝ. Опита се да не обръща внимание на ужасната воня на изгорялата риба.

— Цял куп салони за масаж и садо-мазо клубове — също като онзи, от който понякога изнасяме трупове. Знаеш ли — дъртите извратеняци така се превъзбуждат, че…

Мобилният ѝ иззвъня.

Тя се извини на Рой и отговори. Изражението ѝ веднага стана делово. Когато приключи разговора, каза:

— Съжалявам, любов моя. Но в един заслон до крайбрежната има труп. Дългът зове.

Той кимна.

Тя го целуна.

— Ще се върна възможно най-скоро. Ще се видим в леглото. Не умирай без мен.

— Ще се опитам да оцелея.

— Поне една част, ако може. Онази, която ми трябва! — Тя го докосна леко под колана.

— Развратница!

— Дърт мръсник!

После тя сложи една разпечатка пред него.

— Прочети го — и направи поправки, ако искаш.

Той погледна листа.

Господин и госпожа Чарлс Мори

ще се радват да присъствате

на сватбата на дъщеря им Клео Сузан и Рой Джак Грейс

в църквата „Вси светии“, в Литъл Букхам.

— Не забравяй да пуснеш Хъмфри да се изпишка и изака, преди да се качиш горе! — каза Клео.

И излезе.

Няколко секунди след като тя затвори вратата, звънна и неговият телефон. Той го извади от джоба си и погледна дисплея. Номерът беше скрит, което означаваше, че почти със сигурност му се обаждаха от службата.

Оттам беше.

И новините не бяха добри.

49

Събота, 10 януари

В друга част на града, само на няколко мили оттам, на една тиха квартална уличка в Хоув, друга двойка също обсъждаше плановете си за сватба.

Джеси Шелдън и Бенедикт Грийни се бяха настанили един срещу друг в ресторанта „При Сам“ в Кемп Таун и си поделяха десерта.

Всеки, който ги погледнеше, щеше да види двама привлекателни млади хора към края на двайсетте, очевидно влюбени. Личеше по езика на тялото им. Явно не забелязваха нищо наоколо, всеки виждаше само другия и челата им почти се докосваха над дълбоките стъклени чаши. Редуваха се да загребват с лъжичките, хранеха се взаимно нежно и чувствено.

И двамата не бяха с подходящо облекло, макар да беше събота вечер. Джеси, която беше дошла направо от курса по кикбокс, беше облечена със сив анцуг с голям надпис „Найки“. Изрусената ѝ, дълга до раменете коса беше хваната на конска опашка, с няколко провиснали кичура. Имаше хубаво лице с почти класическа красота, ако не броим носа.

Джеси имаше комплекс за носа си като дете. Според нея това не беше нос, а същински клюн. Когато стана тийнейджърка, все хвърляше поглед настрани, за да зърне отражението си във витрините. Беше решена един ден да оправи носа си.

Но това беше, преди да срещне Бенедикт. Сега, на двайсет и пет, вече не ѝ пукаше за носа ѝ. Бенедикт ѝ каза, че го обича и не иска и да чува за операции. Дори се надявал и децата им да имат такива носове. Тя не беше особено възторжена от тази мисъл, не ѝ се щеше и те да преживяват толкова години нещастие.

На тях ще им направим операции, обеща си наум.

Иронията беше, че и двамата ѝ родители, както и дядовците и бабите ѝ, нямаха такъв нос. Той ѝ беше наследство от прадядо ѝ, поне според майка ѝ, която пазеше една избеляла фотография в рамка. Явно проклетият ген на кривия нос бе успял да оцелее след две поколения и да се намести точно в нейната ДНК.

Много благодаря, прадядо!

— Знаеш ли какво, всеки ден заобичвам носа ти все повече — каза Бенедикт, като вдигна лъжичката, която тя току-що беше облизала.

— Само носа ми ли обичаш? — подразни го тя.

Той сви рамене и като че ли се поколеба.

— И други твои части, предполагам!

Тя го ритна игриво под масата.

— Кои части?

Бенедикт имаше сериозна, замислена физиономия и къса кестенява коса. Когато го срещна за първи път, той ѝ заприлича на онези късо подстригани, почти невъзможно съвършени актьори, които като че ли участваха във всеки телевизионен сериал. Беше ѝ много хубаво с него. Той я караше да се чувства спокойна. Липсваше ѝ всяка секунда, в която бяха разделени. Тя очакваше с нетърпение огромното щастие на съвместния им живот.

Но не всичко беше розово.

И сянката на този проблем се усещаше дори и сега.

— Е, значи снощи им каза? — попита той.

В петък вечер. Шабат. Ритуалната петъчна вечер с майка ѝ, баща ѝ, брат ѝ, снаха ѝ и баба ѝ, която тя никога не пропускаше. Молитви и храна. Рибата гефилте, която бе приготвена от майка ѝ и имаше вкус на котешка храна. Почти кремираното пиле и съсухрената царевица. Сладките. Неприятното вино, купено от баща ѝ, което имаше вкус на варен асфалт — сякаш да пиеш алкохол в петък вече беше смъртен грях, та затова се беше погрижил и вкусът му да е като изкупление.

Брат ѝ, Маркъс, беше гордостта на семейството. Той беше адвокат, женен за порядъчно еврейско момиче. Рошел сега беше неприятно бременна и двамата бяха неприятно самодоволни от този факт.

Тя наистина имаше намерение да им съобщи новината, както бе имала това намерение и предишните четири петъчни вечери. Да им каже, че се е влюбила и възнамерява да се омъжи за гой. За беден гой, за да бъдем по-точни. Но отново не посмя.

Сви рамене.

— Съжалявам, мислех да им кажа, но… просто не беше подходящият момент. Мисля, че първо трябва да се видите. Тогава ще разберат какъв прекрасен човек си.

Той се смръщи.

Тя остави лъжицата, посегна през масата и пое ръката му.

— Нали ти казах, че не са много лесни.

Той постави длан върху нейната и се вгледа в очите ѝ.

— Това означава ли, че не си сигурна?

Тя поклати яростно глава.

— Не. В никакъв случай. Обичам те, Бенедикт, и искам да прекарам живота си с теб, нямам и капчица съмнение.

И наистина нямаше.

Но имаше проблем. Не само с това, че Бенедикт не е евреин и не е богат. Той не беше амбициозен, така както биха искали нейните родители — във финансов смисъл. Той имаше амбиции, но в друга посока. Работеше за местна благотворителна организация, помагаше на бездомни хора. Искаше да подобри участта на онеправданите. Мечтаеше за деня, когато никой няма да спи по улиците в този богат град. Тя го обичаше и му се възхищаваше за това.

Майка ѝ бе мечтала тя да стане лекар, навремето и Джеси мечтаеше за това. После, когато реши, че е по-добре да учи за медицинска сестра в Университета на Саутхемптън, родителите ѝ бяха приели това. Е, майка ѝ не така благосклонно, като баща ѝ. Щом завърши, Джеси реши, че иска да направи нещо, за да помогне на бедните, затова започна работа, която обичаше, но не ѝ носеше приходи — като медицинска сестра съветник на наркозависими в един център на Олд Стайн в централен Брайтън.

Работа без перспективи. Не беше нещо, което родителите ѝ лесно биха преживели. Но те се възхищаваха на отдадеността ѝ, в това нямаше съмнение. Бяха горди с нея. И очакваха зет, с когото също да се гордеят. От само себе си се подразбираше, че той трябваше да печели добре, да осигурява прехраната, за да може Джеси да води живота, с който бе свикнала.

А в случая с Бенедикт това беше проблем.

— Ще се радвам да се срещна с тях, когато кажеш. Знаеш го.

Тя кимна и стисна ръката му.

— Ще ги видиш следващата седмица на бала. Ще са възхитени от теб, сигурна съм.

Баща ѝ беше председател на голяма местна благотворителна организация, която събираше пари за еврейски каузи по целия свят. Беше резервирал маса на един бал за набиране на средства в хотел „Метропол“, като Джеси бе свободна да доведе и приятел.

Тя вече беше купила роклята си и се нуждаеше само от чифт нови обувки. Трябваше само да помоли баща си за пари, които той щеше да ѝ даде с удоволствие. Но тя някак не можеше да се накара да го направи. Днес си беше харесала едни „Аня Хиндмарч“ на една разпродажба в местен магазин, „Мариеле“. Бяха ужасно секси, но все пак изискани. Черна лачена кожа, дванайсетсантиметрови токове, каишки на глезените и изрязани на пръстите. Но двеста и петдесет лири си бяха много пари. Тя се надяваше, че ако изчака, ще ги намалят още. Ако някой ги купеше междувременно, е, нищо. Щеше да си намери други. В Брайтън не липсваха магазини за обувки. Щеше да открие нещо!

Мъжа с обувките беше съгласен с това.

Той стоеше точно зад нея в магазина за обувки „Дея“ в Кенсингтън Гардънс по-рано днес. Чу как тя каза на продавачката, че иска нещо изискано и секси, защото с годеника ѝ щели да ходят на важно събитие. После стоя зад нея и в „Мариеле“, малко по-надолу по улицата.

И трябваше да признае, че черните лачени обувки с каишки, които тя изпробва, но не купи, са доста секси. Ама много секси.

Твърде секси, за да ги обува за годеника си.

Искрено се надяваше тя да се върне и да ги купи.

После щеше да ги носи — за него!

50

Събота, 10 януари

На екранчето в таксито на Мад пишеше:

Ресторант „Чайна Гардън“,

„Престън Стрийт“ 2, за Стърлинг, до „Родеан Кресънт“.

Беше единайсет и двайсет през нощта. Той беше паркирал от няколко минути и бе пуснал брояча. Собственикът на таксито бе казал, че трябва да чака само пет минути, преди да включи брояча. Мад не беше сигурен колко е точен часовникът му, а искаше да е честен с клиентите си. Затова винаги им даваше двайсет секунди гратис.

Стърлинг. „Родеан Кресънт“.

Беше возил тези хора и преди. Никога не забравяше пътник, особено пък тези. Адресът също — „Родеан Кресънт“, 67. Беше го запомнил. Тя беше с парфюм „Шалимар“, също като майка му. Беше запомнил и това. Освен това носеше обувки „Бруно Магли“. Четвърти размер. Размерът на майка му.

Той се чудеше какви ли обувки ще носи тази нощ.

Вълнението му растеше, когато вратата на ресторанта се отвори и двойката се появи. Мъжът се държеше за жената и изглеждаше доста нестабилен. Тя му помогна да преодолее стълбите, после той пак увисна на ръката ѝ, докато прекосят малкото разстояние до таксито на Мад под брулещия вятър.

Но Мад не гледаше него. Той гледаше обувките на жената. Бяха хубави. С високи токчета и каишки. Точно негов тип.

Мистър Стърлинг надникна през прозореца, който Мад бе свалил.

— Такси до „Родеан Кресънт“? — попита той завалено. — За Стърлинг?

Звучеше толкова пиян, колкото изглеждаше.

Собственикът на таксито беше казал на Мад да не качва пияни пътници, особено такива, които може да повърнат. Беше трудно да се чисти повърнато, защото то хвърчеше навсякъде и влизаше в цепнатините между седалките. Хората не обичаха да се качват в такси, което мирише на повърнато. Пък и не беше приятно да се кара така.

Но пък вечерта беше доста спокойна. Собственикът на таксито щеше да се ядоса от малкото приходи. Вече се беше оплакал, че Мад изкарвал много малко след Нова година, и дори му беше казал, че не познава друг таксиметров шофьор, който е изкарал толкова малко в самата новогодишна нощ.

Мад имаше нужда от всеки клиент, защото не искаше да го уволнят и да назначат друг на негово място. Затова реши да поеме риска.

А и искаше да усеща парфюма ѝ. Искаше тези обувки в таксито си!

Стърлингови се натовариха отзад и той потегли. Нагласи огледалото, за да вижда лицето на жената, после каза:

— Хубави обувки! „Алберта Ферети“, обзалагам се!

— Ти да не си някакъв извратеняк бе? — попита тя, звучеше почти толкова пияна, колко съпруга ѝ. — Мисля, че си ни возил и преди, нали, и то наскоро. Миналата седмица? Нали тъй?

— Тогава бяхте с „Бруно Магли“.

— Те си бил много отворен! Не ти влиза в шибаната работа какви са ми обувките.

— Обичате хубави обувки, нали? — попита Мад.

— Да, обича ги, мамка му — избуча Гари Стърлинг. — Изръсвам се цяло състояние за тях. Всеки пенс, който изкарвам, отива на шибаните ѝ крака!

— Скъпи, това е защото само така можеш да го вдигнеш — ох! — изпищя тя силно.

Мад я погледна отново в огледалото. Лицето ѝ беше разкривено от болка. Тя беше груба с него и когато ги вози предишния път.

Хареса му, че я боли.

1998

51

Събота, 10 януари

Беше прекарал последните няколко дни в мисли за Рейчъл Райън, която лежеше във фризера. Трудно беше да избяга от тях. Лицето ѝ се взираше в него от всеки проклет вестник. Сърцераздирателните ѝ родители се обръщаха към него, и само към него, от всички шибани новини.

„Моля ви, който и да сте, ако сте отвлекли дъщеря ни, върнете я при нас. Тя е сладко, невинно момиче и ние я обичаме. Молим ви, не я наранявайте.“

— Всичко стана по нейна вина! — шепнеше в отговор той. — Ако не ми беше свалила маската, сега щеше да е добре. Жива и здрава! Пак щеше да си е вашата любима дъщеря и нямаше да е моят шибан проблем.

Бавно и сигурно идеята, която му хрумна снощи, започваше да го завладява все повече. Това вероятно беше идеалното решение! Претегляше риска отново и отново. Опитваше се да я огледа от всички страни. Да, по-опасно беше да отлага.

Белият микробус се споменаваше в почти всеки вестник. Споменаваше се дори в големите заглавия на първа страница на „Аргус“: „Виждал ли е някой такъв микробус?“ А подзаглавието гласеше: „Подобен на онзи, който е забелязан на Истърн Терас.“

От полицията твърдяха, че валят обаждания. Колко ли от тях се отнасяха за бели микробуси?

За неговия бял микробус?

Бели микробуси „Транзит“ се срещаха често. Но полицаите не бяха глупави. Беше само въпрос на време някое от тези обаждания да ги отведе до неговия гараж. Трябваше да разкара момичето оттам. И да направи нещо с микробуса — криминалистите ставаха все по-изкусни в наши дни. Но нека решава проблемите един по един.

Навън валеше като из ведро. Вече беше единайсет в събота вечерта. Време за парти в града. Но надали много хора щяха да излязат в този ужасен дъжд.

Той взе решение и напусна къщата, като тръгна бързо към стария си форд „Сиера“.

След десет минути дръпна надолу вратата на гаража зад мократа кола, затвори я с тихо метално дрънчене и включи фенерчето. Не искаше да рискува, като светне лампите.

Младата жена беше напълно замразена във фризера, лицето ѝ изглеждаше прозрачно на яркия лъч светлина.

— Сега ще се повозим малко, Рейчъл. Надявам се, че нямаш нищо против.

После се ухили на шегата си. Няма, разбира се, как ще има. Да, тази идея щеше да свърши работа. Просто той трябваше да запази хладнокръвие. Как беше онази поговорка: „Ако успееш да запазиш хладнокръвие, когато всички останали го изгубят…“

Извади пакет с цигари и се опита да запали една. Но проклетата му ръка трепереше така силно, че не можа да улучи колелцето на запалката от първия път, а после пък не успя и да запали цигарата. Студена пот се стичаше по врата му, сякаш се изливаше от кран.

* * *

Няколко минути преди полунощ, със закачен на колана комплект инструменти, той пое по кръговото на „Люис Роуд“, покрай входа на моргата на Брайтън и Хоув. Чистачките свистяха и се бореха с дъжда. Той зави наляво към асфалтираната алея на своята цел — погребално бюро „Дж. Бънд и синове“.

Трепереше, стомахът му се беше свил, потеше се обилно.

Тъпачка, шибана тъпачка, как можа да ми свалиш маската?

Високо на стената, над закритата със завеси витрина на погребалното бюро, имаше кутия на алармена система. „Съсекс Секюрити Системс“. Няма проблем, помисли си той и паркира пред металните порти, заключени с катинар. И катинарът не беше проблем.

Точно от другата страна на пътя имаше затворена агенция за недвижими имоти, а над нея два жилищни етажа. В единия светеше. Но хората там сигурно бяха свикнали да виждат коли да спират пред погребалното бюро по всяко време на денонощието.

Той изгаси фаровете, излезе под дъжда и се зае с катинара. По пътя минаваше по някоя кола или такси. Мина и патрулка, сините ѝ светлини примигваха, а сирената виеше. Той сдържа дъха си, но ченгетата не му обърнаха никакво внимание, само профучаха покрай него към някакъв спешен случай. След малко той вкара колата в задния двор и паркира между две катафалки. После забърза под дъжда да затвори вратите, уви ги с веригата, но остави катинара отворен. Всичко щеше да е наред, стига да не дойдеше някой.

Отне му по-малко от минута да се справи с ключалката на двойните задни врати, после влезе в тъмния коридор, като сбърчи нос заради миризмата на балсамираща течност и дезинфектант. Алармата писукаше, но беше само вътрешен предупредителен сигнал. Той разполагаше с шейсет скъпоценни секунди, преди да се включи и външната аларма. Отне му по-малко от трийсет секунди да свали панела. И още петнайсет, за да я накара да замлъкне.

Настана тишина.

Той затвори вратата и стана още по-тихо. Чуваше се само тихото жужене на фризер. Упоритото тиктакане на часовник или някакъв апарат.

От такива места го побиваха тръпки. Спомни си последния път, когато дойде тук — тогава беше сам и изплашен до смърт. Те бяха мъртви, всички хора тук бяха мъртви, мъртви като Рейчъл Райън. Не можеха да го наранят или пък да ти проговорят.

Не могат да ти се нахвърлят.

Но от това не му ставаше по-добре.

Включи фенерчето и освети коридора, като се опитваше да се ориентира. Видя няколко предупреждения за безопасност, окачени в рамки по стените, пожарогасител и машина за вода.

После направи няколко крачки напред, маратонките му не издаваха никакъв шум по плочките. Заслуша се напрегнато за някакъв звук отвътре или отвън. Вдясно от него имаше стълбище. Спомни си, че то води към индивидуални помещения — или стаи за бдения, — където приятели и близки скърбяха за любимите си покойници в усамотение. Във всяка стая имаше легло с мъртво тяло на него — мъже с пижами, жени с нощници, главите им се подаваха изпод чаршафите, косите им бяха чисти, лицата — розови от балсамиращата течност. Изглеждаха като гости на някакъв безвкусен хотел.

Но едно е сигурно — на сутринта нямаше да си тръгнат, без да платят сметката, каза си той и се ухили въпреки напрежението.

После освети с фенерчето помещението зад една отворена врата вляво и видя легнала бяла мраморна статуя. Само че, когато погледна по-внимателно, осъзна, че не е статуя. А мъртвец. На десния му крак висяха две надписани на ръка табелки. Старецът лежеше с отворена уста като риба на сухо, маркучите за балсамиращата течност бяха вкарани в тялото му, а пенисът му висеше безполезен на едното бедро.

До трупа имаше няколко ковчега — отворени и празни, само един беше със затворен капак, на който бе закрепена месингова табелка с гравираното име на обитателя му.

Спря за миг и се ослуша. Но чу само туптенето на собственото си сърце и препускането на кръвта във вените му — бе по-шумно и от рева на придошла река. Не можеше да чуе уличното движение. Единственото, което проникваше от външния свят между тези стени, беше слабото и зловещо оранжево сияние на уличните лампи.

— Здрасти на всички! — каза той и се почувства доста неспокоен. Завъртя лъча на фенерчето, докато не попадна на онова, което търсеше. Редица бели листа формат А4, които висяха на куки по стените.

Тръгна нетърпеливо натам. Това бяха регистрационни формуляри за всяко от телата тук. В тях бе вписана цялата информация: име, дата на смъртта, място на смъртта, инструкции относно погребението. Имаше и доста квадратчета, които трябваше да се отбележат — такса за органист, гробищна такса, такса за погребение в църковен двор, такса за свещеника, такса за църквата, такса за лекаря, такса за отстраняване на пейсмейкър, такса за кремиране, такса за гробари, такса за принтиране на документи, за цветя, за уведомления, за некролози, за ковчег, за ковчег за останки.

Той изчете бързо първия лист. Не ставаше: квадратчето срещу „балсамиране“ беше отбелязано. Същото беше и на следващите четири листа. Сърцето му се сви. Мъртъвците бяха вече балсамирани и погребенията щяха да са чак след седмица.

Но на петия лист попадна на нещо:

Моли Уинифред Глосъп

Живяла на адрес: „Норт Гардънс“ № 77, Брайтън

Семейно положение: вдовица

Погребение на: 12 януари 1998 г., 11 ч. преди обед

Понеделник сутрин!

Погледът му пробяга по формуляра до думите — погребение. Не, не беше добре. Предпочиташе кремация. Чиста работа. Безопасна.

Обърна се към останалите шест формуляра, но нито един от тях не му се стори подходящ. Погребенията щяха да се състоят към края на седмицата, твърде рисковано, в случай че семейството дойдеше да види мъртвеца. А и всички освен един трябваше да бъдат балсамирани.

Никой обаче не бе поръчал Моли Уинифред Глосъп да бъде балсамирана.

Това вероятно означаваше, че близките ѝ са гадняри. Което пък може би означаваше, че няма да им пука особено за тялото. И вероятно нямаше някой разстроен роднина да връхлети тук посред нощ или рано сутринта и да иска да я зърне за последно.

Освети с фенерчето месинговата табелка върху един затворен ковчег, като усилено се опитваше да не забелязва трупа, който лежеше само на няколко метра от него.

„Моли Уинифред Глосъп — потвърждаваше табелата. — Починала на 2 януари, 1998 година, на 81 години.“

Фактът, че беше затворен, говореше, че никой няма да дойде на другия ден, за да я види.

Свали отвертката от колана си, извади лъскавите месингови винтчета, които прикрепяха капака, вдигна го и погледна в ковчега, като вдиша коктейл от миризми — на прясно обработено дърво, лепило, нов плат и дезинфектант.

Мъртвата жена лежеше в подплатения с кремав сатен ковчег. Само главата ѝ не беше покрита с белия саван, който скриваше тялото ѝ. Не изглеждаше истинска; изглеждаше като някаква странна кукла бабичка. Или поне така му се стори на пръв поглед. Лицето ѝ беше съсухрено и костеливо, цялото в бръчки, с цвят на костенурка. Устата ѝ беше зашита; той видя дори конците по устните ѝ. Белите къдри бяха прибрани на спретнат кок.

Почувства буца в гърлото, когато споменът го връхлетя. И още една буца, този път от страх. Подпъхна ръце под тялото, за да го вдигне. Беше смаян колко е лека, почти безтегловна в ръцете му. Не беше останало нищо от нея, никаква плът. Сигурно беше починала от рак, помисли си той, докато я полагаше на пода. Мамка му, беше доста полека от Рейчъл Райън. Много по-лека. Но той се надяваше носачите да не забележат това.

Забърза навън, отвори багажника на сиерата и извади тялото на Рейчъл Райън, което беше увил в два пласта найлон, за да не се процеди вода при размразяването.

* * *

След десет минути панелът на алармата беше сложен на място, системата беше включена, а катинарът на веригата на портата — затворен.

Той подкара сиерата в съботната нощ и се включи в оживения трафик по мокрия път. Цялото бреме беше изчезнало от ума му. Набра безразсъдно скорост, като сменяше бързо лентите и спря рязко на червената светлина.

Трябваше да се успокои, не искаше да привлече вниманието на полицията, не и когато Моли Уинифред Глосъп лежеше в багажника на колата му. Включи радиото и чу песента на „Бийтълс“ „Ще се справим“.

Заудря по волана, почти въодушевен от облекчение. Да! Да! Да! Ще се справим!

О, да!

Първи етап бе минал по план. Сега трябваше да се погрижи за втория. А това си беше голяма грижа — защото имаше много неизвестни. Но все пак беше най-добрата от ограничените му възможности. И поне според него, доста хитра възможност.

В настоящето

52

Неделя, 11 януари

В неделя правилата в нощния приют „Свети Патрик“ не бяха така строги като през седмицата, въпреки че обитателите му все още трябваше да освобождават помещенията до осем и половина сутринта и да се връщат след пет следобед.

Дори така Дарън Спайсър смяташе, че е доста неприятно, тъй като беше църква и прочее — не трябваше ли да намираш убежище в църква по всяко време? Особено когато времето е гадно. Но пък нямаше намерение да спори, защото не искаше да си рита разрешителното за пребиваване тук. Искаше да се настани в една от стаите. Десет седмици лично пространство и можеш да влизаш и излизаш, когато пожелаеш. Да, това щеше да е супер. Това щеше да му позволи да си оправи живота — макар не и така, както управителите на приюта си мислеха.

Навън още валеше. И беше адски студ. Но той не искаше да остава тук цял ден. Беше се изкъпал, изял купа овесени ядки и няколко препечени филии. Телевизорът беше включен и един-двама от обитателите на приюта гледаха повторение на футболен мач, макар че образът беше леко неясен.

Футбол, да бе. „Албиън“ беше отборът на града. Дарън си спомняше онзи вълшебен ден, когато играха на „Уембли“ във финала за купата и паднаха. Половината от населението на Брайтън и Хоув се беше замъкнало да гледа мача, а другата половина седяха във всекидневните си, залепени пред телевизорите. Това беше един от най-доходните дни в цялата му кариера на обирджия.

Вчера наистина намина до „Уитдийн Спортс Стейдиъм“ да гледа мач. Обичаше футбол, макар че не беше фен на „Албиън“. Предпочиташе „Манчестър Юнайтед“ и „Челен“, но вчера си имаше и други причини. Искаше да купи малко кокаин, а най-добрият начин бе да се появи на стадиона. Дилърът му беше там, на обичайното си място. Нищо не се беше променило, освен цената, която беше скочила, а качеството — паднало.

След мача се беше сдобил с осем пакета за сто и четирийсет лири, които бяха голяма част от оскъдните му спестявания. Прокара два пъти по три грама и половина с няколко халби бира и няколко уискита почти веднага. Последният грам и половина си запази, за да изкара следващия скучен ден.

Облече дънковото яке и си сложи бейзболната шапка. Повечето от хората в приюта се размотаваха наоколо, говореха на групички, гледаха телевизия или стояха, потънали в размисъл. И те като него нямаше къде да идат, особено в неделя, когато библиотеките бяха затворени — единствените топли места, където можеха да прекарат няколко часа безплатно и без никой да ги изгони. Но той си имаше планове.

Кръглият часовник на стената над вече затворения прозорец на кухнята показваше осем и двайсет и три. Още седем минути до излизането.

Понякога в такива моменти затворът му липсваше. Животът там беше по-лесен. Беше си на топло и сухо. Имаше си някакъв дневен режим, компания. Нямаше грижи. Но пък имаше мечти.

Сега си спомни за тях. За мечтите си. За обещанията, които си даваше. Как ще си изгради бъдеще. Ще си купи къща и ще заживее почтено.

За да остане на сухо поне през тези последни минути, той спря и се зачете в плакатите по стените:

ИСКАТЕ ДА СЕ ПРОМЕНИТЕ?

БЕЗПЛАТЕН КУРС ЗА ИЗГРАЖДАНЕ НА УВЕРЕНОСТ ЗА МЪЖЕ

БЕЗПЛАТЕН КУРС ПО БЕЗОПАСНО ХРАНЕНЕ

НОВ БЕЗПЛАТЕН КУРС

КАК ДА СЕ ЧУВСТВАМЕ СИГУРНИ У ДОМА И В ОБЩЕСТВОТО

ИНЖЕКТИРАТЕ ЛИ СЕ МУСКУЛНО? БЪДЕТЕ ВНИМАТЕЛНИ

СМЯТАТЕ ЛИ, ЧЕ ИМАТЕ ПРОБЛЕМИ С УПОТРЕБАТА НА КОКАИН ИЛИ ДРУГИ НАРКОТИЦИ?

Той подсмръкна. Да, имаше проблем с кокаина. Нямаше достатъчно кокаин, това му беше проблемът сега. И нямаше достатъчно пари, за да си купи още, а това вече беше голям проблем. Ето от какво имаше нужда. Кокаинът, който изсмърка вчера, го беше накарал да се почувства страхотно, повдигна му настроението и го възбуди чак опасно. Но какво от това, мамка му?

Тази сутрин се приземи с трясък. В дълбока дупка. Щеше да удари няколко питиета, да смръкне остатъка от кокаина и после нямаше да му пука за шибаното време — щеше да посети някои части на града, за да си набележи мишена.

В неделя беше опасно да нахлуваш в чужди къщи. Твърде много хора си бяха у дома. Дори да бяха навън, съседите им си бяха вкъщи. Днес щеше да разузнае. Имаше списък с имоти от връзките си в застрахователни компании, които си беше създал в затвора, така че не си беше изгубил ценното време там. Цял списък с къщи и апартаменти, чиито собственици имаха скъпи бижута и сребърни прибори. В някои случаи дори имаше пълен опис на ценностите. Някои от тях бяха доста добра плячка. Ако внимаваше, щяха да му осигурят нов живот.

— Дарън?

Обърна се, стреснат, че чува името си. Беше един от доброволците, които работеха тук — мъж към трийсетте, със синя риза и джинси, къса коса и дълги бакенбарди. Казваше се Саймън.

Спайсър го погледна, учуден какво не е наред. Да не би да го бяха докладвали снощи? Сигурно бяха видели разширените му зеници? Ако те хванеха, че вкарваш наркотици или дори, че си надрусан, щяха да те изритат веднага.

— Двама господа искат да те видят отвън.

При тези думи като че ли нещо внезапно пропадна в самия него. Сякаш вътрешностите му се превърнаха на каша. Същото чувство, което усещаше, когато осъзнаваше, че играта е свършила и ще го арестуват.

— О, добре — отвърна, като се стараеше да звучи безгрижно и незаинтересовано.

„Двама господа“, можеше да означава само едно нещо.

Последва младия мъж по коридора, а стомахът му вече наистина завря. Мислите му препускаха. Чудеше се какво точно беше свършил последните няколко дни, че да идват да го търсят.

Коридорът наистина създаваше усещането, че си в църква — беше дълъг, с извита арка в края. Стъкленият офис на приемната беше точно до него. Отвън стояха двама мъже. По костюмите и обувките им личеше, че са ченгета.

Единият беше слаб и висок като прът за фасул, с къса, права коса, която сега беше доста рошава; приличаше на човек, който не е спал нормално от месеци. Другият беше черен, с бръсната глава — гола като метеорит. Спайсър смътно го познаваше отнякъде.

— Дарън Спайсър? — попита черният.

— Да.

Мъжът извади служебната си карта, но Спайсър не си направи труд да я огледа.

— Детектив-сержант Брансън от главно управление на полицията в Съсекс, а това е моят колега детектив Никол. Дали бихме могли да поговорим?

— Днес съм доста зает — отвърна Спайсър. — Но май ще мога да ви вместя.

— Много мило от твоя страна.

— Да, ами аз съм си мил. Особено с полицията. — Той кимна, подсмръкна и добави: — Така де.

Доброволецът отвори врата и ги покани да влязат.

Спайсър прекрачи в малка стая за срещи, в която имаше маса, шест стола и голям прозорец с витраж в дъното. Седна и двамата детективи се настаниха срещу него.

— Май сме се срещали вече, а, Дарън? — попита Брансън.

Спайсър се смръщи.

— Ми може. Изглеждате ми познат. Опитвам се да се сетя откъде.

— Аз те разпитвах преди три години, когато беше задържан за няколко кражби с взлом. Арестувахме те за грабеж и непристойно поведение. Вече спомняш ли си?

— О, да, просветна ми.

Той се ухили на детективите, но те не отвърнаха на усмивката. Мобилният на рошавия започна да звъни. Той погледна номера и тихо отговори.

— Сега не мога, ще ти звънна — промърмори и пъхна телефона в джоба си.

Брансън извади бележник и го отвори. Вгледа се в него за момент.

— Пуснали са те от затвора на двайсет и осми декември, нали така?

— Да, точно така.

— Искаме да поговорим с теб за действията ти оттогава.

Спайсър подсмръкна.

— Ами, работата е там, че не си водя дневник, нали ме разбирате. Нямам и секретарка.

— А, няма проблеми — отвърна рошавият и извади малка черна книжка. — Аз имам тук един календар. Този е за миналата година, а имам и друг — за тази. Ще ти помогнем с датите.

Много мило от ваша страна — отвърна Спайсър.

Нали затова сме тук — отзова се Ник Никол. — Да сме мили.

Да започнем с Бъдни вечер — започна Брансън. — Разбрах, че тогава са те пуснали за един ден от затвора със свободен режим „Форд Опън“, работил си по поддръжката в хотел „Метропол“, докато не са те освободили условно. Така ли е?

— Да.

— Кога за последно ходи в хотела?

Спайсър се замисли за миг.

— На Бъдни вечер.

— Ами на Нова година? — попита Глен Брансън. — Къде беше тогава?

Спайсър се почеса по носа, после пак подсмръкна.

— Ами поканиха ме да празнувам с кралското семейство в Сандрингам, но си казах, не, не мога да си губя времето с такива надувки…

— Я престани — сряза го Брансън. — Не забравяй, че си пуснат условно. Можем да проведем този разговор и по трудния начин. Сега караме по лесния. Но можем да те върнем в затвора и да си поговорим там. За нас не е проблем.

— Да поговорим тук — бързо отвърна Спайсър и отново подсмръкна.

— Да не си настинал? — попита Ник Никол.

Спайсър поклати глава.

Детективите се спогледаха и Брансън каза:

— Хубаво, та къде беше на Нова година?

Спайсър сложи длани на масата и се вгледа в пръстите си. Всичките му нокти бяха доста изгризани, както и кожичките около тях.

— Ами пих в „Невил“.

— В кръчмата „Невил“? — попита Ник Никол. — Онази до хиподрума, където се провеждат надбягвания с хрътки.

— Да, точно така, до кучетата.

— А някой видя ли те? — поинтересува се Брансън.

— Ами бях с едни мои… нали се сещате… познати. Мога да ви дам имена.

Ник Никол се обърна към колегата си.

— Може да проверим дали камерите покриват тоя район. Имам някакъв спомен, че е така.

Брансън си записа.

— Ако не са изтрили записите — повечето се пазят само седем дни. — Погледна към Спайсър и попита: — По кое време излезе от кръчмата?

Спайсър сви рамене.

— Не помня. Бях натряскан. Към един, един и половина, може би.

— А къде спа тази нощ? — попита Ник Никол.

— В хостела в Кемп Таун.

— Някой дали помни кога си се прибрал?

— Ами. Те по принцип не са способни да запомнят нищо.

— Как се прибра? — попита Брансън.

— Питаш дали шофьорът ме е взел с ролс-ройса, нали? Той го каза така невинно, че Глен едва се сдържа да не се ухили.

— Тогава сигурно шофьорът ти ще може да гарантира за теб?

Спайсър поклати глава.

— Може пък и да съм вървял пеша. С кракомобила. Брансън прелисти няколко страници назад в бележника си.

— Да минем към предишната седмица. Къде беше между шест вечерта и полунощ в четвъртък, осми януари?

Спайсър отговори бързо, сякаш вече знаеше какво ще го питат.

— А, ходих да гледам кучетата. Беше с вход свободен за дами. Стоях там до около седем и половина, после се върнах тук.

— На хиподрума ли? А коя е твоята кръчма, „Невил“?

— Да, една от кръчмите ми.

Брансън си отбеляза наум, че хиподрумът е на по-малко от петнайсет минути пеша от „Дроувуей“, където Рокси Пиърс беше изнасилена в четвъртък през нощта.

— Можеш ли да докажеш с нещо, че си бил там? Някакви талони от залози? Имаше ли някой с теб?

— Ами забих едно гадже. — Спайсър замълча.

— Как се казва? — попита Брансън.

— Ох, гледай какво нещо сега. Ами тя е омъжена. Съпругът ѝ беше заминал някъде онази нощ. Не мисля, че ще е много щастлива, ако почнете да я разпитвате.

— Ама ти си имал морал? — учуди се Брансън. — Да не би внезапно да си се сдобил със съвест?

Брансън си помисли, че е доста странно съвпадение, че и съпругът на Рокси Пиърс е бил извън града онази нощ.

— Не съм моралист, но не искам да ви давам името ѝ.

— Тогава ни дай друго доказателство, че си ходил там по това време.

Спайсър се вгледа в тях. Адски му се допуши.

— А дали може да ми кажете защо е всичко това?

— Заради няколко изнасилвания, извършени в този град. Разпитваме вероятни заподозрени, за да ги изключим.

— Значи съм заподозрян?

Брансън поклати глава.

— Не, но представляваш интерес, тъй като са те пуснали тъкмо по това време от затвора.

Не каза на Спайсър, че са го проверявали и за деветдесет и седма и деветдесет и осма и са установили, че е излязъл от затвора точно шест дни преди първото нападение на Мъжа с обувките.

— Да минем към вчерашния ден. Можеш ли да си припомниш къде беше между пет следобед и девет вечерта?

Спайсър беше сигурен, че лицето му пламна. Не му харесваше насоката на тези въпроси. Въпроси, на които не можеше да отговори. Да, можеше съвсем точно да им каже къде е бил в пет вчера следобед. Беше в една горичка зад къща на „Удланд Драйв“, така наречената Милионерска улица в Брайтън, и си купуваше кокаин от един тамошен жител. Съмняваше се, че ще доживее до следващия си рожден ден, ако спомене адреса на ченгетата.

— Бях на мач на „Албиън“. След това отидох с един познат да пийнем по нещо. До полицейския час тук де. Върнах се, вечерях и си легнах.

— Мачът беше кофти, нали? — попита Ник Никол.

— Да, вторият гол беше… — Спайсър вдигна ръце в отчаяние и отново подсмръкна.

— А твоят познат има ли си име? — попита Глен Брансън.

— Не. Абе нали се сещате, странна работа. Гледаш го навърта се наоколо, познаваш го от сума време — и все пак не му знаеш името. Пък не върви да го питаш, след като си пил с него десетина години, нали?

— Че защо не? — попита Никол.

Спайсър сви рамене.

Настъпи дълга тишина.

Брансън прехвърли страницата на бележника си.

— Тук заключват в осем и половина. Казаха ми, че си се прибрал в девет без петнайсет, говорел си завалено и зениците ти са били разширени. Имаш късмет, че не са те отпратили. Тук дрогата е забранена.

— Не съм взимал дрога, детектив, сър. — И подсмръкна отново.

— А, сигурен съм. Просто си понастинал, нали?

— Точно така трябва да е. Бая съм понастинал!

Брансън кимна.

— И се обзалагам, че още вярваш в Дядо Коледа, нали?

Спайсър го изгледа с лукава усмивка, не знаеше какво точно става.

— Дядо Коледа ли? Ами да. Защо не?

— Следващата година му напиши да ти донесе носна кърпа, мамка му.

53

Неделя, 11 януари

Мад не караше таксито в неделя, защото имаше „други ангажименти“.

Беше чувал хората да употребяват този израз и го харесваше. „Други ангажименти“. Някак си добре му звучеше. Харесваше му да казва неща, които му звучат добре.

— Защо никога не работиш в неделя вечер? — беше го попитал собственикът на таксито наскоро.

— Защото имам други ангажименти — отвърна важно Мад.

И наистина беше така. Имаше важна работа в неделя, още откакто се събудеше до късно през нощта.

А сега беше късно през нощта.

Първото му задължение всяка неделна утрин беше да провери лодката за течове, като почне под ватерлинията и стигне до покрива. После я почистваше. Това беше най-чистият дом на вода в цял Шорхам. След това старателно почистваше и себе си. Той беше най-чистият, най-добре избръснат таксиметров шофьор в Брайтън и Хоув.

Надяваше се, че собствениците на „Тома Новопризовани“ ще се гордеят с него, когато най-сетне се завърнат от Индия. Може би щяха да му позволят да остане да живее с тях, ако се съгласи да почиства лодката всяка неделна сутрин.

Много се надяваше на това. А и нямаше къде другаде да иде.

Един от съседите му каза, че лодката е толкова чиста, че може да яде направо на палубата, ако поиска. Мад не разбра това. Защо пък ще иска такова нещо? Ако сложи храна на палубата, чайките ще я изядат. Тогава щеше да стане мръсно и той трябваше да чисти отново. Затова не прие предложението.

С годините се беше научил, че е най-мъдро да не приемаш съвети. Повечето от тях идваха от идиоти. Интелигентните хора не даваха съвети.

Следващата му задача, между чашите чай на всеки кръгъл час и неделния обяд, винаги един и същ, лазаня, приготвена на микровълнова, беше да извади от скривалището в дъното на корабчето детската си колекция от вериги на тоалетни казанчета. На „Тома Новопризовани“ имаше много подходящи скривалища. Колекцията му от обувки също беше в едно от тях.

Мад обичаше да нарежда бавно веригите по пода на голямата каюта. Първо ги броеше, за да се увери, че някоя не е открадната. После ги оглеждаше за петна от ръжда. Накрая ги почистваше, като с обич излъскваше всяка брънка с препарат за метал.

След това внимателно ги прибираше и влизаше в интернет. Прекарваше остатъка от следобеда в Гугъл Ърт и търсеше разлики с неговите карти. Беше забелязал това. Картите се променяха като всичко останало. Не можеше да се разчита на тях. Не можеш да разчиташ на нищо. Миналото беше като плаващи пясъци. Всичко прочетено, научено и складирано в ума ти можеше да се промени, и се променяше. Това, че си знаел нещо навремето, не означаваше, че то и днес е вярно. Като при картите. Няма как да си добър таксиметров шофьор, ако разчиташ само на карти. Трябва да следиш за промени всеки ден, всяка минута!

Така беше и с технологиите.

Неща, които си научил преди пет, десет или петнайсет години, невинаги важаха и днес. Технологиите се променяха. На лодката имаше цял шкаф, пълен с диаграми на охранителни системи. Преди много време беше осъзнал, че ако нещо е измислено от човека, то в него трябва да има недостатък. Обичаше да складира тези недостатъци в ума си. Информацията беше знание, а знанието — власт!

Власт над всички онези, които си мислеха, че той не става за нищо. Които му се присмиваха и подиграваха. Понякога му се струваше, че хората в таксито му се присмиват. Виждаше ги в огледалото как седят отзад и се подсмихват, шушукат си нещо за него. Мислеха си, че е тъп. Смахнат. Ненормален. О, да.

Аха.

Както си мислеше и майка му.

Тя правеше същата грешка. Мислеше го за глупав. Не знаеше, че в някои дни, или нощи, когато тя си беше у дома, той я наблюдава. Не знаеше, че е направил малка дупка в тавана на спалнята ѝ. Той обичаше да лежи на тавана и да я гледа как наранява някой мъж с обувките си. Гледаше я как забива токчетата си в гърба му.

Понякога тя го заключваше в стаята му с табла храна и кофа, оставяше го сам в къщата цяла нощ. Той я чуваше как заключва, а после и заглъхването на стъпките ѝ по дървения под.

Тя така и не разбра, че той се оправя с ключалките. Че е прочел и запомнил всяко специализирано списание и всяко упътване, до което бе успял да се добере в библиотеката. Той знаеше почти всичко, което трябва да се знае за цилиндричните ключалки, за ключалките с обръщач и за ключалките с лост. Нямаше ключалка или аларма на тази планета, която би могла да му се опъне. Не че ги беше изпробвал всичките. Мислеше, че това е трудна работа и ще отнеме твърде много време.

После тя си отиваше, оставяше го сам, потракването на токчетата ѝ заглъхваше съвсем, а той отключваше стаята си и отиваше в нейната. Обичаше да лежи гол на леглото ѝ, да вдишва упоителната мускусна миризма на нейния „Шалимар“, във въздуха още се усещаше димът от цигарите ѝ. Взимаше една от обувките ѝ в лявата си ръка и се облекчаваше с дясната.

Така обичаше да завършва всяка неделна вечер и сега.

Но тази нощ беше по-хубаво от всякога! Беше събрал статии от вестници за Мъжа с обувките. Беше ги чел и препрочитал, и то не само в „Аргус“, но и в другите вестници. Неделни вестници. Мъжа с обувките беше изнасилил жертвите си и после бе отнасял обувките им.

Аха.

Напръска с „Шалимар“ въздуха в стаята си, по няколко пръсвания във всеки ъгъл, а после едно по-дълго към тавана, точно над главата му, за да може мъничките, невидими капки аромат да се посипят около него.

После остана така, възбуден, и започна да трепери. На моменти целият се обливаше в пот, дишаше със затворени очи, а ароматът връщаше много спомени. После палеше „Дънхил“ и вдишваше дълбоко сладкия дим, задържаше го в дробовете си за няколко мига, преди да го издиша през ноздрите, както правеше майка му.

Сега миришеше като в нейната стая. Да.

Дърпаше от цигарата и се възбуждаше все повече, започна да разкопчава панталоните си. После лягаше на койката си, докосваше се и шепнеше: „О, мамо! О, мамо! О, да, мамо, аз съм много лошо момче!“

И през цялото време мислеше за много лошите неща, които беше направил. А това го възбуждаше още повече.

54

Понеделник, 12 януари

Рой Грейс беше в мрачно настроение в седем и половина сутринта. От новата година не бяха изминали и две седмици, а той трябваше да се оправя с три жестоки нападения.

Седеше в кабинета, който винаги го караше да се чувства неудобно, макар че предишната му обитателка, понякога тираничната Алисън Воспър, вече я нямаше. На нейно място зад голямото бюро от палисандрово дърво, на което сега цареше безредие, седеше помощник-началникът на полицията Питър Риг, който започваше втората си седмица на този пост. И за първи път в този кабинет на Грейс му бе предложено питие. Сега той с благодарност отпиваше от силното кафе в елегантна порцеланова чашка.

Помощник-началникът беше елегантен, дори забележителен на вид мъж, със здраво телосложение, светла коса с консервативна прическа и остър, школуван глас. Макар да беше няколко инча по-нисък от Грейс, той имаше хубава стойка, която му придаваше излъчване на военен и го караше да изглежда по-висок. Беше облечен с тъмносин костюм на дискретни райета, елегантна бяла риза и крещяща вратовръзка. От снимките по бюрото му и наскоро окачените по стените личеше, че е доста запален по автомобилните състезания, което се харесваше на Грейс, защото и той споделяше същата страст, въпреки че не бе имал шанса да ѝ се отдаде.

— Новият директор на „Сити Корпорейшън“ ми се обади по телефона — каза Риг, говореше спокойно, но не и небрежно. — Преди нападението във влакчето на ужасите. Случаите на изнасилване от непознат са доста затрогващи. Конгресът на Лейбъристката партия няма да се проведе в Брайтън в идните години — не че това има някаква връзка с изнасилванията, — но той смята, че ще е от голяма полза за бъдещите шансове на града да привлече подобни конгреси, ако покажем, че тук е достатъчно безопасно. Страхът от престъпността като че ли се превръща в основен проблем при надпреварата за домакинство на подобни мероприятия.

— Да, сър, разбирам това.

— Тази година трябва да се фокусираме над разкриването на престъпления, които пораждат страх сред обществеността — у обикновените хора. Ето в това направление ще трябва да насочим основните си ресурси. Главното ни послание трябва да е, че по улиците на Брайтън и Хоув хората са в същата безопасност, както и в домовете си. Какво мислиш?

Грейс кимна в знак на съгласие, но всъщност беше притеснен. Намеренията на шефа му бяха правилни, но моментът не беше особено подходящ. Рокси Пиърс определено не е била в безопасност в дома си. Пък и казаното не беше нищо ново. Риг само подчертаваше отново онова, което според Грейс беше основната роля на полицията. Или поне неговата основна цел.

Когато го повишиха в детектив-суперинтендант, прекият му началник, тогавашният шеф на главното управление, Гари Уестън, му беше обяснил много успешно философията си.

— Рой, като шеф се опитвам да мисля за онова, което хората очакват от мен и биха искали да направя. Какво иска жена ми? Какво иска старата ми майка? Те искат да са в безопасност, искат да упражняват законния си бизнес безпрепятствено, искат да прибирам лошите в затвора.

Оттогава Грейс си повтаряше тази мантра.

Риг държеше един напечатан документ, шест листа, прихванати с телбод, и Грейс веднага разбра какво е това.

— Това е оценка на операция „Риба меч“ от Отдела за оценка на борбата с престъпността — каза началникът. — Получих го снощи. — Усмихна се леко. — Положителен е. Изпълнили сте всички условия, не съм се и съмнявал, защото съм чувал доста хубави неща за вас, Рой.

— Благодаря ви, сър! — каза Грейс, приятно изненадан. Явно Риг не беше говорил много с Алисън Воспър, тя не му беше голям фен.

— Смятам, че политическият натиск ще стане още по-силен, когато се разчуе и за третото изнасилване. И разбира се, не знаем колко нападения още може да извърши нашият човек, преди да го закопчаем.

— Или преди да изчезне отново — отвърна Грейс.

Риг го погледна така, сякаш току-що бе лапнал много люта чушка.

55

Понеделник, 12 януари

„Съсекс Секюрити Системс“ и „Съсекс Римут Мониторинг Сървисис“ се помещаваха в голяма сграда от осемдесетте в индустриалния квартал на Люис, на шест мили от Брайтън.

Когато бизнесът, който Гари Стърлинг бе започнал в малък сервиз в Хоув преди петнайсет години, започна да се разраства в две различни полета на дейност, той знаеше, че ще трябва да се премести в по-големи помещения. Идеалната възможност се появи, когато тази сграда в Люис се освободи след банкрут, а продавачът нямаше търпение да сключи сделката.

Но това, което привлече Гари повече от изгодните условия, беше самото местоположение на сградата — на по-малко от четвърт миля от Мълинг Хаус, където се помещаваше управлението на полицията на Съсекс. Той беше подписал два договора с тях, като инсталира и поддържаше алармени инсталации в два полицейски участъка в по-малки градове, които затваряха през нощта, и беше сигурен, че близостта до главния щаб на полицията няма да му навреди.

И се оказа прав. Чукането по врати, приятелските разговори в голф клуба и някои доста изгодни оферти му бяха донесли много работа, а после, само преди десетилетие, главното управление се премести в нова сграда, „Съсекс Хаус“, и пак „Съсекс Секюрити Системс“ подписа договор за вътрешните охранителни системи.

Въпреки успеха си Гари Стърлинг не си падаше по лъскави скъпи коли. Никога не беше карал такава, защото според него така само привличаш вниманието върху себе си — а когато колата ти е лъскава, клиентите си мислят, че цените ти са твърде надути. За него успехът означаваше свобода. Възможността да назначава хора, които да вършат работата, която не искаш да свършиш сам. Свободата да излезеш и да идеш на голф когато си пожелаеш. И да правиш други неща, които искаш. Нямаше нищо против Денис да харчи. Нали харчеше за Англия.

Когато се срещнаха за първи път, тя беше същинска секс бомба. Харесваше всичко, което го възбуждаше, и беше адски похотлива, почти без задръжки. Сега просто си сядаше на дебелия задник, който наедряваше с всеки час, и не искаше и да чува за секс — или поне не и за нещата, които той обичаше.

Той караше малкото си сиво волво покрай индустриалната зона, подмина един шоурум на „Ленд Роувър“, входа на „Тексако“ и после „Хоумбейз“[6]. Зави надясно, след това наляво и в края на задънената улица видя своята сграда и редица от девет бели микробуса с логото на компанията, паркирани отпред.

Тъй като той не беше по разхищенията, микробусите бяха чисто бели, а името на компанията беше на панели с магнити, които се прикрепяха към тях. Това означаваше, че нямаше да се наложи да плаща за брандиране всеки път, когато купуваше нов микробус; просто щеше да свали панелите от стария и да ги използва отново.

Беше девет сутринта и той никак не се зарадва, че толкова много микробуси са още на паркинга. Трябваше да са някъде другаде, за да се изграждат инсталации и да се обслужват клиенти. Но така беше по време на рецесия.

Тези дни малко неща го радваха така или иначе.

* * *

Задникът на Дънстан Кристмас го сърбеше, но той не смееше да го почеше. Ако станеше от мястото си за повече от две секунди по време на смяна, без първо да излезе от програмата, щеше да зазвъни аларма и супервайзърът му щеше да дотърчи.

Да, не можеше да се отрече, рече си Кристмас. Онзи, който беше измислил тази шибана система, е бил голяма работа. Проста и безопасна.

Каквато и трябваше да бъде, защото за това плащаха клиентите на „Съсекс Римут Мониторинг Сървисис“ — за обучени оператори като него самия, които да седят, издокарани с униформи, и да наблюдават денонощно. Кристмас беше на трийсет и шест и тежеше сто и трийсет килограма. Устройваше го да си седи на задника.

Не виждаше голям смисъл от униформата, тъй като никога не напускаше стаята, но Големият шеф, господин Стърлинг, държеше всеки в сградата, дори рецепционистите, да са с униформа. Това карало хората да се чувстват горди и да имат усещане за цел, освен това впечатлявало посетителите. А всички правеха каквото нареди господин Стърлинг.

До бутона за избор на камера на панела пред него имаше микрофон. И въпреки че някои от къщите и бизнес сградите на двайсетте екрана бяха всъщност на много мили оттук, само с едно натискане на бутона за микрофона можеше да изкара ангелите на всеки натрапник, като си поговори с него. Харесваше тази част от работата си. Не се случваше често, но случеше ли се, леле майко, беше много забавно да ги гледа как подскачат! На това му се казва кодош.

Кристмас работеше на осемчасова смяна, през ден, вечерите и през нощта, и беше доволен от заплащането. Но виж самата работа, особено през нощта, можеше да е адски отегчителна. Все едно да хващаш по телевизията двайсет канала и по всеки от тях нищо да не се случва! На единия виждаш само портата на някаква фабрика. На друг — алея пред къща. На трети — задната част на голямо имение на „Дайк Роуд Авеню“. Само от време на време по някоя котка ще се промъкне, или лисица, язовец, или ще притича плъх.

Виж, към екран номер седемнайсет беше почти привързан. Той показваше стария циментов завод в Шорхам, който беше затворен от деветнайсет години. На огромната площ бяха разположени двайсет и шест камери, една от които показваше главния вход, а останалите покриваха всички други подстъпи към вътрешността. В момента се виждаше образ от предната камера — висока стоманена ограда с бодлива тел по върха и заключени с верига порти.

Навремето баща му работеше там, като шофьор на циментовоз, и понякога Дънстан се качваше в кабината при него. Обичаше този завод. Напомняше му за филм с Джеймс Бонд — всички тези огромни пещи, мелачки и складови силози, булдозери, камиони и багери, и работата, която кипеше ден и нощ.

Заводът се намираше в огромна кариера в пуста местност на няколко мили северозападно от Шорхам. Заемаше няколкостотин акра, осеяни с множество вече изоставени сгради. Носеше се мълва, че смятат да го отворят отново, но откакто и последният камион беше излязъл оттам, преди почти двайсет години, той си оставаше запустял — като призрачен град от вече лишени от прозорци сгради, ръждясващи скелета, стари машини и обрасли с буренаци коловози. Единствените посетители там бяха вандалите и крадците, които отмъкваха двигатели, кабели и оловни тръби. Именно заради това беше инсталирана и сложната охранителна система.

Но тази понеделнишка утрин беше по-интересна от обикновено. И то заради екран номер единайсет.

Всеки екран беше свързан с отделен имот. Програмата беше нагласена така, че веднага извеждаше на преден план имота, в който бе отчетено някакво движение — например пристигаща или заминаваща кола, минувач или дори лисица или по-едро куче. На екран номер единайсет се наблюдаваше непрекъсната активност още откакто беше застъпил на смяна в седем. Той предлагаше гледка към входа на къщата на семейство Пиърс. Виждаше се и лентата, ограждаща местопрестъплението, и полицаят, който стоеше на пост. Четирима криминалисти със сини гащеризони и гумени ръкавици изстъргваха всичко в търсене на следи от мъжа, който беше нападнал госпожа Пиърс в дома ѝ в четвъртък през нощта, и оставяха малки картончета с номера тук-там по земята.

Дънстан бръкна в големия пакет соленки до контролния панел, пъхна няколко в устата си и ги прокара с глътка кока-кола. Трябваше да се изпикае, но реши да задържи още малко. Можеше да излезе от системата, за „почивка за облекчаване“, но това щеше да се забележи. Беше минал само час и половина от началото на смяната, така че се налагаше да постиска още малко, ако искаше да впечатли шефа.

Стресна го глас зад гърба му.

— Радвам се да видя, че кабелът към „Дроувуей“ е поправен.

Дънстан Кристмас се обърна и видя шефа си — Гари Стърлинг, собственик на компанията — да наднича над рамото му.

Стърлинг имаше такъв навик. Винаги душеше покрай служителите си. Промъкваше се тихо зад тях, понякога с работно облекло — бяла риза, джинси и маратонки, — понякога с бизнес костюм. Но винаги крадешком и тихомълком, с обувки с гумени подметки, като някой откачен преследвач. Големите му очи като на бухал се взираха в екраните.

— Да, господин Стърлинг. Работеше, когато дойдох на смяна.

— Знаем ли какъв е бил проблемът?

— Не съм говорил с Тони.

Тони беше главният инженер на компанията.

Стърлинг погледа известно време случващото се пред къщата на Пиърс и кимна.

— Лоша работа, нали, сър? — обади се Кристмас.

— Невероятно — отвърна Гари Стърлинг. — Най-лошото, което се е случвало досега в някой от имотите, които наблюдаваме, а шибаната система не е проработила. Невероятно!

— Лош късмет.

— Може и така да се каже.

Кристмас премести един плъзгач и увеличи образа на криминалист, който прибираше нещо в торбичка. Но беше твърде дребно, за да видят какво е.

— Намерили са нещо, много са старателни — каза той.

Шефът му не отговори.

— Като в „От местопрестъплението“[7].

Отново не получи отговор.

Обърна глава и с изумление откри, че Гари Стърлинг е излязъл от стаята.

56

Скъпите обувки с висок ток те карат да се чувстваш секси, нали? Смяташ, че подобна покупка е инвестиция, нали? Част от примамката. Знаеш ли каква си? Какви сте всички? Вие сте венерини мухоловки. Ето какво сте.

Заглеждали ли сте се някога в листата на венерината мухоловка? Отвътре са розови. Не ви ли напомнят на нещо? Ще ви кажа на какво приличат — приличат на вагини със зъби. Точно такива сте и вие. Целите опасани от остриета, като решетки на затвор.

Щом насекомото докосне някое от мъничките власинки на тези приканващи, чувствени розови устни, капанът се затваря. И го лишава от въздух. Също като вас. После храносмилателните сокове си свършват работата, като бавно убиват жертвата, ако вече не е имала късмета да умре от задушаване. И вие правите така! Меките вътрешности на насекомото се разтварят, но не и външната част, екзоскелетът. В края на храносмилателния процес, след няколко дни, понякога седмици, клопката попива обратно соковете си и се отваря. Останките от насекомото се отвяват от вятъра или отмиват от дъжда.

Ето защо обувате тези обувки, нали? За да ни заловите, да изсмучете соковете ни и да изхвърлите останките.

Е, имам новини за вас.

57

Понеделник, 27 януари

Основната зала можеше да побере по три разследващи екипа едновременно. Но бързо разрастващият се екип на Рой Грейс по операция „Риба меч“ се нуждаеше от цялото пространство. За щастие той се разбираше добре с главния служител по поддръжката Тони Кейс, който отговаряше за четирите сгради в окръга.

Кейс любезно премести единственото друго разследване на тежко престъпление в Съсекс Хаус в момента — убийство на улицата посред нощ, но жертвата още не беше идентифицирана — в по-малката зала в дъното на коридора.

Въпреки че вчера Грейс беше провел два брифинга, неколцина от екипа му бяха навън по задачи. Затова той искаше пълно присъствие тази сутрин.

Седна на свободното място пред една от работните станции и постави календара и полицейския дневник пред себе си. До тях сложи третата чаша кафе за деня, засега. Клео постоянно го упрекваше заради количествата кафе, които изпиваше, но след ранната му среща с шефа, която макар и приятна, беше напрегната, той имаше нужда от още един прием на кофеин.

Залата не беше ремонтирана или премебелирана от години, но винаги имаше някаква стерилна, леко успокояваща миризма, с каквато се отличаваха модерните офиси. Не беше така в полицейските управления преди забраната за тютюнопушене, помисли си Рой. Тогава почти навсякъде вонеше на цигари и всичко тънеше в неизменната сива мъгла. Но пък това им придаваше атмосфера, която донякъде му липсваше. Всичко в живота бе започнало да става твърде стерилно.

Той кимаше за поздрав на членовете на екипа си, когато те започнаха да влизат в залата. И всички, включително на Глен Брансън, който явно бе зает с още една от безкрайните кавги с жена си, говореха по телефоните си.

— Добро утро, старче — поздрави го Брансън, когато приключи разговора. Прибра телефона в джоба си, плесна се по бръснатото теме и се смръщи.

— Какво става? — намръщи се в отговор Грейс.

— Нямаш гел. Да не си го забравил?

— Ами имах среща с новия шеф и реших, че трябва да съм малко по-консервативен.

Брансън, който бе дал на Рой Грейс модерния гел преди няколко месеца, поклати глава.

— Знаеш ли какво? Понякога ми е жал за теб. Ако аз бях новият шеф, щях да харесвам модерни служители — не такива, които приличат на дядо ми.

— Майната ти! — ухили се Грейс. После се прозя.

— Ето, виждаш ли! — възторгна се Брансън. — Това по ти отива на възрастта. Още не си за изхвърляне.

— Много смешно. Виж, трябва да се концентрирам за няколко минути. Става ли?

— Знаеш ли на кого ми приличаш? — попита Брансън, без да обръща внимание а думите му.

— На Джордж Клуни? Даниъл Крейг?

— Не. На Брад Пит.

За миг Грейс изглеждаше поласкан, но после детективът добави:

— Ама в „Бенджамин Бътън“ — когато е на сто години и още не е почнал да се подмладява.

Грейс поклати глава, като потисна усмивката си и още една прозявка. Всички нормални хора мразеха понеделниците. Но най-нормалните от тях поне започваха седмицата отпочинали и свежи. Той беше прекарал цяла неделя в работа. Първо ходи до пристана, после до стаичката за поддръжка на влакчето на ужасите, където беше изнасилена и сериозно наранена Манди Торп, а след това я посети и в окръжната болница, където беше под полицейска охрана. Въпреки тежката травма на главата, младата жена бе успяла да даде подробни първоначални показания на служителката, прикрепена към нея, която пък бе предала информацията на него.

Той самият също се чувстваше травмиран от натиска да разреши тези случаи и да осъществи арест. И за да стане положението още по-тежко, главният криминален репортер на „Аргус“, Кевин Спинела, бе оставил три съобщения на мобилния му с молба да се обади спешно. Грейс знаеше, че ако иска основният местен вестник да му сътрудничи в това разследване с нещо повече от сензационно заглавие в утрешния брой, ще трябва да се отнася внимателно със Спинела. А това означаваше да му даде ексклузивен достъп и нещо повече от информацията, която щеше да оповести на обедната пресконференция — а в момента нямаше какво да му каже. Поне не и нещо, което искаше да бъде оповестявано.

Обади се на репортера и се свърза направо с гласовата му поща. Остави съобщение с молба да дойде в управлението десет минути преди пресконференцията. Щеше да измисли какво да му каже.

А един ден трябваше да измисли и подходящ капан. Някой от полицията редовно снасяше информация на Спинела. Грейс беше сигурен, че същият този човек е снасял на дръзкия млад репортер информация за всяко тежко престъпление през изминалата година, и то само минути след като полицията се появяваше на местопрестъплението. Трябваше да е някой от телефонния център или от техническия отдел, който имаше достъп до текущите данни. Можеше и да е детектив, въпреки че Грейс се съмняваше в това, защото изтичаше информация за всяко тежко престъпление, а никой детектив не можеше да се сдобие с такава на толкова ранен етап, освен за случая, по който работеше.

Единственото хубаво нещо беше, че Кевин Спинела беше доста схватлив репортер, с когото полицията добре се спогаждаше. Засега вадеха късмет, но може би някой ден той нямаше да е там и някой не така разбран щеше да нанесе големи вреди.

— Проклетите „Албиън“ — какво става с този отбор? — влезе наперено Майкъл Форман, облечен елегантно, както винаги, с лъскави черни обувки.

На ранните етапи от всяко разследване детективите носеха костюми, защото не се знаеше кога ще се наложи да излязат да разпитат някого — особено близките на жертвата, към които трябваше да се отнасят с уважение. Но имаше и полицаи като Форман, които винаги се обличаха така.

— Ами вторият гол! — обади се развълнувано Ник Никол, който обикновено говореше тихо, но сега дори размаха юмруци във въздуха. — Ама на какво прилича това?

— Да, така е, аз съм за „Челси“ — каза анализаторът Джон Блек. — Отдавна се отказах от „Албиън“. В деня, когато си тръгнаха от „Голдстоун Граунд“.

— Но когато се преместиха на новия стадион, задобряха, нали! — каза Майкъл Форман. — Дай им време да свикнат, ще си върнат старата слава.

— Голяма слава, няма що — избуча Норман Потинг, който се довлече последен, като клатеше глава и димеше с лулата си.

Тръшна се тежко на стола срещу Грейс.

— Съжалявам, че закъснях, Рой. Жени! Нали ти казвам, дойде ми до гуша. Няма да се женя отново. Това е.

— Половината от женското население на кралството ще е много облекчено да чуе това — измърмори Бела Мой, но достатъчно силно, за да я чуят всички.

Потинг не ѝ обърна внимание, а се вгледа мрачно в Грейс.

— Сещаш ли се за оня разговор преди Коледа, Рой?

Грейс кимна, не искаше да се разсейва с поредното от бедствията в любовния живот на детектив-сержанта.

— За мен ще е удоволствие да почерпя от твоята мъдрост по някое време следващата седмица, ако нямаш нищо против. Когато ти се отвори свободна минута.

„Когато ми се отвори свободна минута, ще поспя“, помисли си изморено Грейс. Но кимна на Потинг и каза:

— Разбира се, Норман.

Въпреки че Потинг често го дразнеше, той изпитваше и съжаление към него. Потинг беше останал в полицията доста след възрастта за пенсиониране, защото, както Грейс предполагаше, работата беше целият му живот и му даваше смисъл.

Последен в залата влезе доктор Джулиус Праудфут. На рамото му висеше мъжка чанта от щавена кожа. Криминалният психолог — или както ги наричаха сега „поведенчески анализатор“ — беше работил по много важни случаи през последните двайсет години, включително и по случаите на Мъжа с обувките. От десет години насам се беше превърнал в нещо като знаменитост благодарение на медиите и печелеше добре от публикации. Четирите му автобиографични книги, които описваха кариерата му, го превръщаха в главно действащо лице при разкриването на много от най-тежките престъпления в кралството.

Доста полицаи с дълъг стаж говореха, че книгите му трябва да се продават като художествена литература, а не по рафтовете за документалистика. Те смятаха, че той си приписва несъществуващи заслуги в много от случаите, в които всъщност е изиграл незначителна роля — и то невинаги успешна.

Грейс беше съгласен с тях, но чувстваше, че операция „Риба меч“ се нуждае от Праудфут заради работата му по операция „Худини“, или случаите на Мъжа с обувките. Психологът беше остарял за двайсетте години, през които не се бяха виждали, и беше трупнал доста килца, помисли си Грейс, докато го представяше на екипа си. После се върна към дневния ред.

— Първо, искам да ви благодаря, че работихте през уикенда. Второ, с радост ви съобщавам, че нямаме забележки от Отдела за оценка. Засега са доволни от всички аспекти на разследването ни. — Той погледна бързо бележника си. — Добре, сега е осем и половина, понеделник, дванайсети януари. Това е шестият ни брифинг по операция „Риба меч“, разследването на изнасилването от непознат на Никола Тейлър и Рокси Пиърс, и може би на трета жертва — госпожица Манди Торп.

Той посочи към една от белите дъски, на които беше закачено детайлно описание на трите жени. Но беше решил, че ще е неуважително към тях, ако изложи и снимките им.

— Който иска да види снимки на жертвите, може да го направи.

Праудфут вдигна ръка и размаха дебелите си пръсти.

— Извинявай, Рой, защо казваш „може би“ за третата жертва? Не мисля, че има голямо съмнение относно Манди Торп, ако съдя по данните за случая.

Грейс погледна към бюрото, зад което седеше Праудфут.

— Начинът на действие се различава значително — отвърна той. — Но ще стигна до това по-късно, ако нямаш нищо против — то е в дневния ред.

Праудфуд отвори и затвори няколко пъти пълните си устнички и фиксира малките си като мъниста очи в Грейс, явно недоволен, че са го сложили на мястото му.

Грейс продължи:

— Първо, искам да направя преглед на прогреса ни по случая с Никола Тейлър в новогодишната нощ и с Рокси Пиърс миналия четвъртък. Имаме шестстотин и деветдесет възможни заподозрени за момента. В това число влизат хората от персонала на хотел „Метропол“, гостите, отседнали там онази нощ, плюс посетителите на партито, сред които, както всички знаем, висши полицейски служители. Имаме и няколко имена, които идват от обаждания на граждани. Както до нас, така и до „Ловци на престъпници“[8]. За момента заподозрени са и всички регистрирани сексуални престъпници в Брайтън и Хоув. Както и перверзниците, които са се обаждали в магазините за обувки в Брайтън и са проследени по телефонните разпечатки.

Той отпи от кафето.

— Но един заподозрян от списъка е особено интересен. Местен обирджия рецидивист и дребен търговец на наркотици. Дарън Спайсър. Мисля, че е познат на доста от вас.

— Това лайно ли! — възкликна Норман Потинг. — Закопчах го преди двайсет години. Беше обрал няколко къщи по „Шърли Драйв“ и „Удланд Драйв“.

— И още сто седемдесет и три преди това — обади се анализаторката, Елън Зорати. — Истински чаровник. Пуснат е условно след присъда за нападение над жена в една къща на „Хил Броу“, в която проникнал за обир. Опитал да я погушка.

Което за нещастие е обичаен модел — каза Грейс, като погледна Праудфут. — Обирджии, които се превръщат в изнасилвачи.

— Точно така — отвърна Праудфут, който видя шанса си. — Ами да, започват с проникване в домовете, после ескалират към проникване във всяка жена, която заварят в къщата.

Грейс забеляза смръщените физиономии на няколко от колегите си, които явно решиха, че това е просто психошегичка. Той обаче знаеше, че за нещастие е истина.

— Спайсър е пуснат условно от „Форд Опън“ на двайсет и осми декември. Детективите Брансън и Никол го разпитаха вчера сутринта.

Той кимна на Глен.

— Точно така, шефе — отвърна Брансън. — Но не научихме много — само глупости. Той е лукаво копеле. Твърди, че има алиби за времето и на трите престъпления, но аз не съм убеден. Казахме му, че искаме доказателства. Явно се е срещнал с омъжена жена в четвъртък вечерта и отказва да ни каже името ѝ.

— Спайсър има ли провинения от сексуален характер, ако не се брои последното? — попита детектив Бела Мой. — Или пък домашно насилие и фетишизъм?

— Не — отвърна анализаторката.

— Не би ли трябвало да очакваме нашият човек да има някаква история като перверзник, доктор Праудфут, ако следваме предположението, че изнасилвачи, които взимат обувките на жертвите си, не са чак толкова често срещани? — попита Бела Мой.

— Взимането на трофеи не е необичайно при извършителите на серийни престъпления — отвърна Праудфут. — Но сте права, малко вероятно е това да са единствените му престъпления.

— Има нещо много важно по отношение на Спайсър — каза Елън Зорати. — Миналата нощ прегледах показанията на жертвата — на жената, която е нападнал при обира преди три години. Казва се госпожа Марси Калстад. — Тя погледна Рой Грейс. — Не разбирам защо никой не е направил връзката, сър.

— Каква връзка?

— Мисля, че е по-добре да прочетете това. След като отблъснала Спайсър, той я съборил на пода, свалил ѝ обувките и избягал с тях. Били са „Шарл Журдан“, с високи токчета, и са стрували триста и петдесет лири. Била ги купила същия ден, от магазин в Брайтън.

58

Понеделник, 12 януари

В настроението на брифинга бе настъпила осезаема промяна. Рой Грейс усещаше внезапно въодушевление. Случваше се всеки път, когато се появяваше възможен пробив в разследването. И все пак той беше най-невъодушевеният член на екипа в този момент.

— Жалко, че не знаехме за това вчера — каза Глен Брансън. — Можехме да притиснем Спайсър.

Ник Никол кимна в знак на съгласие.

— Вече имаме достатъчно за арест, нали, шефе? — попита Майкъл Форман.

Грейс погледна към Елън.

— Знаем ли дали обувките са прибрани по-късно?

— Опасявам се, че не — отвърна тя. — Нямаме подобна информация.

— А дали е можел да изкара пари от тях? — попита Ник Никол.

— Със сигурност — отвърна Бела Мой. — Чисто нови „Шарл Журдан“ като тези — има много магазини за дрехи и обувки втора употреба, които биха ги купили — много по-евтино. Понякога пазарувам оттам. Можеш да направиш страхотни сделки.

Грейс я погледна за миг. Беше в началото на трийсетте, неомъжена, все още живееше с възрастната си майка и се грижеше за нея. Малко я съжаляваше, защото беше привлекателна жена, но като че ли животът ѝ се изчерпваше с работата.

— Десет процента от цената, така ли? — попита той.

— Не знам — но не плащат много. Вероятно двайсет лири, максимум.

Грейс се замисли. Тази нова информация определено беше достатъчна за арест на Дарън Спайсър. И все пак… не му се струваше правилно. Беше някак твърде очевидно. Разбира се, съвсем удобно престъпникът беше излязъл от затвора точно по времето на първото изнасилване, в навечерието на новата година. Дори още по-удобно — беше работил в хотел „Метропол“, където се беше случило. А ето че сега научаваха и че при последния си обир е отмъкнал обувките на жертвата. Но възможно ли беше да е толкова глупав?

И нещо още по-важно — Спайсър имаше минало на обирджия и търговец на наркотици. Прехранваше се, като нахлуваше в домовете на хората, разбиваше сейфовете им, отмъкваше бижута, часовници, сребро и пари. Досега нито Никола Тейлър, нито Рокси Пиърс бяха съобщили за нещо откраднато от домовете им, ако не се брояха обувките им, а в случая на Никола — и дрехите ѝ. Същото беше и при Манди Торп. Липсваха само обувките ѝ. Ако Спайсър не бе излязъл от затвора съвсем променен, в което Грейс дълбоко се съмняваше, тогава тези престъпления никак не съответстваха на неговия начин на действие.

Все пак как можеше да е сигурен, че Спайсър не е извършвал и други сексуални престъпления, за които не е бил заловен? Възможно ли беше да е Мъжа с обувките? Според проучването на Елън той е бил на свобода по време на изнасилванията. Но Мъжа с обувките беше нападнал и изнасилил жертвите си по особено жесток начин. Не беше се опитвал да ги целува. Да, начинът на действие не съответстваше.

Можеха да го арестуват. Това щеше да зарадва началството, но удоволствието щеше да е съвсем кратко. Какво щяха да постигнат след това с него? Как щяха да намерят убедително доказателство за обвинението? Нападателят беше носил маска и почти не беше говорил, така че нямаха описание на лицето му и особености на гласа. Не разполагаха дори със задоволителни данни за ръста му. Среден ръст, нищо повече. Слабо телосложение. Слабо окосмяване.

При прегледите беше установено, че нападателят не е оставил семенна течност в някоя от жертвите. Засега нямаха извлечено ДНК от косми или от пробите, взети под ноктите на жените — макар че беше още рано. Щяха да минат няколко седмици, преди мострите да бъдат изследвани, а те не можеха да задържат Спайсър толкова време, без да му предявят обвинение. Поне кралската прокуратура нямаше да сметне, че имат достатъчно доказателства за такова.

Можеха да го разпитат защо е взел обувките на Марси Калстад, но ако наистина той беше Мъжа с обувките, това само щеше да го накара да застане нащрек. Същият ефект щеше да има и един обиск на вещите му в приюта. От доклада на Ник и Глен изглеждаше, че Спайсър е достатъчно хитър и е отговарял предпазливо на въпросите им. Сега сигурно си мислеше, че няма опасност да го обвинят отново. Ако покажеха твърде голям интерес към него, можеше да изчезне. А Грейс се нуждаеше от резултат, а не от още дванайсет години затишие.

Замисли се за още няколко минути, преди да каже на Глен Брансън:

— Спайсър има ли кола или достъп до такава?

— Не останах с такова впечатление. Съмнявам се, шефе.

— Каза, че ходи винаги пеша, за да не харчи за автобус — добави Ник Никол.

— Но вероятно взима отнякъде кола, когато му потрябва — каза Елън Зорати. — Има няколко предишни обвинения за кражба на кола — едно за микробус и едно за частна кола.

Това, че не разполагаше с транспорт беше добре, помисли си Грейс. Улесняваше наблюдението му.

— Мисля, че ще постигнем повече, ако вместо да го арестуваме, просто го наблюдаваме. Знаем къде е между осем и половина вечерта и осем и половина сутрин, благодарение на полицейския час в приюта. Той е започнал работа в гранд хотела, така че знаем и къде е през уикендите. Ще назнача наблюдение — когато излиза от работа и дали напуска приюта нощем.

— Ако наистина той е нашият човек, Рой, а на мен така ми се струва — каза Праудфут, — е добре да действате по-експедитивно.

— Надявам се да ги накарам да започнат от днес — отвърна Грейс. — Сега е подходящ момент да споделиш мислите си.

Криминалният психолог се изправи и се приближи до бялата дъска, на която имаше голям лист хартия. На нея бяха начертани няколко линии с различно мастило. Той не бързаше да заговори, сякаш да покаже колко е важен.

— Матрицата на престъпленията на Мъжа с обувките и настоящия извършител е много подобна — каза той. — Тази графика показва свързващите фактори. Всеки цвят е различен аспект: география, време от денонощието, подход към жертвите, вид на нападението, външен вид на нападателя.

Той посочи всяка от линиите, после отстъпи встрани и продължи:

— Има много характеристики на престъпленията на Мъжа с обувките, които никога не са оповестявани, но все пак присъстват и в начина на действие на настоящия нападател. Това ме кара да заключа с известна сигурност, че има достатъчно свързващи фактори, за да предположим на този етап, че си имаме работа със същия човек. Един от най-значимите са името „Марша Морис“, което е използвано при регистрацията в гранд хотела през деветдесет и седма и в хотел „Метропол“ в новогодишната нощ — а това име никога не е оповестявано публично.

Той се приближи до друга бяла дъска.

— Освен това съм доста уверен, че нападателят е местен, или поне добре познава града, защото е живял тук в миналото.

Той бързо начерта с черен маркер няколко малки квадратчета в горната част на дъската и ги номерира от едно до пет, като не спираше да говори.

— Първото съобщено сексуално нападение на Мъжа с обувките е от петнайсети октомври деветдесет и седма. Ще го пренебрегна сега, за да се съсредоточим единствено върху успешните нападения. Първото е в гранд хотела рано сутринта на първи ноември деветдесет и седма. — Той написа „ГХ“ над първото квадратче. — Второто е в частен дом на „Хоув Парк Роуд“ две седмици по-късно. — Написа „ХПР“ над второто квадратче. — Третото е под пристана „Палас“, след още две седмици. — Написа „ПП“ над третото квадратче. — Четвъртото е на паркинга на „Чърчил Скуеър“ след още две седмици. — Написа „ЧС“ над четвъртото квадратче. — Вероятното пето нападение беше в коледната утрин, две седмици по-късно, на „Истърн Терас“ — макар да не сме сигурни, че е негово дело. — Написа „ИТ“ над петото квадратче. После се обърна към екипа, но гледаше Рой Грейс.

— Знаем, че и петте жени са си купили скъпи обувки от някой от магазините в Брайтън непосредствено преди нападенията. Мисля, че е възможно нападателят да познава тези магазини. Може и да е външен човек, пристигнал в града, разбира се, но не ми се струва вероятно. По принцип такива хора не се задържат наоколо, те нападат и после изчезват.

Грейс се обърна към Майкъл Форман, който оглавяваше екипа за външно разследване.

— Майкъл, бяхте ли в магазините, откъдето настоящите жертви са купили обувките си, за да видите дали имат камери?

— Направихме го, шефе.

Джулиус Праудфут нарисува един кръг над петте квадратчета.

— Трябва да отбележим, че нападенията са извършени в сравнително малка област от града. Сега да преминем към сегашните престъпления.

Взе червен маркер, начерта три квадратчета в долната половина на дъската, номерира ги от едно до три. После се обърна към публиката си и пак обратно към дъската.

— Първото нападение е станало в хотел „Метропол“, който, както знаете, е точно до гранд хотела. — Написа „ХМ“ над първото квадратче. — Второто нападение, приблизително седмица по-късно, става в частен дом на малка квартална улица, „Дроувуей“. — Написа „Д“ над второто квадратче.

— Третото нападение — признавам, че тук има разлики в начина на действие — става само два дни по-късно на пристана „Палъс“ — или Брайтънския пристан, както го наричат сега.

— Написа „БП“ над третото квадратче и се обърна отново към екипа. — „Дроувуей“ е съседна на „Хоув Парк Роуд“. Не мисля, че ни е нужна научна степен по ядрена физика, за да забележим географските съвпадения при тези нападения.

Детектив Форман вдигна ръка.

— Доктор Праудфут, това беше много умно наблюдение. А какво бихте ни казали за самия извършител, с вашия опит и компетентност?

Праудфут се усмихна, ласкателството уцели точно в G точката на егото му.

— Ами — започна той и плесна сърдечно ръце, — със сигурност е имал дисфункции в детството. Много вероятно е да е бил дете с един родител или да е отгледан в крайно религиозна, потискаща среда. Може да е бил обект на сексуално насилие от страна на родител или близък роднина. Вероятно е извършвал и по-дребни престъпления в миналото, като например е започнал с жестокост към животни в детството и кражби от съучениците си. Със сигурност е бил самотник с малко или никакви приятели.

Замълча за момент и се прокашля, преди да продължи:

— Вероятно още от ранното си юношество е бил обсебен от порнография с жестокости и е извършвал по-дребни сексуални престъпления — ексхибиционизъм, непристойно поведение, такива неща. След това е минал на проститутки и най-вероятно е предпочитал садо-мазо услуги. Сигурно използва и наркотици — най-вероятно кокаин.

Замълча за миг.

— Облича се с женски дрехи за маскировка, което говори както за фантазиите му, така и за факта, че е интелигентен и вероятно има перверзно чувство за хумор, което може да се окаже важно — при избора му на място на нападенията през деветдесет и седма и сега, както и в избора на часа. Фактът, че е така наясно с криминалистичните процедури, също показва, че е умен — и има познания или пряк опит в полицейската методология.

Детектив Ема-Джейн Бутууд вдигна ръка.

— Можете ли да предположите, ако той е Мъжа с обувките, защо би спрял за дванайсет години, а после е почнал отново?

— Не е необичайно. Има сериен сексуален насилник на име Денис Рейдър в САЩ, който спрял да напада дванайсет години, защото се оженил и създал семейство. Щял е да започне отново, когато се отегчил от връзката си, но за щастие е хванат, преди това да се случи. Това може да е сценарият и за нашия нападател. Но е възможно също така да се е преместил някъде, дори отвъд океана, и да е продължил с нападенията там. Сега се е завърнал.

* * *

След края на брифинга Грейс помоли криминалния психолог да дойде в кабинета му за няколко минути. После затвори вратата. Навън се вихреше буря и дъждът барабанеше по прозорците, когато той се настани зад бюрото си.

— Не исках да споря с вас пред колегите, доктор Праудфут — каза той твърдо, — но съм загрижен за третото нападение във влакчето на ужасите. Всичко в начина на действие е различно.

Праудфуд кимна със самодоволна усмивка, като родител, който се опитва да успокои дете.

— Какви са според вас ключовите различия, детектив-суперинтендант.

Грейс усети покровителствения тон и се подразни, но се опита да не го показва. Вместо това вдигна пръст и каза:

— Първо, за разлика от останалите жертви, Манди Торп не си е купила скоро обувките, използвани при нападението срещу нея — в това число включвам и Рейчъл Райън, за която все още не сме сигурни. Всички пет жени са си купили чисто нови скъпи обувки часове или дни преди да бъдат нападнати. При Манди Торп е различно. Тя е купила обувките преди няколко месеца, на ваканция в Тайланд.

Той вдигна още един пръст.

— Второ, мисля, че може да е важно, че за разлика от другите, Манди Торп е носила имитация на дизайнерски обувки — копия на „Джими Чу“.

— Моите уважения, Рой — не съм специалист в тези неща, но си мисля, че цялата идея на фалшификатите е в това да не се различават от оригинала.

Грейс поклати глава.

— Не става дума дали се различават. Той намира жертвите си в магазините за обувки. Трето, и много важно, не е карал Манди Торп да прави нещо с обувките си. Така действа той, упражнява властта си над жертвите.

Праудфуд сви рамене, което не показваше дали е съгласен.

— Младата жена е била в безсъзнание, така че не можем да знаем какво точно ѝ е направил.

— Вагиналните проби показват, че проникването е станало с кондом. Няма никакви признаци на вагинално или анално проникване с част от обувка.

— Може да се е наложило да избяга — отвърна Праудфут.

Грейс вдигна още един пръст и продължи:

— Вероятно. Четвърто, Манди Торп е пълна — направо дебела, честно казано. Всички предишни жертви са слаби.

Психологът поклати глава.

— Фигурата ѝ не е значим фактор. Той е бил на лов. Важно е времето. Преди Мъжа с обувките действаше през две седмици. Този първо направи интервал от седмица, после го свали до два дни. И двамата не знаем какво е правил през изминалите дванайсет години — може би сега е избухнал, ако е потискал желанието толкова време, или пък е натрупал увереност от факта, че все му се разминава. В едно съм сигурен — колкото по-уверен се чувства в престъпленията, толкова по-непобедим ще се чувства — и ще иска все повече.

— Днес по обяд имам пресконференция, доктор Праудфут. Много е важно какво ще кажа на нея. Искам информацията ни да е съвсем точна, така че да ни помогне да хванем нашия човек и да дадем на хората някакво усещане за сигурност. Ако съдя по вашата репутация, вие също бихте искали да изнесем най-точната информация — не бихте искали да кажем нещо погрешно, нали? Праудфуд поклати глава.

— Аз рядко греша, детектив-суперинтендант. Няма да сбъркате, ако ме послушате.

— Радвам се да чуя това — отвърна Грейс хладно.

— Вие сте стар професионалист, като мен — продължи Праудфут. — Оказва ви се всякакъв политически и икономически натиск — знам това, с всеки полицейски началник става така. И тук изниква въпросът — кое е по-лошото за обществото и потреблението? Да си мислят, че в града върлува един престъпник или че са двама? — Психологът се вгледа твърдо в Грейс и вдигна вежди. — Знам кое бих избрал, ако искам да защитя репутацията на града си.

— Не мисля да се ръководя от политиците при взимането на решение — отвърна Грейс.

— Рой, мога ли да ви наричам така?

Грейс кимна.

— Сега нямате работа с някой обикновен тъпак. Този тип е умен. Преследва жертвите си. Нещо в главата му го кара да прави едно и също всеки път, но той не е глупав и знае, че трябва да промени методите си. Сигурно доста ще се посмее, ако можеше да чуе разговора ни. Той не се наслаждава само на властта си над жените, той се наслаждава и на надмощието си над полицията. Всичко това е част от извратената му игра.

Грейс се замисли, бяха го учили да се вслушва в мнението на експертите, но да не се влияе от тях, винаги да си съставя собствено мнение.

— Разбирам какво имате предвид — каза той.

— Надявам се, че разбирате, Рой. Само погледнете биографията ми, ако имате някакви съмнения. Бих бил пределно ясен относно този извършител. Това е човек, който се нуждае от зона на комфорт, от някаква рутина. Придържа се към стария модел. Това е неговата зона на комфорт. Ще продължи да отвлича жертвите си от същите или подобни места. Ще има изнасилване на паркинг в центъра на града преди края на седмицата и обувките отново ще липсват. Можете да предадете това на пресата от мое име.

Самодоволството му започваше да дразни Грейс неимоверно много. Но той се нуждаеше от психолога. Нуждаеше се от всяка сламка, за която би могъл да се хване.

— Не мога да наблюдавам целия център на града — нямаме такива ресурси. Ако напълним центъра с униформени, това няма да ни помогне да го хванем. Само ще го принудим да действа другаде.

— Мисля, че вашият човек е достатъчно умен и дързък, за да го направи под носа ви. Може дори да се възбуди от това. И целия град да напълните с полиция, той пак ще напада.

— Много успокояващо — каза Грейс. — Тогава какво предлагате?

— Ще трябва вие да направите някакви предположения — и се надявам да имате късмет. Или пък… — Той замълча за миг. — В случая с Денис Рейдър в САЩ — един особено гнусен тип, който сам се нарича ВИУ — връзвам, измъчвам, убивам… Та хванали са го след дванайсет години затишие, когато местният вестник написал нещо за него, което той не харесал. Било е просто примамка…

— Какво са написали? — попита Грейс с внезапно събуден интерес.

— Мисля, че нещо относно мъжествеността на престъпника. Нещо в този смисъл. Но в едно можете да сте сигурен: вашият извършител следи много внимателно медиите, чете всяка дума в местната преса. Голямото его върви с опазване на собствената територия.

— Нали не смятате да го провокираме, за да извърши нещо още по-гадно?

— Не, не казвам това. Той е спрял с нападенията за дванайсет години. Бог знае какво е правил през това време. А сега напада отново. Предполагам, че се смята за недосегаем — най-умния, най-могъщия. И шумът в медиите и пресата доказва това. Създават демон от нашия Мъж с обувките, превръщат го в Чудовището на Брайтън и Хоув, и бинго — продажбите на вестниците скачат в цялата страна, както и рейтингите на предаванията. А всъщност си имаме работа с един гнусен извратеняк, саможивец с психични отклонения.

— Значи трябва да накараме местните вестници да напишат нещо унизително по отношение на мъжествеността му? Че има малка пишка или нещо такова?

— А какво ще кажете за истината — че не може да го вдигне — или пък да го задържи? Никой мъж не би харесал подобно нещо.

— Опасно е — отвърна Грейс. — Това може да го накара да побеснее.

— Той вече е достатъчно опасен, Рой. Но в момента е умен, пресметлив, не бърза, не прави грешки. Вбесиш ли го, ще го провокираш да изгуби контрол — така ще сгреши. А после ще го хванеш.

— Или ще ги хвана.

59

Понеделник, 12 януари

Съсекс Скуеър беше едно от бижутата в архитектурната корона на Брайтън. Състоеше се от една права и две прекрасни овални редици с типични английски дву- и триетажни къщи, всяка с гледка към петакровите частни градини и Ламанша отвъд тях. Площадът бе построен за вилни домове с изглед към крайбрежието, за модерни и богати викторианци. Сега повечето сгради бяха разделени на апартаменти, но великолепието им не се беше изгубило в този процес.

Той караше бавно микробуса покрай високите импозантни фасади, всички боядисани в бяло, и проверяваше номерата. Търсеше номер петдесет и три.

Знаеше, че това е все още еднофамилна къща на пет етажа, с помещения за слугите на последния етаж. Хубаво жилище, каза си той и се замисли за статута на човек като Руди Бърчмор, вицепрезидент за Европа на „Американ енд Ориентъл Бенкинг“, и за неговата жена общественичка — Дий. Идеалният дом, за да се забавляваш със стил. За влиятелни хора. Които носят скъпи обувки.

Отново обиколи площада, разтреперан и непохватен от вълнение. Този път спря близо до къщата, като вкара колата в една пролука до пътя от страната на градините. Това беше добро място за спиране. Оттук виждаше колата ѝ и входната врата, но тя нямаше да го забележи нито от прозорец, нито от вратата.

Той беше невидим!

Беше научил, че някои неща са невидими за обитателите на света на богатите. Имаше невидими хора, като например метачите на улиците, чистачите на офиси и земекопачите. Имаше и невидими превозни средства — като колите на млекарите, белите микробуси и такситата. Дилърите на наркотици много използваха таксита, те никога не събуждаха подозрение късно през нощта. Но микробусът отговаряше по-добре на нуждите му в момента.

Той се усмихна, все повече се възбуждаше, дишането му се ускори. Още усещаше миризмата на „Армани Код“. Усещаше я толкова силно, сякаш целият микробус беше изпълнен с нея.

О, да, кучко! О, да! О, да!

Щеше да се наслаждава на този аромат, докато я караше да прави разни неща с онези обувки, и после, когато той щеше да прави разни неща с нея. Тя щеше да се поти от страх, а потта щеше да направи миризмата още по-силна.

Представяше си я как излиза от входната врата с онези сини обувки и мирише на „Армани Код“. Представяше си я как се плъзга зад волана на колата си. После паркира някъде, както бе направила в събота — на подземен паркинг.

Знаеше точно кога ще носи тези обувки. Беше я чул да го казва в магазина, когато ги купи. За специалния случай, за обяд в дамския клуб, където щеше да държи реч. Обяд, за който бе купила божествена синя рокля и… подходящи обувки.

Щеше да е хубаво, ако Дий Бърчмор излезе от дома си сега, помисли си той, само че нямаше да носи хубавите обувки днес.

Беше много удобно, че имаше раздел в уебсайта си за социалните ѝ ангажименти. Освен това имаше и фейсбук профил, където също ги обявяваше. И осведомяваше света за всичките си действия, час по час, в Туитър. Много полезно, наистина!

Тя беше потвърдила на уебсайта си и във Фейсбук, че следващият ѝ голям социален ангажимент е в четвъртък, когато ще държи реч на обяд на „Мартлетс“. Вече беше започнала да говори за това и в Туитър. Каймакът на дамското общество в Брайтън и Хоув щеше да присъства там. Един от почетните гости щеше да е съпругата на настоящия лорд-лейтенант, или кралския представител в Съсекс.

Обядът щеше да се проведе в гранд хотела, който имаше огромен подземен паркинг.

Наистина нямаше как да е по-удобно от това!

60

Понеделник, 12 януари

Имаше известна доза дързост в начина, по който Кевин Спинела влезе в кабинета на Рой Грейс десетина минути преди един часа. Издърпа стол непоканен и се настани. Спинела винаги бе смущавал Грейс и в същото време имаше качества, които той нямаше как да не хареса.

Репортерът се облегна нехайно в стола от другата страна на бюрото му, без да вади ръце от джобовете на шлифера си. Под него носеше костюм с разхлабена, непохватно завързана вратовръзка. Той беше слаб мъж, с фино лице. Беше в началото двайсетте, имаше буден поглед и черна гелосана коса. Както винаги, хищните му челюсти усърдно дъвчеха дъвка.

— Е, какво имате за мен, детектив-суперинтендант?

— Ти си осведоменият — отвърна Грейс, за да го изпробва. — Ти трябва да имаш нещо за мен, нали?

Репортерът килна глава настрани.

— Чух, че Мъжа с обувките се е завърнал.

— И кой ти е източникът, Кевин?

Репортерът се усмихна и потупа носа си с пръст.

— Ще разбера, нали знаеш? — добави Грейс сериозно.

— Струва ми се, че ме извика да се видим, за да вършим работа.

— Така е.

— Тогава?

Грейс едва запазваше спокойствие и реши да остави въпроса за изтичането на информация за по-късно. Смени темата:

— Имам нужда от помощта ти. Ако кажа нещо неофициално, може ли да разчитам, че няма да го оповестиш, докато не ти кажа? Трябва да ти имам абсолютно доверие за това.

— Досега нямаше ли ми?

Не, нямах всъщност, помисли си Грейс. Макар че трябваше да признае, че Спинела се беше държал доста добре през изминалата година.

— Обикновено — заключи Грейс.

— Е, какво имаш за „Аргус“?

— Вероятно можете да ни помогнете да хванем извършителя. Със сигурност ще ти дам интервю за това.

— Само един извършител, така ли? — попита натъртено Спинела.

Мамка му, помисли си Грейс, като се чудеше откъде се беше докопал и до това. Кой се беше раздрънкал след срещата на екипа рано тази сутрин? Нима някой от хората му? Откъде беше изтекло? Гневът му нарастваше. Но от изражението на Спинела ставаше ясно, че няма да измъкне нищо от него. За момента трябваше да се примири.

— На този етап смятаме, че само един човек е отговорен за всичките нападения.

Шавливите очи на Спинела показваха, че не му вярва.

Грейс не обърна внимание на това и продължи:

— Добре, ето каква е сделката. — Поколеба се за миг, знаеше, че поема голям риск. — Имам две ексклузивни новини за теб. Първата не искам да отпечатваш, докато не ти кажа, а втората искам да отпечаташ веднага. Няма да ги съобщя на пресконференцията.

Настъпи кратка тишина, през която двамата се взираха един в друг. За миг Спинела спря да дъвче.

— Става ли? — попита Грейс.

Спинела сви рамене и отвърна:

— Става.

— Добре. Първата, която не е за отпечатване, е, че според нас тази седмица може да има още едно нападение. Най-вероятно ще е някъде в центъра на града, възможно е да е на паркинг.

— Не е трудно да се досетиш, като се има предвид, че досегашните три станаха само за две седмици — измърмори саркастично Спинела.

— Така е, съгласен съм.

— Не е кой знае каква новина, можех и сам да го предвидя.

— Да, но ако се случи подобно нещо, за теб ще е по-добре преди това да си написал: „Детектив-суперинтендант Грейс съобщи за „Аргус“, че се очаква…“, нали знаеш, бива те в тези работи.

Спинела имаше благоприличието да се изчерви. После сви рамене.

— Паркинг, а? Значи според вас ще подкара пак в същата последователност.

— Така смята криминалният психолог.

— Доктор Праудфуд има репутация на лаладжия, нали?

— Ти го казваш. — Очите му проблеснаха.

— Е, и какво правите, за да предотвратите следващото нападение?

— Всичко, което можем, без това да затворим центъра на Брайтън. Ще хвърлим всички възможни ресурси, но без да се забелязва. Искаме да го хванем, а не да го прогоним и да го изтървем.

— Как ще предупредите хората?

— Надявам се, че ще получим помощта на пресата и медиите на пресконференцията — да ги предупредят в някакъв по-общ смисъл, без нищо конкретно.

Спинела кимна и извади бележника си.

— Сега ми кажи новината за отпечатване.

Грейс се усмихна и каза:

— Нападателят има малка пишка. Става ли?

— Това ли е? — попита Спинела.

— Това е.

— Шегуваш се.

Детектив-суперинтендант Грейс поклати глава.

— Е, това ли ми е новината? Че нападателят има малка пишка?

— Надявам се, че това ще го поразстрои — отвърна Грейс.

1998

61

Вторник, 13 януари

Старата дама седеше зад волана на откраднатия микробус на върха на стръмния хълм. Предпазният колан беше закопчан възможно най-плътно. Ръцете ѝ почиваха на волана, двигателят работеше, но светлините бяха изключени.

Той стоеше до нея, държеше вратата отворена и беше адски нервен. Нощта беше черна, небето беше плътно забулено с облаци. Лунната светлина би му помогнала, но такава нямаше.

Очите му изследваха мрака. Беше два сутринта, на извънградски път, на няколкостотин метра на север от входа за голф клуба „Уотърхол“, на две мили от покрайнините на Брайтън. Пътят беше пуст.

Бяха на дълъг половин миля стръмен склон с остър завой в края. Пътят извиваше през долината между хълмовете на Южен Даунс. Хубавото на тази местност беше, че той можеше да види светлините на всяка идваща кола на миля в двете посоки. Засега беше чисто.

Време за рокендрол!

Посегна през скута ѝ и освободи ръчната спирачка, после отскочи назад, защото микробусът веднага потегли и бързо набра скорост. Вратата на шофьора се затвори с трясък. Микробусът изви в отсрещното платно и остана в него, като продължи да набира скорост.

Добре че точно сега никой не идваше нагоре по хълма, защото старата дама не беше в състояние да избегне сблъсъка или пък да направи каквото и да било, поради простия факт, че беше мъртва от десет дни.

Той скочи на колелото си и с помощта на допълнителната тежест на раницата, започна да върти педалите и набра скорост надолу по хълма.

Далеч напред виждаше силуета на микробуса, който беше откраднал от един строеж. Извиваше към края на платното и за един спиращ сърцето момент той беше сигурен, че ще се забие в гъстите храсталаци, които щяха да го спрат. Но тогава, като по чудо, микробусът зави рязко наляво, направи лека корекция на курса и продължи надолу по хълма, сякаш някой наистина го управляваше. Сякаш тя се бе впуснала в най-дивото шофиране в живота си. Или пък в смъртта си!

— О, давай, скъпа! Давай, Моли! — поощри я той. — Наслаждавай се!

Микробусът, който беше целият нашарен с надписи „Строители „Брайън Бекър“, продължи да набира скорост. Колелото сега се движеше толкова бързо, че той се уплаши да не изгуби контрол, и докосна спирачката, за да намали малко, като остави микробуса да се отдалечи. Беше трудно да прецени разстоянието. Храстите летяха край него. Нещо изпляска близо до лицето му. Какво беше, по дяволите? Прилеп? Сова?

Студен, влажен вятър се втурна в очите му, те се насълзиха и зрението му се замъгли.

Той натисна по-силно спирачката. Вече наближаваха подножието на склона и левия завой. Микробусът продължи право напред. Той чу скърцането и трясъка на телената мрежа, когато микробусът мина през храстите и се заби в оградата на нечия нива. Той спря рязко колелото и сурна маратонките си по асфалта, за да не политне през глава.

Въпреки че бяха насълзени, очите му бяха свикнали с мрака и сега той видя как големият черен силует изчезна. После чу тъп метален трясък.

Скочи от колелото, хвърли го в храстите, извади фенерчето и го включи. После се провря през дупката в оградата. Лъчът на фенера откри целта си.

Идеално! О, идеално! Супер! Да, скъпа, да! Моли, ти си съкровище! Успя, успя!

Микробусът лежеше на покрива си, а четирите му колела още се въртяха.

Той изтича до него, спря, изгаси фенерчето и се огледа във всички посоки. Все още нямаше и помен от фарове. После освети вътрешността на микробуса. Моли Глосъп висеше с главата надолу, благодарение на колана, устата ѝ още беше зашита, а косата ѝ висеше на къси сиви туфички.

— Благодаря ти! — прошепна той, сякаш някой можеше да го чуе на десетина мили оттук. — Добро шофиране!

Свали раницата си и несръчно отвори закопчалките с треперещите си, облечени в ръкавици ръце. Извади петлитрова туба бензин, забърза през прогизналата зимна пшеница и лепкавата кал към шофьорското място и се опита да отвори вратата.

Но тя не поддаваше.

Той започна да проклина, остави тубата и дръпна дръжката с две ръце и с всичка сила. Вратата се отвори само няколко сантиметра, а изкривеният метал изскърца в знак на протест.

Нямаше значение, защото прозорецът беше отворен: щеше да свърши работа. Той стрелна още един нервен поглед в двете посоки. Все още нямаше и помен от кола.

Отвъртя капачката на тубата и изля съдържанието ѝ през прозореца, като обля най-вече главата и тялото на старицата.

Когато тубата се изпразни, затвори капачката и я върна в раницата си. Закопча я и я сложи на гърба си.

След това отстъпи на няколко метра от преобърнатия микробус. Извади пакет цигари, взе една и я пъхна между устните си. Ръцете му трепереха толкова силно, че му беше трудно да щракне запалката. Най-сетне успя, появи се пламък, но за кратко, вятърът го загаси.

— Мамка му! Недей така!

Опита отново, като заслоняваше запалката с длан, и най-сетне запали цигарата. Дръпна дълбоко два пъти и още веднъж се огледа за светлини.

Мамка му!

Някаква кола се спускаше по хълма.

Не ни виждай. Моля те, не ни виждай.

Залегна в пшеницата. Чу рева на двигателя. Усети как светлината на фаровете го облива, после мракът се завърна.

Ревът на двигателя заглъхна.

Изправи се. Задните светлини на колата се мярнаха за кратко, после изчезнаха. Видя ги отново след няколко секунди. После пак се стопиха.

Изчака още малко, преди да тръгне към микробуса. Хвърли цигарата през отворения прозорец на шофьорската врата, обърна се и пробяга няколко метра. Спря и погледна назад.

Нищо не се случваше. Нито искра, нито пламък. Нищо.

Изчака сякаш цяла вечност. Все още нищо не ставаше.

Не, не ми го причинявай!

От другата посока приближаваха светлини.

Моля те, дано не е същият, който мина преди малко, и сега се връща, защото е видял дупката в оградата!

За негово облекчение не беше същият. Тази кола звучеше сякаш не използва цялата си мощност, едва пълзеше по хълма. Слабите ѝ задни светлини му казаха, че е някаква стара бракма и влагата не понася на електрическата ѝ система.

Изчака цяла минута, като вдишваше невероятно силната миризма на бензин във въздуха. А нищо не се случваше. После запали втора цигара, пристъпи внимателно напред и я хвърли. Пак нищо.

Започна да се паникьосва. Да не би бензинът да беше фалшив?

Трета кола се зададе по склона и отмина.

Той извади носната си кърпа, пристъпи внимателно към микробуса, запали фенерчето и видя и двете цигари, прогизнали и изгаснали, да лежат в локвичка бензин на покрива на микробуса. Какво ставаше, мамка му? По филмите запалените цигари винаги взривяваха резервоарите! Натопи кърпата в локвичката бензин, после отстъпи назад и я запали.

Кърпата лумна толкова силно, че той я изпусна стреснат на земята. И гореше така бързо, че той можеше само да гледа как пламъците я поглъщат.

По хълма се изкачваше още една кола! Той бързо стъпка горящата кърпа. Тъпчеше ли, тъпчеше, за да я изгаси. Сърцето му бумтеше. Изчака светлините да отминат и ревът на мотора да заглъхне.

Свали раницата, извади анорака си и го смачка на топка. Наведе се през прозореца и го натопи в локвата бензин за няколко минути. После отстъпи назад, като го държеше с протегнати напред ръце. Разгъна го, щракна запалката и последва шумно „буффф“.

Пламъците подскочиха яростно към него, опърлиха лицето му. Без да обръща внимание на болката, той хвърли горящия анорак през прозореца и този път резултатът беше мигновен.

Цялата вътрешност на микробуса лумна като пещ. Той успя да види съвсем ясно Моли Глосъп в секундите, преди косата ѝ да изчезне и цялата да почернее. Стоеше като хипнотизиран и гледаше пламъците, гледаше как тя става все по-черна и по-черна. После внезапно се случи онова, на което се беше надявал. Резервоарът експлодира и микробусът лумна като клада.

Той грабна раницата си и се запрепъва обратно към мястото, където беше захвърлил колелото си. Качи се на него и бясно завъртя педалите, за да се отдалечи възможно най-бързо от сцената в прекрасно хладния въздух. И както беше планирал, потегли към Брайтън.

Не срещна нито една кола по пътя на връщане, чак до главното шосе. Ослушваше се напрегнато за вой на сирени. Не чу нищо.

В настоящето

62

Вторник, 13 януари

Били Безгаджева седеше на маса до прозореца в кафенето и забиваше вилицата си в огромна вегетарианска салата от кресон и маруля, която преливаше от ръба на купата. Имаше чувството, че яде нечия прическа.

Дъвчеше замислено, извади айфона си и се вгледа в екрана му. Изрусената ѝ, дълга до раменете коса беше вързана на конска опашка с висящи кичури, точно както я бе видял последния път в магазина за обувки „Мариеле“, в събота.

Имаше хубавко лице, ако не беше странният крив нос, и беше облечена небрежно, почти развлечено — с безформена сива туника без ръкави над черно поло, джинси и маратонки. Щеше да ѝ даде възможност да се преоблече! Не можеше да понася жени с маратонки.

Явно Джеси Шелдън не се обличаше кой знае как за работа, или пък го правеше нарочно. Албумите ѝ във фейсбук показваха, че изглежда доста добре с пусната коса и хубави дрехи. Дори красива. Зашеметяваща. Много секси дама!

Пък и не беше съвсем без гадже, макар че в момента изглеждаше така, защото седеше сама на масата. Всъщност имаше 251 приятели, както той забеляза по-рано днес, когато за последно провери фейсбука ѝ. А един от тях, Бенедикт Грийни, ѝ беше годеник — е, макар че не бяха официално сгодени, както тя обясняваше на сайта си. Шшт! Не казвайте на родителите ми!

Беше добра в мрежата. Осведомяваше ежедневно приятелите си за всичките си дейности. Всеки знаеше какво ще прави тя в следващите три часа, в следващите шест, в следващите двайсет и четири часа, и през следващите няколко седмици. И подобно на Дий Бърчмор, тя се подвизаваше и в Туитър. В момента споделяше предимно за диетата си. „Джеси си мисли за един „Кит Кат“… „Джеси няма да хапне „Кит Кат“… „Свалила е половин килограм до днес!“… „По дяволите, днес е качила половин килограм! Ще трябва да яде само зеленчуци до края на седмицата“.

Тя беше добро момиче! Пишеше в Туитър доста повече от Дий Бърчмор. Последното беше отпреди час: „Продължавам диетата! Днес ще хапна нещо вегетарианско в „Лидия“, сега ми е любимото заведение!“

Сега пишеше нещо на айфона си. Може би отново в Туитър? Той обичаше да наблюдава жените си. Тази сутрин Дий Бърчмор беше на спа в хотел „Метропол“, получи пълна програма. Зачуди се дали да не пробва и той. Но се отказа. Имаше работа днес, всъщност изобщо не трябваше да е тук сега. Но пък му беше приятно! Как да устои!

Тя беше написала в Туитър: „Ще ида отново да видя онези обувки по обед — надявам се да са още там!“

Там бяха! Той беше видял как тя ги снима с телефона си, когато каза на продавачката, че ще си помисли, докато обядва. Беше я помолила да ѝ ги запази до два часа. Продавачката се съгласи.

Бяха убийствено секси! Черни, с каишки на глезените и дванайсет сантиметрови токове с метален цвят. Точно тези искала да носи на събитието, което щяла да посети с годеника си. Там той щял да се запознае с родителите ѝ.

Тя написа нещо на клавиатурата, после вдигна телефона до ухото си. След няколко мига лицето ѝ грейна.

— Здравей, Роз! Току-що ти изпратих снимка на обувките! Получи ли я? Да! Какво мислиш? Така ли? Наистина? Добре! Ще ида да ги взема! Ще ги донеса да ти ги покажа довечера, след скуоша! Кой филм ще гледаме? „Последна дестинация“? Супер!

Той се усмихна. Тя обичаше филмите на ужасите. Може би дори щеше да се наслади донякъде на малкото шоу, което планираше за нея! Макар че намеренията му не бяха точно да ѝ доставя удоволствие.

— Не, колата вече е наред, поправиха я. Ще взема храна за вкъщи. Ще му кажа да не ни слага водорасли. Миналата седмица забрави — продължи тя. — Да, добре, със соев сос. Ще го накарам да сложи повечко.

Неговият мобилен иззвъня и той погледна дисплея. От работата. Натисна червения бутон и го прехвърли на гласовата поща.

После се загледа в броя на „Аргус“, който беше купил току-що. Заглавието на първа страница крещеше:

ПОЛИЦИЯТА СЕ ПРИБЛИЖАВА ДО НАСИЛНИКА СЛЕД ТРЕТО ИЗНАСИЛВАНЕ В ГРАДА

Той се смръщи и започна да чете. Третото изнасилване бе станало през уикенда, на пристана, във влакчето на ужасите. Вестникът твърдеше, че така нареченият Мъж с обувките, който беше извършил четири, или вероятно пет, изнасилвания през деветдесет и седма и деветдесет и осма, както и вероятно още други, които не са били докладвани, се е завърнал. Детектив-суперинтендант Рой Грейс, главният разследващ полицай, твърдеше, че е твърде рано да се прави такова заключение. Те провеждаха няколко линии на разследване и той уверяваше читателите, че полицията на Съсекс е впрегнала всеки свободен ресурс за целта. Безопасността на жените в града била главният им приоритет.

Следващият абзац го накара да подскочи.

В ексклузивно интервю за „Аргус“ детектив-суперинтендант Грейс съобщи, че извършителят има сексуална физическа уродливост.

Не уточни каква точно, но каза, че включвала изключително малък член. Добави и че всяка жена, с която е имал някакви отношения, би запомнила тази му особеност.

Терапевт по психосексология каза, че подобен недъг може да доведе човек до опит да компенсира чрез насилие. Молим всеки, който смята, че познава такъв мъж, да се обади на телефон 0845 6070999 и да пита за разследващия екип по операция „Риба меч“, или да се обади анонимно на „Ловци на престъпници“.

Телефонът му иззвъня два пъти — със сигнала на гласова поща. Той не му обърна внимание, взираше се в страницата с нарастваща ярост. Сексуална уродливост значи? Това ли си мислеха всички за него? Е, може би детектив-суперинтендант Грейс страдаше от други недъзи — мозъчни. Той не беше успял да го залови дванайсет години и нямаше да успее и сега.

Малка пишка, голям мозък, господин Грейс.

Прочете отново статията, дума по дума, дума по дума. После отново и отново.

Приятелски женски глас с южноафрикански акцент го стресна.

— Ще поръчате ли вече, мадам?

Той погледна младата сервитьорка. После към съседната маса до прозореца.

Били Безгаджева си беше тръгнала.

Нямаше значение. Той знаеше къде да я открие. На паркинга на „Уитдийн Спортст Стейдиъм“, след играта на скуош тази вечер. Този паркинг беше хубав, открит и голям. Щеше да е празен по това време и тъмен като в рог. С малко късмет щеше да успее да паркира до малкия черен форд Ка на кучката.

Погледна към сервитьорката.

— Да, искам рамстек с картофки, да е алангле.

— Опасявам се, че това е вегетариански ресторант.

— Тогава какво правя тук, по дяволите? — каза той, напълно забравил да преправи гласа си.

Стана и изхвърча навън.

63

Вторник, 13 януари

В края на „Кенсингтън Гардънс“ зави наляво и тръгна по „Трафалгар Стрийт“, като търсеше уличен телефон. Откри един в дъното. Няколко картички с изображения на полуголи жени, които предлагаха уроци по френски, ориенталски масаж, курсове по дисциплина, бяха налепени по стъклата на будката.

— Кучки — каза той, като им хвърли един поглед.

Помисли малко какво трябва да направи, за да се обади.

Бръкна в джоба си за монета и извади единствената, която имаше — от една лира, пъхна я в процепа. После, като все още трепереше от гняв, погледна първия номер в статията на „Аргус“ и го набра.

Когато отговориха, поиска да го свържат с екипа по операция „Риба меч“, после зачака.

След три сигнала отговори мъжки глас.

— Детектив Никол.

— Искам да оставя съобщение за детектив-суперинтендант Грейс.

— Да, сър. Може ли да попитам кой се обажда?

Той изчака за момент, докато една полицейска кола отмине покрай него, сирената ѝ виеше. После остави съобщението си, затвори и излезе бързо от телефонната будка.

64

Вторник, 13 януари

Целият екип по операция „Риба меч“ се събра в залата за сутрешния брифинг в шест и половина. Всички мълчаха, когато Рой Грейс включи касетофона. Касетата му беше изпратена от телефонната централа.

Чуваше се шум от трафика, после един мъж заговори тихо, като че ли едва успяваше да запази спокойствие. Заради шума от движението думите му се различаваха трудно.

— Искам да оставя съобщение за детектив-суперинтендант Грейс — каза мъжът.

После чуха как Ник Никол отговаря:

— Да, сър, може ли да попитам кой се обажда?

Настъпи мълчание, чу се воят на полицейска сирена, после отново гласът на мъжа, сега по-силен:

— Кажете му, че всъщност не ми е малък.

Последва силно изщракване, остро изпукване и линията прекъсна.

Никой не се усмихна.

— Дали е той, или е някакъв номер? — попита Норман Потинг.

След няколко секунди се обади Джулиус Праудфут.

— Бих заложил всичките си пари, че е той, ако съдя по начина, по който говореше.

— Може ли да го чуем отново, шефе? — помоли Майкъл Форман.

Грейс пусна пак касетата. Когато записът свърши, той се обърна към Праудфут.

— Можете ли да ни кажете нещо?

Криминалният психолог кимна.

— Да, в известна степен. Първо, ако предположим, че е той, значи успешно сте разклатили клетката му. Затова си мисля, че не е шега. В гласа се усеща искрен гняв. Усеща се емоция.

— Това беше и моето намерение — да му разклатя клетката.

— Да, това се чува в гласа му, в начина, по който повишава тон — продължи криминалният психолог. — Едва сдържа гнева си. И всъщност се чува как не успява да уцели вилката от първия път — значи ръцете му треперят от ярост. Мога да кажа и че е нервен, че е под напрежение — успял си да докоснеш нерв. А тази информация за него вярна ли е? От жертвите ли я научихте?

— Не така обстоятелствено, но да, личи от свидетелските показания от деветдесет и седма и сега.

— И защо го съобщи на „Аргус“, Рой? — попита Ема-Джейн Бутууд.

— Защото подозирам, че този извратеняк е много умен. Преди му се е разминало и сега си мисли, че пак ще му се размине. Ако доктор Праудфут е прав и той е нападателят във влакчето на ужасите, тогава става все по-нагъл и престъпленията му зачестяват. Исках да уязвя егото му и да го изнервя. Хората допускат грешки, когато са ядосани.

— Или пък стават по-жестоки към жертвите си — каза Бела Мой. — Няма ли такъв риск?

— Ако е убивал, Бела, което ми се струва вероятно — отвърна Грейс, — има голям риск да убие отново, без значение дали сме го вбесили. Когато някой е отнел живот веднъж, той прекосява собствения си Рубикон. Втория път вече е много по-лесно. Особено ако първият път е изпитал удоволствие. Имаме си работа с гаден, извратен престъпник — който никак не е глупав. Трябва да намерим начин да го заловим. Не само че не искам да става по-жесток към жертвите си — искам да не хване друга жертва, да го спра. Трябва да го заловим, преди да е нападнал отново.

— Някой успя ли да разпознае акцента му? — попита Ник Никол.

— На мен ми звучи местен — отвърна Форман, — но е трудно да се каже при този фонов шум. Вероятно можем да изчистим записа?

— Работи се по това — отвърна Грейс. После се обърна към Праудфут. — Можем ли да предположим от записа на каква възраст е?

— Трудно е — между трийсет и петдесет години, предполагам — каза той. — Мисля, че трябва записът да мине през лаборатория като „Дж. П. Френч“, специализирана в гласово профилиране. Могат да извлекат доста информация от това обаждане. Вероятно регионалният и етническият профил на мъжа, като начало.

Грейс кимна. Беше използвал тази специализирана фирма и преди и резултатите му помогнаха. От лабораторията можеше да получи гласов отпечатък, който беше също толкова уникален, колкото ДНК профилът или пък пръстовите отпечатъци. Но дали щяха да успеят да го направят за малкото време, с което той смяташе, че разполага?

— Има множество ДНК бази данни — каза Бела Мой. — Не може ли да се направи нещо такова и за гласовите отпечатъци?

— Бела, тогава ще се наложи да накараме всеки от Брайтън и Хоув да изрече едни и същи думи. В града живеят около сто и четирийсет хиляди мъже. Ще ни отнеме около десет години — отвърна Норман Потинг.

— Ще го пуснеш ли отново, шефе? — каза Глен Брансън, който досега бе мълчал. — В онзи филм „Разговор“, с Джийн Хекман, успяха да извлекат нещо от фоновия шум на касетата, нали?

Грейс пусна отново записа.

— Успяхме ли да проследим обаждането, сър? — попита Елън Зорати.

Номерът беше скрит. Но се работеше по това. А задачата беше трудна, като се имаше предвид броят на обажданията, които постъпваха в телефонната централа на всеки час. Грейс пусна записа отново.

Когато той свърши, Глен Брансън каза:

— Звучи, сякаш е някъде в центъра на Брайтън. Щом не можем да проследим номера, можем да разберем къде е минавала кола с включена сирена по това време на деня — звучи така, сякаш профучава точно покрай него. Трябва да проверим каква кола с включени сирени се е движила точно в два без пет по обяд и да проследим маршрута ѝ. Така ще разберем къде е бил. Камерите може да са заснели някой да говори по мобилния си — и бинго.

— Добра идея — отвърна Грейс. — Но като че ли се е обажда от кабелен телефон, а не от мобилен, ако се съди по изщракването накрая.

— Да — обади се Майкъл Форман. — Онова дрънчене звучи така, сякаш закачва слушалката на някой от старите телефони.

— Може просто да е изпуснал телефона си, ако е бил нервен, както предполага доктор Праудфут — каза Бутууд. — Не мисля, че трябва да изключваме вероятността за мобилен телефон.

— Или пък е бил в будка на уличен телефон — каза Форман. — В този случай може да имаме отпечатъци.

— Ако е бил вбесен — каза Праудфут, — според мен е много вероятно да удари съвсем скоро. И с голяма сигурност мога да кажа, че ще повтори стария модел. Знае, че той работи. Ще се придържа към него. Което означава, че ще удари на някой паркинг — както вече казах.

Грейс отиде до картата на централен Брайтън и се вгледа в нея. Търсеше всички големи паркинги. На гарата, Лондон Роуд, Ню Роуд, Чърчил Скуеър, Норт Роуд. Имаше десетки, големи и малки, някои управлявани от общината, други от „Паркинги и гаражи“, трети пък бяха част от супермаркети или хотели. Обърна се пак към Праудфут.

— Невъзможно е да покрием всеки проклет паркинг в града — още повече тези с по няколко нива. Просто нямаме достатъчно хора. И в никакъв случай не можем да ги затворим.

Внезапно почувства тревога. Може би направи грешка със Спинела вчера. Ами ако беше принудил Мъжа с обувките да убие отново? Това щеше да е по негова вина, заради неговата глупост.

— Най-доброто, което можем да направим, е да вкараме цивилни полицаи в контролните стаи с камерите на тези паркинги, които имат такива, ще пуснем патрули и цивилни коли — каза Грейс.

— Бих искал вашите хора да наблюдават тази нощ за човек, който изглежда не на себе си. Някой, който кара безразсъдно. Смятам, че нашият човек ще е в доста превъзбудено състояние — каза Праудфут.

65

Мислиш се за много умен, нали, детектив-суперинтендант Рой Грейс? Мислиш, че като ме обидиш така, ще ме вбесиш, нали? Но аз не съм толкова глупав.

Трябва да приемеш, че си просто един тъпак. Колегите ти не успяха да ме хванат преди, няма да ме хванат и сега. Аз съм много по-умен от вас, толкова, че не можете да си представите. Нима не разбираш, че ти правя услуга!

Отървам те от отровата в твоите владения! Аз съм твоят най-добър приятел! Един ден ще разбереш това! Някой ден ще се разходим заедно под скалите на Ротингдийн и ще си поговорим. Нали там обичаш да водиш любимата си Клео в неделя! Тя също харесва обувки. Видях я в някои магазини. Доста си пада по обувки, нали? Ще трябва да спестяваш за това, но още не го знаеш. Един ден ще го разбереш.

Те всички са отрова. Всички жени. Прелъстяват те с венерините мухоловки на вагините си. Не можеш да се откъснеш от тях. Обаждаш им се, пишеш им съобщения на всеки няколко минути, защото искаш да разбереш дали още те обичат.

Нека ти кажа една тайна.

Никоя жена няма да те обича. Всички искат само да те контролират. Може да ми се присмиваш. Да се съмняваш в мъжествеността ми. Но ще ти кажа нещо, детектив-суперинтендант. Един ден ще си ми благодарен. Ще вървим рамо до рамо по Ъндърклиф Уок в Ротингдийн и ще ми благодариш, че съм те спасил от самия теб.

66

Вторник, 13 януари

Когато не беше с Бенедикт, Джеси постоянно копнееше за него. Беше минал час, откакто му писа за последно. Единствено във вторник вечер не бяха заедно. Тя играеше скуош с наскоро омъжената си приятелка Джакс, после взимаха китайска храна и отиваха у Роз, за да гледат филм. Това си беше тяхна традиция във вторник вечер, откакто се помнеше. Бенедикт обичаше да композира музика на китарата си, затова също си имаше традиция във вторник — работеше до късно през нощта с един приятел и пишеха нови песни. Надяваха се да съберат достатъчно за албум и да пробият.

Някои уикенди Бенедикт свиреше с една банда в различни кръчми в Съсекс. Тя обичаше да го гледа на сцената. За нея той беше като наркотик, на който не можеше да се насити. Все още, след осем месеца връзка, можеше да прави любов с него буквално по цял ден и по цяла нощ — в редките случаи, когато оставаха заедно толкова дълго време. Той беше много добър в целувките и най-добрият любовник — не че тя имаше голяма база за сравнение. Четирима, ако трябва да сме точни, и нито един, който да си заслужава да бъде запомнен.

Бенедикт беше мил, внимателен, щедър и умееше да я разсмива. Тя обичаше чувството му за хумор. Обичаше миризмата на кожата му, на косата, дъха му, потта му. Но най-много от всичко обичаше ума му.

И разбира се, обичаше това, че той наистина, ама наистина много харесваше носа ѝ.

— Не го харесваш наистина, нали? — попита го тя в леглото преди няколко месеца.

— Напротив!

— Не е възможно!

— Мисля, че си красива.

— Не съм. Човката ми прилича на „Конкорд“.

— За мен си красива.

— Ходил ли си скоро да си прегледаш очите?

— Искаш ли да ти кажа нещо, което прочетох, и се сетих за теб? — попита той.

— Добре, кажи ми.

— „Красотата ѝ улавя вниманието ти, личността ѝ улавя сърцето ти.“

Сега тя се усмихна на този спомен, докато чакаше в задръстването в осветения от уличните лампи мрак, парното на малкия ѝ форд жужеше силно и подгряваше краката ѝ. Тя слушаше с половин ухо новините по Радио 4. Гордън Браун разпалено говореше нещо за Афганистан. Не го харесваше, макар че беше за лейбъристите. Затова превключи на „Джус“. Зазвуча „Секси момче“.

— Еха! — усмихна се тя, кимна и забарабани с пръсти по кормилото в такт с музиката. „О, секси момче, такъв си ти, разкошен!“

Тя го обичаше с цялото си сърце, с цялата си душа, в това беше сигурна. Искаше да прекара живота си с него — никога не бе била така сигурна в нещо. Родителите ѝ щяха да са недоволни, че не се омъжва за евреин, но тя не можеше да направи нищо по въпроса. Уважаваше семейните традиции, но не беше религиозна. Вярваше в стремежа да превърнеш света в по-добро място за всички, а все още не беше открила религия, която изглежда способна на това.

Айфонът, който лежеше на седалката до нея, изписука, имаше съобщение. Тя се усмихна.

Задръстването в пиковия част по Лондон Роуд беше станало още по-трагично заради ремонтите по пътищата. Светофарът се сменяше от зелено на червено, после пак на зелено, пак на червено, а не бяха помръднали и на сантиметър. Тя все още се намираше до ярко осветената витрина на „Канцеларски материали“. Така че имаше време да погледне телефона си.

„Надявам се, че ще победиш! Целувки, целувки, целувки!“

Тя се усмихна. Двигателят работеше, чистачките издаваха стържещ звук и превръщаха капките дъжд, които падаха по предното стъкло, в замазано петно. Бенедикт ѝ беше казал, че има нужда от нови чистачки и мисли да ѝ вземе. Засега трябваше да се оправя и с тези.

Погледна си часовника: шест без пет. Мамка му! Обикновено стигаше за половин час от офисите на благотворителната организация в Олд Стейн, където имаше безплатно място за паркиране, до „Уитдийн Спортс Стейдиъм“. Но тази вечер не беше помръднала и сантиметър цели пет минути. Трябваше да е на корта точно в шест. Надяваше се положението да се подобри, щом подмине участъка в ремонт.

Джеси не беше единствената, която се тревожеше заради задръстването. Някой я чакаше на „Уитдийн Спортс Стейдиъм“, някой, който не беше партньорът ѝ за скуош. И този някой беше в много, много лошо настроение, което се влошаваше още повече с всяка секунда.

67

Вторник, 13 януари

Тук трябваше да е тъмно! Когато снощи провери, беше тъмно. Не беше минал и месец от най-дългата нощ в годината — беше едва 13 януари, за бога! В шест вечерта трябваше да е пълен мрак. Но проклетият паркинг на „Уитдийн Спортс Стедиъм“ беше осветен като коледна елха. Защо бяха избрали точно тази вечер за шибани игри на открито? Не бяха ли чували за глобалното затопляне?

А и къде беше тя, по дяволите?

Паркингът беше по-пълен, отколкото очакваше. Обиколи го три пъти с колата, да провери дали не е изпуснал малкия форд. Не, определено го нямаше.

Тя бе казала във Фейсбук, че ще се срещне тук с Джакс в шест без петнайсет. Както обикновено.

Беше видял снимки на Роз във фейсбук. Вижте снимки на Роз (121). Изпратете съобщение на Роз. Сръчкайте Роз. Роз и Джеси са приятели.

Рос беше доста секси лисичка, помисли си той. Трепач! На някои снимки беше издокарана за абитуриентския си бал.

Той се фокусира върху непосредствената задача и се взря през предното стъкло. Двама мъже минаха забързано пред него, понесли спортни сакове, навели ниско глави под дъжда. Влязоха в главната сграда. Не го видяха. Белите микробуси бяха невидими! Той се изкуши да ги последва вътре, да види дали някак не е пропуснал Джеси Шелдън и тя вече да е на корта. Беше казала нещо за колата си — че са я ремонтирали. Ами ако нещо се беше развалило отново и някой я е докарал, или пък е хванала автобус или такси?

Той спря микробуса напречно на редица паркирани коли, в позиция, която му позволяваше да наблюдава входа към рампата. Изключи двигателя и изгаси фаровете. Беше адски студена дъждовна нощ, което го устройваше. Никой нямаше да забележи микробуса, със или без осветление на паркинга. Всички бяха свели глави и бързаха да се наврат в колите си, на сухо. Всички, освен тъпите бегачи на пистата.

Той обаче беше подготвен. Вече си беше сложил латексовите ръкавици. Тампонът с хлороформ беше запечатан в торбичка в джоба на анорака му. Пъхна ръка вътре, да провери отново. Качулката беше в друг джоб. Провери и нея. Само едно нещо го притесняваше: надяваше се Джеси да си вземе душ след играта, защото не обичаше потни жени. Не обичаше миризмата на некъпана жена. Но сигурно ще се изкъпе, защото след това щеше да вземе китайска храна и после да гледа филм на ужасите с Роз.

Светлини на кола се приближиха към рампата. Той замръзна на мястото си. Тя ли беше? Запали двигателя, за да пусне чистачките.

Беше рейнджроувър. Фаровете му го заслепиха за миг, после се чу и ревът на двигателя. Не спря чистачките. Парното духаше топъл въздух.

Някакъв тип с торбести шорти и бейзболна шапка притича по паркинга, преметнал сак на рамото си. Говореше по мобилния. После се чу би-бип и фаровете на едно тъмно на цвят порше присветнаха, когато мъжът отвори вратата.

Нещастник, помисли си той.

Отново се вгледа в рампата. После погледна часовника си: шест и пет минути. Мамка му! Удари волана с юмруци. Чу слабо, но тънко пищене в ушите си. Понякога го получаваше — когато беше напрегнат. Защипа нос и наду бузи, но не помогна, свистенето се засили.

— Спри, мамка му! Спри!

То ставаше все по-силно.

Изключително малък пенис!

Джеси щеше да прецени това.

Отново си погледна часовника: шест и десет.

Свистенето беше по-силно от свирката на футболен съдия.

— Спри! — изкрещя той, целият трепереше. Погледът му се беше замъглил от гняв.

После чу гласове и скърцане на стъпки.

— Казах ѝ, че той е абсолютен нещастник!

— Тя казва, че го обича! Казах ѝ, че… какво???

Чу се рязък двоен сигнал. Той видя нещо оранжево да проблясва вляво от него. После чу как се отварят вратите на кола и след няколко мига се затръшват. Двигател избръмча, чу се тракане. Вътрешността на микробуса внезапно замириса на отработени газове от дизелов двигател. Той чу и рев на клаксон.

— Мамка му!

Клаксонът изрева отново, после пак, вляво от него.

— Мамка му! Шибай се! Шибай се!

Пред очите му се беше спуснала мъгла, умът му тънеше в мъгла. Чистачките скърцаха и прогонваха дъжда. Още хора идваха. И те бърбореха.

После клаксонът изрева отново.

Той се обърна гневно и видя просветването на мигач. Разбра какво става. Голям и грозен миниван се опитваше да обърне, а той беше паркирал точно пред него и го блокираше.

— Майната ти! Шибай се! — Запали мотора, включи на скорост, микробусът отскочи няколко метра напред и спря. Той усети, че главата му трепери, свистенето ставаше все по-силно, разкъсваше мозъка му на парченца. Отново запали двигателя. Някой чукаше по прозореца на вратата.

— Майната ти! — Превключи на първа и се стрелна напред. Продължи така, почти заслепен от гнева, и се спусна по рампата.

В мъглата от ярост не успя да забележи фаровете на малкия черен форд Ка, които се изкачваха по рампата и се разминаха с него.

1998

68

Сряда, 14 януари

— Съжалявам, че закъснях, скъпа — каза Рой Грейс, докато влизаше в къщата.

— Ако получавах по лира за всеки път, в който го казваш, щях да съм милионер! — усмихна му се вяло Санди, после го целуна.

Носеше се топлата миризма на ароматни свещи. Санди ги палеше през повечето вечери, но сега изглеждаха повече от обикновено. Като за специален случай.

— Господи, много си красива — каза той.

И наистина беше. Беше ходила на фризьор и дългата ѝ коса беше на букли. Носеше къса черна рокля, която подчертаваше всяка извивка на тялото ѝ, и се беше парфюмирала с любимия си парфюм — „Пойзън“. Тя вдигна ръка, за да му покаже тънката сребърна гривна, която ѝ беше купил от един модерен бижутер в Лейнс.

— Страхотно ти стои! — каза той.

— Така е! — Тя ѝ се полюбува в огледалото на викторианското портманто в коридора. — Харесвам я. Имаш добър вкус, детектив-сержант Грейс!

Той я прегърна и потърка нос във врата ѝ.

— Искам да те любя още сега, тук, в коридора.

— Тогава е по-добре да побързаш. Таксито ще дойде след трийсет минути!

— Такси ли? Не ти трябва такси. Аз ще карам.

— Нима няма да пиеш на рождения ми ден?

Тя му помогна да свали палтото си, закачи го на закачалката и го поведе за ръка към трапезарията. Джубоксът, който бяха купили преди няколко години, една неделна утрин от пазара в Кенсингтън Гардънс, свиреше една от любимите им песни на „Ролинг Стоунс“, тяхната версия на „Под крайбрежната“. Светлините бяха приглушени, а свещите горяха навсякъде. На масичката за кафе беше отворена бутилка шампанско, имаше две чаши и купа с маслини.

— Мислех да пийнем по едно, преди да тръгнем — каза тя замислено. — Но добре. Ще я сложа в хладилника и ще я изпием, когато се върнем! Може да пиеш от голото ми тяло.

— Мммм. Това е прекрасна идея. Но съм дежурен, скъпа, и не мога да пия.

— Рой, това е рожденият ми ден.

Той отново я целуна, но тя се отдръпна.

— Дежурен си на рождения ми ден. Беше дежурен по Коледа. Днес отиде на работа много рано. Сега вече ще разпускаш.

— Кажи го на Попай.

Попай беше прекият му началник, детектив главен инспектор Джим Дойл — Попай. Той беше назначен за главен следовател по операция „Залез“, издирването на Рейчъл Райън, което сега поглъщаше цялото време на Грейс — и го държеше буден по цели нощи.

— Дай ми номера му, ще му се обадя!

Грейс поклати глава.

— Скъпа, всички отпуски бяха отменени. Работим по този случай денонощно. Съжалявам, но ако беше на мястото на родителите на Рейчъл Райън, щеше да го очакваш от нас.

— Нали не ми казваш, че няма да пиеш на рождения ми ден?

— Нека отскоча да се преоблека.

— Няма да ходиш никъде, докато не ми обещаеш, че ще пиеш с мен тази вечер!

— Санди, ако ми се обадят и мириша на алкохол, може да си изгубя работата и да ме изритат от полицията. Моля те, разбери.

— Моля те, разбери! — изимитира го тя. — Ако получавах по лира всеки път, когато казваш това, щях да съм мултимилионер.

— Отмени таксито. Аз ще карам.

— Няма да караш ти!

— Нали опитваме да спестяваме за ипотеката и за ремонта на къщата.

— Не мисля, че едно такси ще е от голямо значение!

— Всъщност са две таксита — на отиване и на връщане.

— Е? — Тя сложи ръце на кръста си.

В този момент радиотелефонът му изпращя — имаше обаждане. Той го извади от джоба си и отговори.

— Рой Грейс.

Тя го погледна с онзи поглед, който казваше: „Само да си посмял!“

Беше шефът му.

— Добър вечер, сър — каза Рой.

Връзката беше лоша. Гласът на Джим Дойл звучеше накъсано.

— Рой, един фермер открил изгорял микробус в полето. Установихме, че е откраднат вчера следобед. В него имало женско тяло. Онзи тип е бил танкист в Ирак и явно разбира от тези работи. Може и да е нашата изчезнала Рейчъл Райън — трябва веднага да изследваме микробуса. Близо до „Садълскомб Роуд“ е, на половин миля южно от голф клуба „Уотърхол“. Вече тръгнах. Да се срещнем там? Колко време ще ти трябва?

Сърцето на Грейс се сви.

— Сега ли, сър?

— Ти какво си помисли? След три седмици?

— Не, сър, просто жена ми има рожден ден.

— Честити ѝ от мен.

В настоящето

69

Сряда, 14 януари

Норман Потинг влезе в залата, понесъл чаша кафе, което си беше направил в кухничката надолу по коридора. Спря, като държеше димящата чаша на ръка разстояние, сякаш се боеше от нея. Изсумтя няколко пъти, докато прекоси залата, като че ли искаше да каже нещо на някого, но си промени решението.

Като повечето членове на екипа, Потинг беше на бюрото си още преди седем сутринта. Сега наближаваше осем и половина, както и сутрешният брифинг. Рой Грейс бе излязъл за среща с Питър Риг, а Джулиус Праудфут щеше да дойде всеки момент.

Телефон иззвъня силно, като тромпет. Всички се огледаха. Объркан, Ник Никол извади гръмогласната машина и я изключи.

Когато Рой Грейс влезе в залата, зазвъня друг телефон. С музиката от „Индиана Джоунс“. Потинг имаше благоприличието да се изчерви. Звънеше неговият телефон.

Като измърмори някакво извинение, той извади телефона от джоба си и провери екрана. После вдигна пръст.

— Ще се обадя набързо… Може да е полезно.

Звънна още един телефон. Беше на Джулиус Праудфут. Той влезе в залата, като вадеше телефона си от чантата, и отговори на обаждането, докато се настаняваше.

Последна влезе Клер Уестмор, която беше разпитала и трите изнасилени жени. За първи път щеше да присъства на брифинга.

Като притискаше телефона към ухото си, Потинг започна да пише в бележника си.

— Благодаря ти. Много ни помогна. Благодаря.

Остави телефона и се обърна с доволен вид към Рой.

— Имаме друг заподозрян, шефе!

— Така ли?

— Обади се един от информаторите ми — отвърна Потинг. — Кара за „Таксита Стримлайн“. Каза, че имало някакъв тип — другите шофьори го смятали за хахо, — казва се Джон Къридж, но се наричал със смешното име „Мад“. Та очевидно този Мад карал само нощем и винаги говорел за странни неща — за дамски обувки, например.

Сега всички в залата го слушаха.

— Имало е няколко оплаквания от клиенти — правел доста лични забележки, най-вече относно тоалетните в домовете им и обувките им. Говорих със служител от общината, каза, че този шофьор всъщност не е притеснявал никого, само говорел на твърди лични теми. Общината иска хората — особено жените — да се чувстват в безопасност в законните таксита. Той каза, че планира да си поговори с него.

— Имате ли адреса на Къридж? — попита Грейс.

Потинг кимна.

— Живее на една лодка в Шорхам.

— Добра работа — каза Грейс. — Ще го добавим в списъка на заподозрените. — Сложи бележките си за брифинга на бюрото, до полицейския дневник. — Добре, сега е осем и половина, сряда, четиринайсети януари. Това е десетият ни брифинг по операция „Риба меч“, разследването на изнасилванията на Никола Тейлър, Рокси Пиърс и Манди Торп. Помолих Клер Уестмор да присъства, за да ни съобщи какво са казали жертвите при разпитите.

Кимна към нея.

— Както може да се очаква, и трите са дълбоко травмирани след случилото се с тях — нападението и всички процедури след това — каза тя с лекия си шотландски акцент. — Ще започна с първата жертва, Никола Тейлър, която все още има много ограничени спомени от нападението над нея в „Метропол“. Травмата ѝ се задълбочава след първия разпит, на част от който присъства и детектив-сержант Брансън. В момента тя е на успокоителни в дома си в Брайтън, приятелка се грижи денонощно за нея, тъй като два пъти е опитала да се нарани. Може да се наложат и психиатрични грижи за известно време, преди да започнем пак с разпитите.

Тя замълча и погледна бележките си.

— Мисля, че постигнахме известен прогрес с мисис Роксана Пиърс, която е нападната в дома ѝ на „Дроувуей“ миналия четвъртък вечерта. Интересното в нейната ситуация е, че е нападната, докато се е обличала — а съпругът ѝ е бил на бизнес пътуване в Скандинавия. Криминалистите откриха някои неща в кухнята, по които съдят, че е очаквала гост.

Неколцина от екипа вдигнаха вежди, а Бела каза:

— Може да е поканила приятелка. Защо веднага сарказъм?

— Ами — отвърна Клер Уестмор, — не мисля, че знаците говорят за невинна вечер с приятелка. Две пържоли, отворена бутилка много скъпо вино, още една в хладилника. Попитах я за кого е щяла да приготвя пържолите и тя веднага зае отбранителна позиция. Не спира да повтаря, че ги купила за съпруга си, когато се прибере. Но той е щял да се върне чак на другия ден.

— Да, не оставяш вино да диша толкова дълго. Ще се скапе — обади се Майкъл Форман. — Това е един от интересите ми. Няма значение качеството, оставя се само за час-два. Но чак толкова дълго? Никога. Погледнах доклада. Отворената бутилка струва повече от сто лири. Не е някакво трапезно вино.

— Добре, аз не знам много за виното — каза Уестмор, — но бих се съгласила с теб. Мисля, че е очаквала някого.

— Любовник ли? — попита Ник Никол.

— Не отваряш бутилка вино за човек, който ще те изнасилва — каза Ема-Джейн Бутууд.

— Може би е планирала малка секс-сесия — намеси се Норман Потинг.

— Само в мечтите ти — изсумтя Бела Мои.

— Явно няма намерение да ти каже истината, ако е очаквала някого в отсъствието на съпруга си — продължи Потинг. — Сигурно не иска той да разбере за това, нали?

— А не е ли възможно сексуалната игра да е тръгнала на зле? — попита Праудфут.

— Не мисля така — отвърна Клер Уестмор. — Не и ако съдя по реакциите ѝ.

— И кой е бил мистериозният гост, очакван на вечеря? — попита Ник Никол.

— Тя отрича да има такъв.

Глен Брансън каза:

— Един мерцедес е бил забелязан да тръгва от къщата ѝ горе-долу по време на нападението. Имаме само две цифри и една буква от номера му. Успяхме да ограничим списъка до осемдесет и три коли, регистрирани в Брайтън и Хоув. Свързваме се с всички регистрирани собственици и ги разпитваме. Разбира се, няма как да знаем дали е бил местен, но изглежда вероятно.

— Колко са изключени досега? — попита Рой Грейс.

— Седемдесет и един, сър — каза един млад детектив, Алън Рамзи. — Ще разпитаме и останалите в следващите двайсет и четири часа.

— Значи може да е бил или нападателят, или очакваният гост за вечеря — каза Грейс.

— Ако е бил гостът, защо е избягал? — попита Майкъл Форман.

— Ами, ако Клер е права, вероятно ще имаме възможност да го попитаме. — Грейс я погледна. — А нещо за третата жертва?

— Манди Торп е още в болница, под наблюдение заради травмата на главата, но се подобрява — поне физически. Все пак отговаря на въпросите.

— Казала ли е нещо ново?

— Не, сър.

— Все още не съм сигурен във връзката между нейния случай и първите два. Не съм убеден, че е същият извършител. — Грейс погледна Праудфут, който си замълча. — Добре, нека минем към списъка на заподозрените. Първо, имаме ли нещо ново около Дарън Спайсър?

Глен Брансън заговори отново:

— С детектив Никол го разпитахме снощи в приюта „Свети Патрик“ — първо проверихме дали е бил целия ден на работа в гранд хотела, само за да се уверим, че наистина иска да влезе в правия път. Попитахме го защо е взел обувките на Марси Калстад.

— И?

— Каза, че го е направил, за да ѝ попречи да го преследва.

Чу се смях.

— Вярвате ли му? — попита Грейс.

— Не съвсем. Той винаги казва каквото искаш да чуеш. Но не останах с впечатлението, че ги е взел за някакви извратени цели.

Той се обърна към Ник Никол, който поклати глава и каза:

— Съгласен съм.

— Каза ли какво е направил с тях?

Никол кимна.

— Каза, че ги продал в някакъв магазин на Чърч Стрийт.

— Той съществува ли още? — попита Грейс. — Можем ли да разпитаме продавачите?

— Мислите ли, че ще си спомнят чифт обувки отпреди дванайсет години, сър?

Грейс кимна.

— Прав си. Добре, Норман, какво ще ни кажеш за онзи таксиметров шофьор — Джони Къридж?

— От това, което научих, изглежда доста интересна птица. Възнамерявам да ида да си поговоря с него тази сутрин.

— Добре. Ако научиш достатъчно за арест, закопчай го. Шефът ми диша във врата. Но само ако си сигурен, че имаш достатъчно основания, разбра ли?

— Да, шефе.

— А защо не вземеш разрешително за обиск? Ще го хванем неподготвен и няма да може да се отърве от уликите.

— Не знам дали имаме достатъчно за заповед, шефе — каза Потинг.

— От това, което чух, имаме. Ще притискаме здраво всички заподозрени, така че вземи заповед, Норман. — Грейс погледна бележките си. — Добре, докъде сме с регистрираните сексуални престъпници? Някой може ли да бъде сметнат за заподозрян?

— Не, сър — отговори Елън Зорати. — Работим по списъка. Има един случай в Шрюсбъри преди четири години — много подобен начин на действие и не е арестуван заподозрян. Има и друг, в Бирмингам, преди шест години. Очаквам да науча подробности.

Грейс кимна.

— Важният въпрос, Елън, е дали имаме поглед над всички подобни случаи на наша територия? Сигурни ли сме, че не сме пропуснали някой? Знаем, че се съобщава само за шест процента от изнасилванията. Как бихме могли да съберем важна информация без другите деветдесет и четири процента? Говорихме с полицията в Кент и Съри, Хампшир и Лондон. Не постигнахме нищо. — Той погледна към младата анализаторка. — Елън, ти се свърза с ОАСП — научи ли нещо?

ОАСП беше Отделът за анализ на сексуални престъпления, който покриваше всеки окръг в кралството, с изключение на лондонската полиция.

— Засега нищо, сър — каза тя, — но чакам отговор от някои управления.

— Съобщи ми, щом научиш нещо.

Праудфут се изкашля и заговори:

— Както казах, бих бил много изненадан, ако нашият човек не е извършвал престъпления през последните дванайсет години. Много изненадан. Може да смятате за сигурно, че е действал.

— Какви престъпления — изнасилвания? — попита Ема-Джейн Бутууд.

— Импулсите не отминават — каза Праудфут. — Винаги трябва да им намираме отдушник. — Телефонът му иззвъня. Той хвърли поглед на екрана и отхвърли разговора. — Предполагам, че сте във връзка с „Крими новини“? Те могат да ви бъдат полезни.

— Имаме отлични отношения с тях, Джулиус — отвърна Грейс. — За нещастие ще са в ефир чак след две седмици. Искам да сме хванали извършителя дотогава.

Можеше да добави, че и шефът му, Питър Риг, и неговият шеф, Том Мартинсън, както и шефът на „Брайтън и Хоув Корпорейшън“, се надяват на това.

Внезапно телефонът му зазвъня.

Това беше бившият му шеф, от 1997 година, Джим Дойл, който вече беше част от наскоро основания екип по студени досиета.

— Рой — каза той. — Нали се сещаш за липсващите страници от досието на Рейчъл Райън — относно белия микробус, който бил забелязан близо до местопроизшествието в коледната утрин на деветдесет и седма?

— Да?

— Открихме кой последен е взимал досието. Мисля, че много ще ти хареса.

70

Сряда, 14 януари

— Цял съм в слух — каза Рой Грейс.

Но това, което чу от Джим Дойл, го накара да се вкамени. Напълно. След като най-сетне го смели, отвърна:

— Ти сериозно ли говориш, Джим?

— Абсолютно сериозно.

За деветнайсетте си години в полицията Рой Грейс се бе уверил, че колегите му са добри, почтени хора и с повечето му беше приятно да работи. Със сигурност имаше и по някой задник: някой като Норман Потинг, който поне беше добър детектив. Е, имаше и някои пълни смотаняци. Двама души обаче Грейс искрено не харесваше.

Първият беше неговата бивша шефка, Алисън Воспър, която като че ли от самото начало беше решила, че няма да се спогаждат. Вторият беше един детектив от лондонската полиция, който бе работил при тях за кратко миналата година и беше успял да вбеси всички. Казваше се Касиън Пюи.

Грейс се извини и излезе от залата, като затвори вратата зад себе си.

— Касиън Пюи? Сериозно ли говориш, Джим? Казваш, че той последен е взимал досието?

— Детектив-суперинтендант Касиън Пюи. Работи тук миналата есен, нали така? — каза Дойл. — Нали беше дошъл от Лондон да ти помага със студените досиета?

— Не да ми помага, Джим, а да ги поеме изцяло — и то не само студените досиета, а всичко. Това беше неговият план, с благосклонното съгласие на Алисън Воспър! Беше дошъл да изкльопа шибания ми обяд!

— Да, чух, че е имало известни търкания.

— Да, може и така да се каже.

Грейс се запозна с Пюи преди няколко години, когато онзи беше още детектив-инспектор. От Лондон бяха изпратили подкрепление на полицията в Брайтън по време на конгреса на лейбъристите. Грейс си имаше доста вземане-даване с Пюи и реши, че е изключително арогантен. После, за негово огромно изумление, миналата година Пюи се премести в управлението в Съсекс с чин детектив-суперинтендант, а Алисън Воспър му даде студените досиета на Грейс — както и ясен знак, че в бъдеще ще поема все повече от задълженията му.

Касиън Пюи си въобразяваше, че е много популярен сред жените. Имаше златиста коса, ангелски сини очи и постоянен загар. Все се контеше и ходеше наперено, като излъчваше власт. Винаги действаше, все едно той командва парада, дори и когато не беше така. Беше започнал да действа подмолно зад гърба на Грейс, за да разруши кариерата му, като се опита да възобнови разследването на изчезването на Санди — и да насочи подозренията към него. Когато се върна от пътуване до Ню Йорк през октомври, Грейс откри, че Пюи е сформирал екип, който да разкопае градината му в търсене на останките на Санди.

За щастие оказа се, че този път Пюи е стигнал твърде далеч. Напусна Съсекс и се върна в Лондон с подвита опашка.

След още няколко въпроса към Джим Дойл, Грейс затвори телефона и остана замислен известно време. Нямаше как да спомене това на екипа си на този етап от разследването. Разпитът на висш полицейски служител като заподозрян трябваше да се проведе дискретно, без значение какво беше личното му отношение към него.

Трябваше да го направи сам и щеше да е удоволствие.

71

Понеделник, 29 декември

JESSIESHELDONUK[9]

Днес работих до късно. Финансова ревизия — скууучно!

Но Бенедикт ще ме вземе от работа да ядем суши в „Муши Муши“. Супер!

Прочете съобщението, което беше пуснато току-що от телефона ѝ. Суши, отвратително. Не ги разбираше тия работи. Какъв смисъл имаше да идеш на ресторант, за да ядеш сурова риба? Струваше му се като лесна печалба за готвача. Беше чел някъде, че в японските ресторанти можеш да ядеш суши от голи женски тела. Той лично се сещаше за къде-къде по-приятни неща, които можеш да направиш с голи жени.

Нямаше търпение да ги направи с Джеси Шелдън.

Кофти, че тя щеше да е заета тази вечер. Но нямаше значение. Дий Бърчмор щеше да изнася реч на обяда на „Мартлетс“ утре. Щеше да носи сините сатенени обувки с диамантените катарами. Той знаеше къде ще паркира и мястото беше идеално. Щеше да ѝ се порадва.

Междувременно Джеси Шелдън щеше да държи в течение триста двайсет и двамата си последователи в Туитър. Колко мило от нейна страна да го осведомява за всичко, което прави.

72

Сряда, 14 януари

След като се върна в кабинета си след сутрешния брифинг, Рой Грейс потъна в мисли. Беше ли възможно действащ полицай да е Мъжа с обувките?

В миналото бе имало червиви ябълки в полицията на Съсекс, както и във всяко друго полицейско управление в страната. Убийци, изнасилвачи, крадци, търговци на порно, наркодилъри и измамници, които се бях крили зад фасадата на уважавани хора, достойни за доверие. Радко се случваше, но от пет хиляди служители само в Съсекс това не можеше да се изключи напълно.

И нещата пасваха. А и изтичането на информация към пресата през деветдесет и седма, както и сега, при настоящото разследване, можеше да е дело само на някой с достъп до паролите на компютърната система на полицията в Съсекс. Касиън Пюи бе имал достъп до нея през октомври миналата година. Кой знае какво бе успял да копира или изнесе тогава.

Набра номера на централата на лондонската полиция, като мислеше как да се изрази така, че да е пределно ясен.

След две минути прехвърляния от една линия към друга, чу гласа на детектив-суперинтендант Пюи. Рязък и пронизителен като зъболекарска машинка. И очарователен като пипета, пълна със сярна киселина.

— Рой! Колко се радвам да те чуя! Да не искаш да се върна?

— Не, искам малко информация — отвърна Грейс спокойно. — Когато си бил тук, си взимал едно студено досие от архива. Ти последен си се разписал на формуляра. Става дума за Рейчъл Райън, която изчезна в коледната утрин на деветдесет и седма. Сещаш ли се?

— По онова време прегледах доста досиета, Рой — отвърна той обидено.

— Е, от това липсват две страници, Касиън. Само се чудех дали случайно не си ги дал на някого? На някой следовател, може би?

— Нека помисля. Не, няма такова нещо. В никакъв случай? Исках да проверя всичко лично.

— Ти чете ли това досие?

— Наистина не мога да си спомня.

— Опитай, моля те.

Пюи като че ли се притесни.

— За какво е всичко това, Рой?

— Попитах те нещо. Ти чете ли досието? Било е само преди няколко месеца.

— Ами като че ли си спомням нещо смътно — отвърна Пюи оправдателно.

— А би ли забелязал, ако две страници липсват?

— Ами, да, разбира се.

— Значи не са липсвали тогава?

— Сигурно не са.

— Помниш ли какво пишеше на тях?

— Не, не помня.

— Трябва да си спомниш, защото може да са от изключителна важност за настоящото разследване.

— Рой! — отвърна обидено Касиън. — Стига де. Ти помниш ли неща отпреди три месеца?

— Всъщност помня. Имам добра памет. Нали сме детективи, това се очаква от нас?

— Съжалявам, Рой. В момента съм много зает с един доклад и трябва да го свърша до обед.

— А ще освежа ли паметта ти, ако те арестувам и те доведа тук?

Грейс чу някакъв шум, сякаш остриетата на косачка се удариха в полузаровен в земята камък.

— Ха-ха! Шегуваш се, нали?

При една операция миналия октомври Рой Грейс беше спасил живота на Касиън Пюи — и то със значителен риск за самия него. И все пак Пюи почти не му благодари. Беше му трудно да си представи, че би презирал някого повече от този мъж. Надяваше се това да не замъглява преценката му. Макар че в момента не му пукаше особено.

— Касиън, Тони Кейс, нашият шеф на поддръжката, когото сигурно помниш, ми каза, че откакто сме се преместили в Съсекс Хаус през деветдесет и шеста, всички студени досиета се пазят в обезопасено хранилище в мазето. Достъпът е строго контролиран. Има електронна аларма и всеки, който влезе, трябва да въведе кодовете, които се регистрират. Той има регистриран достъп, подписан от теб, който показва, че си върнал досието на Мъжа с обувките на един от помощниците му миналия октомври. Никой не го е търсил след това, до тази седмица, от екипа по студените досиета. Така ли е?

Отсреща Касиън се съгласи с мълчание.

— Ти беше в Брайтън по време на конгреса на лейбъристите през деветдесет и седма, нали? Беше част от подкреплението, което получихме от Лондон, работехте за Специалния отдел. После ти продължи да работиш в Брайтън, по разследването на серия обири на бижутерийни магазини в Лондон, което беше свързано с Брайтън. Купи си апартамент с намерението да живееш тук, нали така?

— Да, и какво?

— Датите, когато си бил в града, съвпадат точно с датите на нападенията на Мъжа с обувките. Прекарал си Бъдни вечер на „Седемдесет и седма“ в Брайтън, нали?

— Не мога да си спомня, трябва да видя в календара си.

— Един от хората ми може да го потвърди, Касиън. Бела Мой, помниш ли я?

— А трябва ли?

— Опитал си се да я натискаш на задната седалка на колата ти към полунощ, след като сте пили с неколцина местни полицаи. Закарал си я до дома ѝ, после си се опитал да ѝ попречиш да слезе от колата ти. Сега спомняш ли си?

— Не.

— Вероятно за добро. Тя обаче помни. Имаш късмет, че не повдигна обвинения за сексуален тормоз срещу теб.

— Рой, да не искаш да кажеш, че никога не си свалял момиче?

Грейс не му обърна внимание.

— Искам да знам какво си правил, след като си оставил Бела пред къщата на майка ѝ. Часовете между полунощ и сутринта на Коледа? Искам да знам какво си правил на Хелоуин през деветдесет и седма. Имам и още дати. Искам да знам къде си бил преди две седмици, в новогодишната нощ. Къде беше миналия четвъртък вечерта, на осми януари? Къде беше миналата неделя вечерта, на десети януари? Надявам се да напишеш всичко това, Касиън.

— Губиш време на полицията, Рой! — Опита се да звучи ведро. — Стига. Наистина ли очакваш, че мога да кажа къде съм бил във всеки един момент преди дванайсет години? Можеш ли да ми кажеш ти къде си бил?

— Мога, Касиън. Мога да ти кажа съвсем точно. Така че ти ми кажи къде беше на Нова година — къде празнува?

Настъпи дълга тишина. После Пюи се обади неохотно:

— Всъщност бях в Брайтън.

— И кой може да го потвърди?

Настъпи още една дълга пауза, преди Пюи да каже:

— Съжалявам, Рой, но не съм в състояние да продължа този разговор. Не ми харесва тонът ти, въпросите също не ми харесват.

— Аз пък не харесвам отговорите — отвърна Грейс.

73

Сряда, 14 януари

Мад беше изморен. В три сутринта градът беше притихнал. Беше вторият вторник на януари и хората си стояха по домовете. Но обикаляше, защото собственикът на таксито се ядосваше, ако се прибере твърде рано. Обаче бе имал само двама пътници и бе спечелил едва за горивото. Тъкмо се канеше да се прибира, когато дойде поръчка да вземе двама души от летището „Лутън“. Прибра се малко преди седем. Беше изтощен, нахрани котката и се срути на койката.

Събудиха го стъпки. Ритмично туп-туп-туп по палубата над главата му. Той седна в леглото и погледна часовника. Два следобед.

Чай! Това беше първата му мисъл. Втората беше: „Кой е тук, по дяволите!“

Никога никой не го посещаваше. Никога. Ако не се броят пощаджията и човекът за доставки. Но днес не очакваше никакви доставки.

Тропаше се така, сякаш горе имаше цяла група хора. Дали не бяха някакви деца? Няколко пъти деца се бяха качвали на лодката, подиграваха му се и му крещяха, но той ги пропъди.

— Махайте се! — изкрещя към тавана. — Разкарайте се! Майната ви! Шибайте се! Чупете се оттук, хлапета! — Обичаше да използва думите, които бе чул в таксито.

После чу почукване. Рязко и настоятелно чук-чук-чук.

Вбесен, той свали крака от койката и тръгна през салона по дървения, отчасти покрит с черги под. Беше само по боксерки и тениска.

Чук-чук-чук.

— Вървете по дяволите! — изкрещя той. — Кои сте вие? Не ме ли чувате? Какво искате? Глухи ли сте? Махайте се! Спя!

Чук-чук-чук.

Той се изкачи по дървената стълба към кабината горе. Тя имаше стъклени врати и голям кафяв диван. Цялата беше остъклена и отвсякъде се разкриваше гледка към сивия следобед над мочурищата. Сега беше отлив.

Отвън стоеше оплешивяващ мъж към петдесетте с протрито сако от туид, сиви памучни панталони и изподраскани кафяви обувки. Държеше малък черен кожен портфейл и говореше нещо, което Мад не можа да разбере. Зад мъжа имаше цяла група хора с жълти сигнални жилетки, на които пишеше „Полиция“, и с шапки със синьо-бели карирани ленти. Един от тях държеше голям жълт цилиндър, който приличаше на пожарогасител.

— Махайте се! — извика Мад. — Спя!

После се обърна и тръгна да слиза. Но тогава отново чу чук-чук-чук. Вече започваха да го дразнят. Те не биваше да са на тази лодка. Това беше частна собственост!

Звук от строшено стъкло го накара да замръзне насред крачка, точно когато бе стъпил вече на пода в салона. Гневът избухна в него. Идиот! Този идиот беше чукал твърде силно! Добре, щеше да го научи.

Но когато се обърна, чу какофония от стъпки.

Един глас извика:

— ПОЛИЦИЯ! НЕ МЪРДАЙ! ПОЛИЦИЯ!

Плешивият слизаше по стълбите, следван от неколцина полицаи с жълти жилетки. Все още държеше портфейла. В него имаше някаква значка и нещо написано.

— Джон Къридж? — попита мъжът.

— Аз съм Мад. Името ми е Мад. И съм таксиметров шофьор.

— Аз съм детектив-сержант Потинг от полицията на Съсекс. — Сега мъжът държеше някакъв лист хартия. — Имам заповед за обиск на тази лодка.

— Трябва да говорите със собствениците. Аз само се грижа за нея вместо тях. Трябва да храня котката. Днес закъснях, защото спах.

— Искам да си поговорим малко, Мад. Вероятно можем да поседнем някъде?

— Всъщност трябва да си лягам пак, трябва да спя. Много е важно, защото съм нощна смяна. — Мад се озърташе към полицаите, които стояха около него. — Съжалявам — каза той. — Трябва да говоря със собствениците, преди да ви позволя да се качите на тази лодка. Ще трябва да изчакате отвън. Може да е трудно да се свържа с тях, защото са в Гоа.

— Мад — каза Норман Потинг, — можем да го направим по лесния или по трудния начин. Можеш да ни сътрудничиш или да те арестуваме. Просто е.

Мад вирна глава.

— Просто ли е?

Потинг го изгледа със съмнение, чудеше се дали не му хлопа някоя дъска.

— Ти избираш. В леглото си ли искаш ли да спиш тази нощ, или в килия в участъка?

— Тази нощ трябва да работя — каза Мад. — Собственикът на таксито много ще се ядоса, ако не работя.

— Добре, съкровище, тогава ни помогни.

Мад го погледна.

— Не мисля, че съм съкровище, нямам нищо ценно.

Потинг се смръщи и не отвърна на думите му.

— Нали си малко рибар, а?

— Аз съм таксиметров шофьор.

Потинг вирна пръст към палубата.

— Но видях отвън въдици.

Мад кимна.

— Какво хващаш? Предимно раци, нали?

— Писия — отвърна Мад. — Камбала. Понякога и морски език.

— Добър улов, а? Аз също съм рибар. Никога не хващам толкова много.

— Счупихте ми вратите. По-добре да ги поправите. Те ще са ви много ядосани. Нямам право да чупя нищо.

— Да ти кажа истината, Мади, не ми пука изобщо за твоите врати. Всъщност не ми пука и за теб, не ми харесват и гащите ти, но да не ставаме твърде подробни. Или ще ни сътрудничиш, или ще те арестувам, после ще разковем това корито дъска по дъска.

— Ако го направите, ще потъне — каза Мад. — Ще трябва да оставите някои дъски. Освен ако не сте добър плувец.

— Ти си бил голям шегаджия, а? — отвърна Потинг.

— Не, аз съм таксиметров шофьор. Карам нощна смяна.

Потинг сдържа гнева си с известни мъки.

— Ще претърся търся лодка, Мади. Има ли нещо, което сам би искал да ми покажеш?

— Имам колекция от вериги за тоалетни, но тя си е лична. Не можете да ги видите — освен онези, които са в койката ми. Тях мога да ви покажа. — Мад внезапно вирна глава.

— На пристана Уортинг има доста хубави тоалетни казанчета. Мога да ви заведа и да ви ги покажа, ако искате?

— Ще те удавя в твоята шибана тоалетна, ако не млъкнеш — каза Потинг.

Мад се втренчи в него, после се ухили.

— Няма да се побера — каза той. — Дупката е твърде малка.

— Когато свърша с теб, ще се побереш, не бери грижа.

— Не, обзалагам се.

— Не, аз се обзалагам, слънчице. Обзалагам се, че ще открием нещо тук. Така че защо не ни спестиш доста време и не ни покажеш къде са дамските обувки?

Видя потрепването на лицето на странния мъж и разбра, че е уцелил в десетката.

— Нямам никакви обувки. Нямам дамски обувки.

— Сигурен ли си?

Мад извъртя очи към него за момент, после погледна надолу.

— Нямам никакви дамски обувки.

— Радвам се да го чуя, Мади. Ще накарам хората си да се уверят в това, а после си тръгваме.

— Да — каза Мад. — Но да не ми пипат тоалетните вериги.

— Ще ги уведомя.

Мад кимна, целият се беше облял в пот.

— Събирам ги от много време.

— Тоалетните вериги? — попита Норман Потинг.

Мад кимна.

Детектив-сержантът се втренчи в него за момент.

— Мади, аз казах ли ти как ще те пусна в твоя кенеф?

1998

74

Петък, 16 януари

Рой Грейс мразеше да идва тук. Тръпки го побиваха всеки път, щом минеше с колата през портала от ковано желязо. Златните букви го караха да приличат на вход към голямо имение, докато не се вгледаш по-внимателно: „Морга на Брайтън и Хоув“.

Дори касетата на Род Стюард, която беше пуснал на стереото в колата, за да се разведри, не успя да постигне желания ефект. Редица коли заемаха цялото пространство пред входа, така че той трябваше да паркира до изхода, където беше товарната рампа. И сякаш за да стане още по-зле, дъждът се засили — проливен, като из ведро. Рой изгаси двигателя и „Маги Мей“ замлъкна. Чистачките спряха танца си по предното стъкло. Той докосна дръжката на вратата, но се поколеба.

Наистина нямаше желание да го прави. Стомахът му се беше свил.

Тъй като микробусът беше още много горещ след пожара в полето и беше трудно да вкарат там пожарни коли, стана обяд, докато успеят да охладят достатъчно микробуса, за да могат да го огледат и да го идентифицират като откраднат. От вонята на изгоряла гума и трева, боя, гориво, пластмаса и човешка плът на няколко пъти му се догади. Има миризми, с които не се свиква. И с някои гледки също. Нещастната жена в микробуса не беше радост за окото.

Такова беше и изражението на Санди, когато той се прибра в четири сутринта в сряда, за да подремне няколко часа, преди да се върне на полето.

Тя не каза нищо — беше в едно от мълчаливите си настроения. Винаги изпадаше в такова, когато наистина беше бясна — просто млъкваше, изключваше го, понякога с дни. Дори огромният букет, който ѝ купи, не успя да я умилостиви.

Не можа да заспи, но не заради Санди. Щеше да ѝ мине все някога. Лежа буден в леглото, защото го тормозеше една-едничка мисъл. Дали тялото в микробуса беше на Рейчъл Райън.

Изгорелите човешки тела бяха най-ужасната от всички гледки, поне ако питаха него. Още като новобранец беше помагал при изнасянето на изгорелите тела на две деца — на пет и седем години — от една опожарена къща в Портслейд след умишлен палеж. Беше много по-ужасно, защото бяха деца. Той сънува кошмари с месеци.

Знаеше, че това, което ще види в моргата, ще окаже същия ефект върху него и няма да го забрави много време. Но нямаше избор.

Вече беше закъснял заради шефа си, Джим Дойл. Беше го извикал на ранен брифинг, който се проточи. Сега слезе от колата, заключи я и забърза към вратата на моргата, като придържаше яката на палтото към врата си.

На срещата присъства и сержант от отдела за пътни произшествия, който изследваше всички превозни средства, претърпели катастрофа. Той им каза, че от първия оглед можело да се предположи, че пожарът не е предизвикан при катастрофата.

Той натисна звънеца и след малко вратата се отвори от самия шеф на моргата — Елси Суитман, която беше облечена със зелена престилка над сини хирургически панталони, затъкнати във високи бели ботуши.

Тя беше в края на четирийсетте, с буйна къдрава коса и лице, което винаги изглеждаше ведро, особено като се има предвид с какви ужаси се занимава всеки ден — и всяка нощ. Рой Грейс не беше забравил, че тя бе мила с него, когато почти се свлече на колене на първия оглед на труп, на който присъства. Тогава го заведе в трапезарията си и му направи чаша чай. Каза му да не се притеснява, че се е случвало с половината ченгета.

Той влезе през врата, която приличаше на врата на някое бунгало в предградията, и пристъпи в тясното антре. Тук вече приликите свършваха заради вонята на препарати и дезинфектанти. Днес ноздрите му обаче доловиха и нещо друго — и стомахът му се сви още повече.

В малката съблекалня нахлузи зелена престилка през главата си и залепи лентите, после си сложи маска, върза я и обу къси бели гумени ботуши, които му бяха твърде големи. Закрачи тромаво по коридора и сви вдясно. Подмина една запечатана стая със стъклени стени, където бяха телата на хора, за които се подозираше, че са умрели от заразни заболявания, после влезе в главната зала, като се опитваше да диша само през устата.

Имаше три стоманени маси на колелца, две от които бяха избутани до един шкаф. Третата беше в центъра на залата. Трупът на нея беше заобиколен от хора със зелени престилки.

Грейс преглътна. Гледката го накара да потрепери. Тя не приличаше на човек, почернелите ѝ останки приличаха на някакво ужасно чудовище, сътворено от екипа за специални ефекти за филм на ужасите.

Ти ли си, Рейчъл? Какво стана? Ако си ти, как се озова в онзи откраднат микробус?

Над тялото се беше надвесил главният патолог — с пинцети в едната ръка и хирургическа сонда в другата. Казваше се доктор Фрейзър Теобалд и Грейс винаги бе смятал, че е истинско копие на Граучо Маркс.

Теобалд беше заобиколен от петдесетгодишния пенсиониран полицай Доналд Уитли, сега на работа към съдебна медицина, Елси Суитман и нейния помощник в моргата, Артър Тръмбъл — весел мъж в края на четирийсетте с викториански бакенбарди. Тук беше и фотографът Джеймс Гартрел, който съсредоточено фокусираше апарата си над участък от левия крак на жената, върху който лежеше мащабираща линийка.

Мъртвата беше останала почти без коса, а лицето ѝ се беше стопило на черна маса. Беше трудно да се различат чертите ѝ. Стомахът на Грейс се сви още повече. Въпреки че дишаше през устата и имаше маска, нямаше как да избегне миризмата. Миризма от детството — на неделен обяд, печено свинско с препечена кожичка.

Беше извратено да мисли за това. Но миризмата изпращаше объркани сигнали към мозъка и стомаха му. От нея му се гадеше и започваше да се поти. Отново погледна към трупа, извърна очи и вдиша дълбоко през устата. Погледна към останалите в залата. Те надушваха същото, със същите асоциации, беше сигурен. Бяха говорили за това преди. Но не изглеждаше да им е толкова зле, колкото на него. Нима бяха свикнали?

— Тук има нещо интересно — обяви нехайно патологът. Държеше с пинцетите нещо овално, широко около два сантиметра и половина.

Беше прозрачно, обгоряло и отчасти стопено.

— Виждате ли това, детектив Грейс?

Грейс се приближи неохотно към трупа. Нещото приличаше на контактна леща.

— Това е най-странното — каза патологът. — Не е нещо, което бих очаквал да открия у човек, карал кола.

— И какво е то? — попита Грейс.

— Предпазител за око.

— Какво?

Теобалд кимна.

— Използват се в погребалните бюра. Очите започват да потъват в орбитите доста бързо след смъртта, затова тези предпазители се слагат между ябълката и клепача — така трупът изглежда по-хубав на погребението. — Той се усмихна уморено. — Както казах, не е нещо, което очаквам да открия у човек, карал кола.

Грейс се смръщи.

— И защо тази жена ще има предпазители на очите?

— Предполагам, че ако е имала изкуствено око или пък някакъв вид реконструктивна операция, може да са ѝ го сложили по естетически причини. Но не и на двете очи.

— Да не смятате, че е била сляпа, доктор Теобалд? — попита Артър Тръмбъл и смигна дяволито.

— Нещо повече от това, страхувам се — отвърна докторът. — Била е мъртва от доста време, преди да я сложат в онзи микробус.

Настъпи дълга тишина.

— Абсолютно ли си сигурен? — попита служителят от съдебна медицина.

— Има съвсем малко остатъци от белите дробове, но ще ги изследвам в лабораторията. Засега мога да кажа, че няма никакви следи от вдишване на дим, което с други думи означава, че не е дишала, когато е започнал пожарът.

— Казвате, че е била мъртва още в самото начало?

— Да, това казвам — отвърна докторът. — Сигурен съм.

Грейс се опита да проумее чутото и попита:

— Можете ли да определите възрастта ѝ, доктор Теобалд?

— Бих казал, че е дост стара — в края на седемдесетте, осемдесетте. Не мога да съм по-точен, без да направя изследване, но със сигурност е поне на петдесет и пет. Ще ви дам по-конкретен отговор след няколко дни.

— Но в никакъв случай не под трийсет, нали?

Теобалд кимна.

— В никакъв случай.

— А зъбният статус? — попита Грейс.

Патологът насочи сондата към челюстта ѝ.

— Страхувам се, че при толкова висока температура коронките експлодират. Не виждам да е останало нещо, което да послужи за разпознаване по зъбен статус. Мисля, че ДНК-то ще е най-добрата ви възможност.

Грейс се вгледа отново в трупа. Отвращението му понамаля, когато започна да свиква с гледката.

Ако не си Рейчъл Райън, коя си тогава? Как си се озовала в онзи микробус? Кой те е сложил там?

И защо?

В настоящето

75

Сряда, 14 януари

Рой Грейс последва Тони Кейс по задното каменно стълбище към мазето на полицейското управление. Никой не можеше да обвини съсекската полиция, че харчи пари за декорация тук, помисли си той, докато вървеше покрай напуканите стени, по които липсваха цели парчета мазилка.

Когато Кейс го поведе по познатия, смътно осветен коридор, Грейс се почувства, все едно го водят към тъмница. Кейс спря пред една затворена врата, посочи панела на електронната аларма на стената и вдигна показалец.

— Така. Първо, всеки, който иска достъп, трябва да знае кода за това — само шепа хора, както и твоя милост, го имат — дал съм им го лично.

Кейс беше едър мъж в средата на петдесетте, с късо подстригана коса и привлекателен външен вид. Беше облечен със светлобежов костюм, риза и вратовръзка. Беше бивш полицай, но се бе върнал в системата като цивилен след пенсионирането си. Заедно с малкия си екип той управляваше сградите на полицията и беше отговорен за цялото оборудване, както и за трите други центъра към Отдела за тежки престъпления в окръга. Той можеше да е от неоценима помощ за онези служители, които уважаваше, и пълна мъка за онези, които не харесваше. А неговата преценка обикновено беше правилна. За щастие с Рой Грейс се спогаждаха добре.

Тони Кейс вирна още един пръст.

— Всеки от чистачите или от поддръжката, който дойде тук, е придружаван.

— Добре, но сигурно има и случаи, когато ги оставят за малко сами — и могат да преровят някоя папка.

Кейс се поколеба.

— Не и в място, където се съхраняват улики. Не.

Грейс кимна. Той познаваше много добре мястото, но новият екип беше преподредил папките. Кейс отвори вратата и влязоха. Червени рафтове се издигаха до тавана, всички бяха заключени и се простираха в далечината. По лавиците имаше червени и зелени касетки, пълни с папки и запечатани торби с улики.

— Нещо конкретно ли искаш да видиш?

— Да, досиетата по случаите на Мъжа с обувките. — Макар че имаше резюме на тези случаи в кабинета си, всички улики се съхраняваха тук.

Кейс измина няколко метра, спря, избра ключ от връзката, която висеше на колана му, и отвори един катинар. После отвори и вратата на касетката.

— Това досие го знам — каза той, — защото наскоро го взимаха от екипа ти.

Грейс кимна.

— Помниш ли детектив-суперинтендант Касиън Пюи, който беше тук миналата есен?

Кейс го погледна удивено.

— Да, не мисля, че ще го забравя скоро. Отнасяше се с мен като с лакей. Опита се да ме накара да окача картини в кабинета му. Надявам се, че му се е случило нещо неприятно. Да не е паднал от някоя скала и този път да не си бил наблизо, за да го спасиш?

Грейс се ухили. Спасяването на живота на Пюи се беше превърнало в най-недостойната постъпка в живота му.

— За нещастие не.

— Не мога да разбера защо не ти дадоха медал за храброст за това, което направи, Рой.

— Аз мога, — отвърна Грейс — защото трябваше да го оставя да падне.

— Не се тревожи. Той е лайно. Знаеш какво казват за лайната.

— Какво?

— Ами те винаги падат, рано или късно. От собствената си тежест.

76

Сряда, 14 януари

След половин час Грейс седна пред огромното бюро на Питър Риг в Мълинг Хаус, главния щаб на съсекската полиция. Беше четири следобед.

— Е, Рой, искал си да ме видиш. Имаш ли новини за Мъжа с обувките?

— Вероятно, сър. — И Грейс му описа напредъка по случая, като каза, че се надява да има и още след брифинга в шест и половина. После продължи: — Оказах се в доста деликатна ситуация, която искам да обсъдя с вас.

— Давай.

Грейс му описа случая с Касиън Пюи и какво бе станало по време на краткия му престой в съсекската полиция. После продължи със сегашните си тревоги по отношение на него.

Риг го слушаше напрегнато и си водеше бележки. Когато Грейс замълча, той каза:

— Е, да видим дали съм те разбрал правилно. Детектив-суперинтендант Пюи е бил на правилните места, което го превръща в заподозрян за първите нападения на Мъжа с обувките през деветдесет и седма?

— Така изглежда, сър.

— И е възможно да е бил на местата на нападенията през изминалите две седмици?

— Поисках да ми каже къде е бил по времето на последните три изнасилвания, сър.

— И смяташ, че Пюи може да е взел страниците от досието, които вероятно са съдържали важни улики?

— Пюи е един от малцината, които са имали достъп до това досие.

— Дали може да е отговорен и за изтичането на информация към пресата, както в миналото, така и сега. Как мислиш?

— Съвсем възможно е — каза Грейс.

— Защо? Каква полза би имал от това?

— Да ни обърка, може би? Вероятно най-вече мен.

— Но защо?

— Вече ми се изяснява, сър. Ако направи така, че да изглеждам некомпетентен, може да се стигне до отстраняването ми от главното управление — и от студените досиета, които биха могли да го инкриминират.

— Това само теория ли е, или имаш нещо конкретно?

— В момента е само теория. Но пък всичко пасва. — Той сви рамене. — Само се надявам миналото ни да не замъглява преценката ми.

Шефът му се вгледа в него. Имаше проницателно изражение. После се усмихна.

— Не бива да приемаш това лично, нали знаеш?

— Опитвам се да го избегна на всяка цена, сър.

— Знам, че отношенията ви не са били никак задоволителни — и че си се изложил на огромен риск, за да го спасиш, което е било забелязано, — но той е много уважаван полицай. Не е хубаво да си създаваме врагове. Нали знаеш старата поговорка?

Грейс си помисли, че за днес поговорките май са му достатъчни.

— Не, коя?

— Хиляда приятели са твърде малко; един враг е твърде много.

Грейс се усмихна.

— Значи да не се занимавам с Пюи, дори и да подозирам, че той е нашият човек?

— Не, не казвам това. Искам да започнеш работни отношения на базата на взаимно доверие. Ако наистина смяташ, че може да е нападателят, тогава го арестувай и аз ще те подкрепя. Но въпросът е доста деликатен и няма да е много умно от наша страна, ако прецакаме нещата.

— Ако аз ги прецакам, нали така?

Риг се усмихна.

— Но ще замесиш и мен, и началника на полицията в това прецакване, така, по аналогия. Ще загазим доста сериозно, ако грешиш.

— Но ако съм прав и друга жена бъде нападната, а ние не сме направили нищо, няма ли да загазим?

— Просто се увери, че имаш доказателства срещу него, които са толкова убедителни, колкото и логиката ти.

77

Сряда, 14 януари

Бързо нарастващият екип на Рой Грейс по операция „Риба меч“ вече беше твърде многоброен, за да се чувства удобно в първа зала, затова той проведе следобедният брифинг в конферентната зала.

В нея имаше места за двадесет и пет души около правоъгълната маса и за още трийсет правостоящи. Понякога я използваха и за пресконференции. За да се осигури добра видимост на правостоящите, в дъното ѝ имаше видеоекран, ниша и огромна синя дъска, висока почти два метра и три метра широка, на която бяха изписани уебсайтът на съсекската полиция и телефонният номер на „Ловци на престъпници“.

Рой Грейс седеше с гръб към нея и с лице към вратата, докато хората му влизаха в залата. Половината от тях отново говореха по телефоните си. Норман Потинг пак влезе с последните, изглеждаше много доволен от себе си.

Точно в шест и половина Грейс започна брифинга, като обяви:

— Преди да започна с дневния ред, детектив Потинг има някои новини за нас. — И му даде знак да говори.

Потинг се изкашля и каза:

— С удоволствие ви съобщавам, че арестувах заподозрян.

— Браво! — обади се Майкъл Форман.

— В момента е под стража, докато завърши обиска на дома му — една лодка, закотвена до плажа на Шорхам.

— Кой е той, Норман? — попита Ник Никол.

— Джон Къридж, мъжът, за когото ви споменах на сутрешния брифинг. Местен таксиметров шофьор. Нарича себе си „Мад“. Претърсихме къщата му и открихме скривалище с осемдесет и седем чифта дамски обувки с високи токчета. Бяха скрити в торби на дъното на корабчето.

— Осемдесет и седем чифта? — учуди се Ема-Джейн Бутууд.

— Може да има и още. Обискът продължава — отвърна Потинг. — Подозирам, че ще открием и онези, които е взел от първите две жертви — в миналото.

— Не сте ли ги открили вече? — попита Ник Никол.

— Не, но ще ги открием. Той има цяла камара изрезки на статии за Мъжа с обувките, както и разпечатки от интернет за случаите от деветдесет и седма.

— И живее сам, така ли? — попита Бела Мой.

— Да.

— А съпруга? Разделени ли са? Приятелка или приятел?

— Не ми се струва така.

— Какво обясни за изрезките — и за обувките? — попита тя.

— Не обясни нищо. Когато го попитах, замлъкна и не продума повече. Намерихме и доста вериги от тоалетни казанчета, което много го разстрои.

Брансън се смръщи, после направи движение, все едно пуска казанче.

— Вериги от тоалетни казанчета, а?

Потинг кимна.

— Че защо са му?

Потинг се огледа леко колебливо, после се втренчи в Рой Грейс.

— Не знам дали ще е политически коректно да го кажа, шефе?

— Казвай, че напрежението ни убива — отвърна Грейс с усмивка.

Потинг се почука по слепоочието.

— Ами май му хлопат доста дъски.

Чу се кикот. Потинг се ухили гордо. Грейс го гледаше, доволен, че е успял да покаже на екипа, че върши работа. Но в същото време мислеше за Пюи и в частност за това, че макар настоящият заподозрян да отговаряше на повечето условия — оставаше един въпрос без отговор.

Отново насочи вниманието си към арестанта на Потинг. Беше чудесно, че са осъществили арест и утре сутрин „Аргус“ щеше да излезе с историята. Но пък бе достатъчно опитен, за да знае, че между арестуването на заподозрян и установяването, че той е извършителят, има доста голяма пропаст.

— Как реагира той, Норман? — попита Грейс.

— Бесен е, шефе — каза Потинг. — И може да имаме проблем. Защитник му е Кен Акот.

— Мамка му — обади се Ник Никол.

Имаше доста служебни защитници на разположение на заподозрените и техните способности се различаваха значително. Кен Акот беше най-умният от всички и истинска заплаха за живота на извършилия ареста полицай.

— Той какво казва? — попита Грейс.

— Иска медицински преглед на клиента си, преди да говори с нас — каза Потинг. — Уредих го. Междувременно ще задържа Къридж в ареста тази нощ. Да се надяваме, че при обиска ще изскочат още доказателства.

— Вероятно ще получим и ДНК съвпадение — каза Форман.

— Дотук Мъжа с обувките е показал, че е доста наясно с криминалистичните процедури — каза Грейс. — Един от големите ни проблеми е, че така и не открихме нещо от него. Нито един проклет косъм. — Погледна си бележките.

— Добре, отлична работа, Норман. Нека продължим засега. Глен, ще докладваш ли за друг вероятен заподозрян?

— Да, шефе. С радост ви съобщавам, че идентифицирахме шофьора на мерцедеса. Онзи, който е потеглил на скорост от къщата на Пиръс по времето на нападението над Роксана Пиърс. Вече го разпитахме. Това обяснява за кого е приготвяла романтичната вечеря, но не ни помага особено. — Брансън сви рамене, после продължи: — Казва се Янис Стефанос, местен ресторантьор. „Тимон“ на Престън Стрийт е негов, както и „Солун“.

— Този го знам! — каза Форман. — Водих жена си там на годишнината ни миналата седмица.

— Да, с Ема-Джейн говорихме със Стефанос този следобед. Той призна с известно неудобство, че с мисис Пиърс са имали връзка. Тя потвърди. Поканила го, защото съпругът ѝ отсъствал — което знаем, че е така. Отишъл до къщата, но не успял да влезе. Каза, че се помотал отвън, звънял на вратата и се обадил по телефона. Бил сигурен, че тя е вътре, защото виждал сенки зад завесите. Накрая решил, че си играе с него — но после се паникьосал, че може би съпругът ѝ се е върнал, и затова потеглил така бързо с колата.

— Вярвате ли му? — Грейс го погледна, после се обърна към Ема-Джейн.

И двамата кимнаха.

— Няма логика да я е изнасилил той.

— А откъде да сме сигурни, че тя не се представя за изнасилена, защото съпругът ѝ се е върнал и се чувства виновна? — попита Майкъл Форман.

— Съпругът ѝ се върна чак на следващия ден — отвърна Брансън.

— Знае ли за връзката ѝ? — попита Грейс.

— Опитах се да бъда дискретен — отвърна Глен. — Мисля, че е най-добре да го запазим в тайна за момента.

— Говорих няколко пъти с мистър Пиърс по телефона, пита ме докъде сме стигнали — каза Грейс. Обърна се към Клер Уестмор. — Съгласна ли си, че трябва да го запазим в тайна?

— Не виждам смисъл да влошаваме още повече нещата за мисис Пиърс, поне на този етап, сър — отвърна тя.

* * *

След срещата Грейс повика Форман в кабинета си, там говори с него за подозренията си относно детектив-суперинтендант Пюи.

Форман не беше на работа, когато Касиън Пюи работеше към съсекската полиция, така че не можеше да бъде обвинен в предубеденост. Той беше идеалният избор.

— Майкъл, искам да провериш алибито на Касиън Пюи за всички случаи — от деветдесет и седма досега. Имам някои притеснения по отношения на него, твърде много съвпадения. Но за да го арестуваме, трябва да имаме твърди доказателства. Виж какво можеш да откриеш. И помни — имаш си работа с много коварен и манипулативен човек.

— Сигурен съм, че ще се оправя с него, шефе.

Грейс се усмихна.

— Нали затова те избрах.

1998

78

Вторник, 20 януари

Лабораторните изследвания потвърдиха, че възрастта на жената, която беше почти изпепелена в микробуса, е между осемдесет и осемдесет и пет години.

Не беше изчезналата Рейчъл Райън. Което обаче създаваше още един проблем на Рой Грейс. Коя беше старицата, кой я беше сложил в микробуса и защо.

Три големи неизвестни.

Дотук от никое погребално бюро не бяха съобщили за липсващо тяло, но Грейс не можеше да прогони тази жена от ума си. През последните дни някои подробности бяха дошли по местата си. Тя беше висока метър и шейсет. Бяла. Изследването, което доктор Теобалд бе направил на дробовете ѝ, показваше, че е била мъртва от доста време, преди микробусът да се запали — поне от няколко дни. Беше умряла от рак.

Но както изглеждаше, в Съсекс беше пълно със стари дами, болни от рак. Някои градове, като Уортинг, Истборн и Бексхил, където населението беше застаряващо, шеговито бяха наричани „Чакалните на Бог“. А беше трудна работа да се свържат с всяко погребално бюро и всяка морга. Заради откритото от патолога случаят изглеждаше по-скоро странен, отколкото криминален, затова и назначените към него ресурси бяха ограничени. Всъщност те се изчерпваха със самия Рой Грейс.

И тя е от майка раждана, каза си той. И тя е имала баща, деца, любовник, съпруг. Била е нечия майка. Вероятно и нечия баба. Вероятно е била грижовна, любяща и добра.

Е, как така последното ѝ пътуване на тази земя се беше случило зад волана на откраднат микробус?

Дали не беше някаква извратена шега на младежи?

Но ако беше така, откъде я бяха взели? Щеше да е съобщено в полицията, ако някое погребално бюро е разбито и е отнесен труп. Но нямаше нищо такова. Беше проверил сводките. Беше ги проверил три седмици назад.

Просто нямаше никаква логика.

Разшири търсенето си, като включи погребални бюра и морги извън Съсекс и във всички съседни графства, но безуспешно. Жената сигурно имаше семейство. Вероятно всички бяха вече мъртви, но той се надяваше да не са. От самата мисъл му ставаше мъчно. Беше тъжно, че дори не са забелязали липсата на трупа ѝ.

Случилото се с нея бе така унизително, че влошаваше още повече нещата.

Ако не беше просто една беззащитна жертва на някой извратеняк, то тогава тук имаше още неясноти.

Той отново превъртя сценария в ума си. По каква причина някой ще краде микробус, после ще слага вътре мъртва старица?

Колко глупав трябва да е да не се сети, че ще се разбере, че не жената е карала и каква е възрастта ѝ?

Да, най-вероятно беше просто гавра. Но откъде бяха взели тялото? Всеки ден разширяваше търсенето си сред погребалните агенти и моргите. Все някъде в страната трябваше да липсва труп. Нали така? Това беше загадка, която продължи да го занимава и следващите дванайсет години.

В настоящето

79

Четвъртък, 15 януари

Норман Потинг седеше на зеления стол в стаята за разпити в ареста към главното управление. Имаше прозорец високо на стената, камера и микрофон. Тежката зелена врата с малък прозорец в горната част беше затворена и заключена.

Срещу Потинг, от другата страна на масата с цвят на гранит, седеше Джон Къридж. Беше облечен по арестантски — син гащеризон, който не му беше по мярка, и гуменки. До него седеше общественият защитник, когото му бяха назначили — Кен Акот.

За разлика от своите колеги, които явно не държаха особено на облеклото си, защото нямаше нужда да впечатляват клиентите си, Акот, който беше на четирийсет и четири години, винаги се обличаше безупречно. Днес носеше добре скроен син костюм с бяла риза и интересна вратовръзка. Акот беше нисък, с тъмна коса и приятен външен вид. Мнозина смятаха, че прилича на Дъстин Хофман, а и самият Акот си беше доста драматичен, докато отстояваше правата на клиентите си в стаите за разпит и когато се обръщаше към съда. От всички обществени защитници по криминални дела в града Кен Акот беше най-голямата заплаха за извършилите ареста полицаи.

Къридж като че ли не го свърташе на едно място. Беше към четирийсетте, с къса, сресана напред коса. Въртеше се непрестанно като червей, сякаш да се освободи от невидими окови, и постоянно си поглеждаше часовника.

— Не са ми донесли чая — каза той разтревожен.

— Идва — увери го Потинг.

— Да, но минава десет — каза нервно Мад.

На масата беше сложен касетофон с три гнезда за касети — една за полицията, една за защитата и една за архива. Потинг зареди и трите гнезда. Тъкмо щеше да натисне бутона за запис, когато адвокатът заговори:

— Детектив-сержант Потинг, преди да изгубите твърде много от времето на клиента ми и моето собствено, мисля, че трябва да погледнете това. Взето е от къщата на клиента ми — лодката „Тома Новопризовани“.

Той бутна голям кафяв плик по масата.

Потинг го отвори колебливо и извади съдържанието му.

— Не бързайте — каза Акот така уверено, че Потинг леко се притесни.

Вътре имаше разпечатка А4 и той се вгледа в листа. Беше квитанция от покупка по интернет на чифт обувки „Гучи“ с висок ток.

През следващите двайсет минути Норман Потинг четеше документите и ставаше все по-мрачен. Това бяха квитанции от магазини за втора употреба и от интернет аукциони за осемдесет и три от осемдесет и седемте чифта обувки, които бяха прибрали от лодката.

— А клиентът ви може ли да обясни останалите четири чифта? — попита той, като си даваше сметка, че се хваща за сламка.

— Каза ми, че са били оставени в таксито — каза Акот. — Но нито те, нито останалите отговарят на описанието на взетите при последните изнасилвания обувки. Така че бих искал да ви помоля да освободите клиента ми незабавно, за да не му причинявате повече финансови загуби.

Потинг настоя да продължат с разпита, но Акот накара клиента си да не отговаря на въпросите. След час и половина Потинг излезе, за да говори с Рой Грейс. После се върна и започна отстъпление.

— Ще го пусна под гаранция, докато продължава разследването — предложи Потинг като компромис.

— Той си иска и вещите — каза Акот. — Има ли някаква причина да не си получи обратно обувките, изрезките от вестници, компютъра и мобилния телефон?

Въпреки гнева на Къридж, Потинг настоя да задържат обувките и изрезките. Телефонът и лаптопът не бяха проблем, тъй като от техническия отдел вече бяха извлекли всичко необходимо от телефона и бяха копирали хард диска на компютъра, за да го анализират.

Акот се примири с обувките и изрезките и след двайсет минути Мад беше на свобода. Адвокатът го откара до дома му.

80

Четвъртък, 15 януари

Бързаше да стигне дотук и не прецени колко натоварено ще е движението по крайбрежната. Като че ли имаше повече полиция от обикновено, или просто така му се струваше.

Навлезе в паркинга зад гранд хотела малко след три следобед, притеснен, че тя сигурно вече е тръгнала. С новите си сини сатенени обувки „Маноло Бланик“. После с облекчение забеляза черния ѝ фолксваген „Туарег“.

Беше спряла на идеално за неговите цели място. Не можеше да избере по-добро. Беше едно от малкото места на това ниво, което камерите не улавяха.

И не само това — мястото до нея беше празно.

А в джоба си той държеше ключовете от колата ѝ. Резервните ключове, които беше открил там, където очакваше — в чекмедже на масичката в коридора.

Вкара микробуса на заден, като остави достатъчно място, за да може да отвори задните врати. После бързо излезе от кабината, като си даваше сметка, че няма много време. Огледа се внимателно — паркингът беше пуст.

Дий Бърчмор щеше да дойде скоро от обяда на дамския клуб, защото трябваше да се прибере у дома. Щеше да е домакиня на среща на „Уест Пиър Тръст“ в четири следобед. После трябваше да се върне в центъра за коктейл в кметството на Брайтън в седем вечерта. Там щеше да се проведе мероприятие на „Ловци на престъпници“ за набиране на средства за Музея на полицията. Тя беше примерен гражданин, подкрепяше много каузи в Брайтън. Както и магазините му.

И беше много добро момиче, постваше целия си график във Фейсбук.

Той се надяваше, че не си е променила намерението и ще носи сините сатенени обувки с диамантените катарами. Жените имаха навика да си променят намеренията, което беше едно от многото неща, които не харесваше в тях. Много щеше да се ядоса, ако тя беше с други обувки, и щеше да ѝ даде добър урок как да не разочарова хората.

Разбира се, щеше да я накаже още повече, ако носеше сините обувки.

Натисна бутона на дистанционното за отключване на вратите, фаровете примигнаха и се чу тихо писукане. После лампичката в купето светна.

Той отвори тежката врата на шофьорското място и седна зад волана, като веднага почувства миризмата на кожената тапицерия и нейния парфюм — „Армани Код“.

Погледна през предното стъкло, за да се увери, че наоколо няма никого, после потърси бутона за крушката в купето и я изключи.

Всичко беше готово.

Трябваше да помисли за толкова много неща. В частност за всички камери наоколо. Не беше достатъчно да сложиш фалшив номер на микробуса. Наоколо минаваха много полицейски коли със система за автоматично разпознаване на номерата. Тя можеше да засече номера и да го провери за секунди в регистъра в Суонси. Ако не съответстваше на превозното средство, щяха да разберат моментално. Така че той се беше снабдил с номера, които бяха копия на номера на бял микробус като неговия — беше го видял паркиран на улица в Шорхам.

Само за да се увери, че микробусът в Шорхам няма да мръдне никъде за ден-два и няма да бъде забелязан от същата полицейска кола, той беше изпразнил няколко пакета захар в резервоара му. Обичаше да е спокоен, че се е погрижил за всичко. Ето така се оставаше на свобода. Като винаги покриваш следите си. Винаги имаш обяснение за всичко.

Прехвърли се на задната седалка, сложи черната качулка и нагласи процепите на очите и устата си. После се сви на пода между предните и задната седалка, за да не го видят през прозореца — не че щяха да видят много през тъмните стъкла. Пое си дълбоко дъх и натисна бутона на дистанционното, за да заключи вратите.

Малко оставаше.

81

Четвъртък, 15 януари

Дий Бърчмор си имаше златно правило — никога не пиеше, преди да говори пред публика. Но след това, е, след това имаше нужда от едно питие! Нямаше значение колко пъти го беше правила, щом застанеше отпред и заговореше, винаги се притесняваше. Днес обаче, по някаква неизвестна причина — вероятно защото събитието беше голямо и много престижно, — тя беше по-нервна от обикновено, докато изнасяше речта си.

Затова, въпреки че нямаше търпение да се прибере, за да посрещне гостите си в четири, остана да побъбри с приятелки. Преди да се усети, беше изпила три големи чаши совиньон блан. Не беше много умно от нейна страна, защото не бе хапнала почти нищо.

Сега вървеше по паркинга и се чувстваше доста нестабилна. Беше ѝ трудно да фокусира поглед. Налагаше се да остави колата си и да вземе такси, или да върви пеша — не беше много далеч. Но тъкмо започваше да вали и тя не искаше чисто новите ѝ обувки да подгизнат.

И все пак не биваше да шофира. Не само защото беше опасно, но и щеше да изложи много съпруга си, ако я спрат за шофиране в пияно състояние. Пристъпи към автомата за плащане, после зарови в чантата за талона. Извади го, но той се изплъзна от пръстите ѝ.

Клекна и едва се изправи.

Натряскала съм се!

Опита да си спомни дали има чадър в колата. Беше сигурна, че има. И разбира се, там бяха и обувките с нисък ток, с които шофираше! Щеше да си ги сложи и да повърви до дома — тъкмо щеше да изтрезнее.

Прибра талона в чантата си и се заклатушка към второ ниво.

82

Четвъртък, 15 януари

Той чу как токчетата ѝ тракат по бетона. Приближаваше се. Вървеше бързо.

Обичаше този звук — на приближаващи се токчета. Винаги го беше харесвал. Беше много по-приятен от звука на отдалечаващи се токчета. Да, но пък този звук го плашеше в детството му. Отдалечаващите се токчета означаваха, че майка му излиза. А звукът от приближаващи се токчета означаваше, че се връща.

Което пък означаваше, че сигурно ще го накаже. Или ще го накара да ѝ прави разни неща.

Сърцето му бумтеше. Чувстваше как адреналинът препуска във вените му, все едно бе взел наркотик. Сдържа дъха си. Тя се приближаваше.

Трябваше да е тя. Моля те, дано си със сините сатенени обувки.

ЩРАК.

Звукът го стресна. Сякаш пет пушки гръмнаха едновременно, когато петте ключалки на вратите се освободиха. Той замалко да изкрещи.

После се чу друг звук.

Трак-трак-трак.

Стъпки към задната част на колата. Последвани от съсъка на амортисьорите на капака на багажника. Какво ще слага там? Покупки? Още обувки?

Почти безшумно, с отработено движение, той отвори капака на пластмасовата сапунерка в джоба си и извади напоения с хлороформ тампон. После зачака. След миг тя ще се качи в колата, ще затвори вратата и ще си сложи колана. И тогава той щеше да нападне.

Но за негова огромна изненада, тя не отвори вратата на шофьора, а задната врата. И той се втренчи в стреснатото ѝ лице. Тя отстъпи шокирана, щом го видя.

След миг изпищя.

Той се надигна и скочи към нея с тампона в ръка, но не прецени височината на колата, препъна се и падна по лице. Когато се изправи, тя отстъпваше назад, като не спираше да пищи. Хукна да бяха. Токчетата ѝ правеха трак-трак-трак.

Мамка му, мамка му, мамка му!

Той я гледаше свит между фолксвагена и микробуса и се чудеше дали да я гони. Сега тя беше в пълния обсег на камерите. Някой щеше да чуе писъците ѝ.

Мамка му, мамка му, мамка му!

Опита се да мисли ясно, но не можеше. В главата му беше пълна каша.

Трябва да се махам веднага оттук.

Изтича до задната част на буса, влезе през вратите и ги затвори. После мина напред, прескочи облегалката, седна зад волана и запали двигателя. Потегли и зави наляво, като ускоряваше. Следваше стрелките към рампата и изхода.

Когато зави наляво, я видя по средата на рампата, препъваше се с високите токчета и размахваше истерично ръце. Трябваше само да натисне газта и да я прегази. Идеята просветна в ума му. Но това щеше да усложни нещата още повече.

Тя се обърна, щом чу двигателя на микробуса, и размаха още по-трескаво ръце.

— Помогнете ми! Моля ви, помогнете ми! — изпищя и излезе на пътя му.

Той заби рязко спирачки, за да не я удари.

Тя се вгледа през предното стъкло и очите ѝ се разшириха от ужас.

Не беше свалил каскета. Беше забравил, че е още с него.

Тя заотстъпва като на забавен каданс, обърна се и се затича колкото сили имаше, като се препъваше и пищеше. Обувките ѝ паднаха, първо лявата, после дясната.

Внезапно вратата на аварийния изход вдясно от него се отвори и през нея излетя униформен полицай.

Той натисна газта, извъртя буса и пое надолу по следващата рампа, после право към двойната бариера на изхода.

И внезапно осъзна, че не е платил билет.

Нямаше никого в будката, но и той нямаше време. Продължи да ускорява, като се подготвяше за удара. Но удар нямаше, бариерата излетя, сякаш беше направена от картон, и той ускори още повече, вече на улицата. Зави първо наляво, после надясно, към задната част на хотела, накрая стигна до светофара на крайбрежната.

Тогава си спомни за каскета. Бързо го свали и я напъха в джоба си. Някой зад него гневно натискаше клаксона. Светофарът беше светнал зелено.

— Добре де, добре!

Натисна газта и задави двигателя. Онзи отзад пак натисна клаксона.

— Майната ти!

Запали двигателя, пое напред, после зави надясно и се насочи на запад, по крайбрежната, към Хоув. Дишаше накъсано. Бедствие. Истинско бедствие. Трябваше да се разкара възможно най-бързо. Трябваше да разкара микробуса от пътя.

Светофарът отпред светна червено. Ситният дъжд беше замъглил предното стъкло. За миг той се зачуди дали да не мине на червено, но един дълъг камион тъкмо се точеше пред него. Спря, заудря нервно с длан по волана и включи чистачките.

Камионът се изнизва сякаш цяла вечност. Влачеше огромно ремарке.

Той зърна нещо с ъгълчето на окото си. Някой вдясно му махаше. Извърна глава и кръвта му замръзна във вените.

Полицейска кола.

Бяха го спипали. Проклетият камион с огромното ремарке, в което сигурно имаше цял цирк, се влачеше като охлюв. А зад него имаше още един такъв.

Къде да избяга?

Полицаят до шофьора продължаваше да му маха и да му сочи нещо ухилен. Сочеше към рамото си, после към него, после пак към рамото си.

Той се смръщи. Какво искаше тоя?

И тогава загря.

Полицаят му казваше да си сложи колана!

Махна в отговор и издърпа бързо колана.

Полицаят вдигна одобрително палец. Той му върна същия жест. И двамата се усмихваха.

Накрая камионът се изнесе и светофарът светна зелено. Той потегли, като стриктно спазваше ограниченията, докато, за негово облекчение, полицейската кола не свърна в една пряка. Тогава той започна да кара толкова бързо, колкото смееше.

Още една миля. Само една миля и щеше да е в безопасност.

За разлика от онази кучка.

83

Четвъртък, 15 януари

Шофирането на Глен Брансън винаги докарваше Рой Грейс до състояние на тих ужас. Винаги се надяваше да няма нещастието да се вози в една кола с него.

Но този четвъртък следобед, докато детектив-сержантът караше необозначения сребрист форд „Фокус“ в пиковия час в Брайтън, Грейс мълчеше по друга причина. Беше потънал в мисли. Дори не реагира, когато видя как една старица се показва иззад един автобус и отскача, щом те профучаха покрай нея.

— Няма проблем, старче, видях я! — каза Глен.

Грейс не отговори. Заподозреният на Норман Потинг беше освободен по обед, а сега, няколко часа по-късно, беше извършен опит за нападение, точно където беше предрекъл доктор Праудфут.

Разбира се, можеше и да не е свързано с Мъжа с обувките, но от малкото, което бе чул досега, нападението носеше всички отличителни белези. А как щеше да изглежда, ако мъжът, когото бяха освободили току-що, бе извършителят?

Глен включи светлините и сирените, за да се промъкнат по-бързо през движението по кръговото пред пристана. Посягаше към панела и сменяше тона на сирените на всеки няколко секунди. Половината шофьори в града или бяха твърде малоумни, за да карат кола, или бяха глухи и слепи — а някои вероятно бяха и трите, помисли си Грейс. Минаха покрай хотел „Олд Шип“, после, докато се движеха по Кингуей, Глен се качи на островчето по средата на кръстовището с Уест Стрийт и зави почти самоубийствено пред един камион.

Вероятно не беше добра идея да те вози човек, чийто брак се беше разпаднал и вече няма за какво да живее, каза си Грейс. Но за щастие вече наближаваха целта си. Така че шансовете да излезе невредим от колата, вместо да го изстъргват от нея, се покачваха.

След няколко секунди завиха по улицата пред гранд хотела и спряха, защото там като че ли беше устроена същинска обсада. Пред входа на паркинга имаше толкова много полицейски коли и микробуси, че не можеха да се преброят. Всички с включени светлини.

Грейс излезе от колата още преди колелата да спрат да се въртят. Група униформени полицаи, някои с жълти сигнални якета и жилетки, стояха наблизо, пред опънатата синьо-бяла лента. Не липсваха и зяпачи.

Като че ли липсваше единствено репортерът на „Аргус“, Кевин Спинела.

Един от полицаите, помощник-инспектор Рой Апс, ги очакваше.

— Второ ниво, шефе. Ще ви заведа.

Тримата тръгнаха, като Глен Брансън говореше по телефона. Мушнаха се под лентата и забързаха към паркинга. Миришеше на машинно масло и прах. Апс им обясни положението по пътя:

— Имаме късмет. Един много схватлив млад полицай, Алек Дейвис, който бил в наблюдателната зала на паркинга с колегата си, решил, че случаят е сериозен и отцепил мястото, преди да дойдем.

— Открихте ли нещо?

— Да. Може да се окаже интересно. Ще ви покажа.

— Ами микробусът?

— Камерите са го хванали да пътува на запад по Кингс Парейд към Хоув. Последно е забелязан да завива надясно по Куин Виктория Авеню. Разпратихме всички налични патрули и екипи от пътна полиция да го пресрещнат, но засега не са успели.

— Имаме ли номера?

— Да. Регистриран е на някакъв декоратор, който живее в Мулскомб. Изпратих екип да наблюдава къщата му. Хора от пътна полиция са блокирали всички изходи на града в посоката, в която е пътувал. Имаме и един хеликоптер.

Стигнаха до второ ниво, което беше отцепено с полицейска лента. Висок, млад униформен полицай стоеше пред нея с клипборд в ръка.

— Това е момчето — каза Рой Апс.

— Полицай Дейвис? — попита Грейс.

— Тъй вярно, сър.

— Добра работа.

— Благодаря ви, сър.

— Можете ли да ми покажете колата?

Полицаят се поколеба.

— Криминалистите са на път, сър.

— Това е детектив-суперинтендант Грейс. Той ръководи операция „Риба меч“ — обясни му Апс.

— О, добре, сър. Съжалявам, сър. Насам.

Те се мушнаха под лентата и Грейс последва полицая покрай редица празни места за паркиране, в чийто край имаше лъскав черен фолксваген „Туарег“ с отворена задна врата.

Полицай Дейвис вдигна предупредително ръка, когато наближиха. После посочи един предмет на земята, точно под вратата. Приличаше на памучен тампон. Полицаят извади фенерчето си и насочи лъча към тампона.

— Какво е това? — попита Грейс.

— Долавям странна миризма, сър — каза полицаят. — Мисля, че може да е свързано с нападението, затова не съм го пипал, в случай че има отпечатъци или ДНК.

Грейс погледна сериозното лице на младия мъж и се усмихна.

— Имаш заложби на добър детектив, синко.

— Това бих искал да работя, сър, след две години като униформен.

— Не чакай дотогава. Ако си направил дванайсет месеца, мисля, че ще успея да те изтегля в управлението.

Очите на полицая светнаха.

— Благодаря, сър. Много ви благодаря!

Рой Грейс клекна и помириса тампона. Миришеше на нещо сладко и едновременно стипчиво. Главата му се замая. Изправи се, като леко се олюля. Беше почти сигурен, че познава тази миризма от курса по токсикология, на който бе присъствал преди година.

Никола Тейлър, Рокси Пиърс и някои от жертвите на Мъжа с обувките през деветдесет и седма твърдяха, че са усетили тази миризма, когато нещо е било притиснато към лицето им.

Хлороформ.

84

Не знаеш кой съм и къде съм, нали, детектив-суперинтендант Рой Грейс? Нямаш си и идея! Един арест. После се наложи да го пуснеш поради липса на доказателства. Паникьосан си.

Аз обаче не съм.

Малко се прецакаха нещата този следобед, трябва да призная. Но съм се справял и с много по-тежко положение. Излязох от полезрението ви за дванайсет години и ето не се върнах. Мога да го направя отново и „аста ла виста, бейби!“ И ще се върна! Може би следващата седмица, може би следващия месец, или пък следващата година, следващото десетилетие! А когато се върна, ти много ще съжалиш, че си наговорил онези неща за пишката ми.

Но не мисля да си тръгвам все още. Не искам да си тръгвам, без да съм си свършил работата.

Не искам да си тръгвам, преди да ти покажа какво е истинска паника. Нещо, което ще те накара да изглеждаш доста жалък в очите на новия ти шеф. Какво беше казал за „Аргус“ тази вечер? Че ловувам! Каза, че Мъжа с обувките е на лов.

Е, прав си, така е! Аз ловувам! Дебна!

Не можах да я хвана на стадиона, но ще я хвана утре вечер.

Знам къде ще ходи.

85

Петък, 16 януари

Рой Грейс не изпадаше често в мрачни настроения, но на брифинга тази сутрин беше доста мрачен, особено като се имаше предвид, че не бе спал цялата нощ. Беше останал в залата с някои от хората си чак до един сутринта, за да прегледат всичко, което имаха за Мъжа с обувките — от миналото досега. После се прибра в къщата на Клео, но тя пък беше излязла преди минути, за да приберат мъртвец, открит в двора на една църква.

Поседя сам около час, пи уиски и пуши цигара след цигара. Не спираше да се чуди какво пропуска, докато Хъмфри хъркаше шумно до него. После препрочете доклада от техническия отдел. Техният интернет следовател беше открил цял куп сайтове за фетишисти, които си падаха по крака и обувки, както и чатове, форуми и профили в социалните мрежи. Бяха стотици. През последните шест дни той бе успял да разгледа само малка част от тях. Засега не беше открил нищо показателно.

Остави доклада с известно изумление. Реши, че явно води твърде затворен живот, но не беше сигурен дали би искал да споделя сексуалните си фантазии с напълно непознати. После си легна и опита да заспи, но умът му отказваше да намали оборотите. Клео се върна към четири и половина, изкъпа се, легна и заспа. Той винаги се чудеше как е възможно да се занимава с трупове в различен етап на разложение, а после да заспи без никакви проблеми. Вероятно способността ѝ да изключва ѝ помагаше да се справя с този вид работа.

След като полежа неспокойно още половин час и напълно се изтощи, той реши да стане и да се разходи по крайбрежната — да прочисти главата си и да се освежи за очакващия го ден.

А сега, в осем и половина, имаше ужасно главоболие и целият трепереше от свръхдозата кофеин. Но това не го спря да си налее още една чаша силно черно нес кафе, докато се настаняваше в претъпканата зала. Екипът му вече наброяваше повече от петдесет души.

Пред него лежеше сутрешният брой на „Аргус“, точно до купчина документи, на чийто връх се мъдреше доклад от Отдела за оценка. Това беше техният „Седмичен преглед“ на операция „Риба меч“. Току-що пристигнал.

„Аргус“ бяха публикували снимка на бял форд „Транзит“ на първата си страница, с надпис: „Подобен на използвания от заподозрения.“

В отделно каре, и с добър драматичен ефект, бяха изтипосали и фалшивата регистрационна табела, с молба всеки, който е видял този микробус между два и пет следобед вчера, да се обади в полицията или на „Ловци на престъпници“, спешно.

Собственикът на микробуса, чийто номер беше използван, не беше особено щастлив. Той бе декоратор, а не успял да напусне обекта, на който работеше, за да купи необходимите му материали, защото микробусът му не палеше. Но поне имаше перфектно алиби. От два до пет следобед вчера бил на пътя в компанията на полицай от пътна полиция, който източвал резервоара му и почиствал карбуратора. Според полицая някой бе изсипал пакет захар в резервоара.

Дали и това беше дело на Мъжа с обувките, зачуди се Грейс?

Единствената добра новина днес беше, че докладът на Отдела за оценка бе положителен. Съгласяваха се с всичко направено по случая — или поне през първите седем дни. Но бяха минали още девет дни. Следващият доклад щеше да дойде на двайсет и осмия ден. Грейс се надяваше дотогава Мъжа с обувките вече да е в ареста.

Сръбна от кафето, после стана и се обърна към хората си.

— Така — започна той, като прескочи обичайното встъпление, — супер се получи, нали? Освобождаваме заподозрян по обед и следобед имаме още едно нападение. Не съм много щастлив от това. Какво става? Дали сега Джон Къридж, или иначе казано, Мад, ни се смее. Проклетият „Аргус“ определено го прави!

Той вдигна вестника високо. Заглавието на първа страница гласеше:

ЩАСТЛИВО ИЗБАВЛЕНИЕ ЗА ЧЕТВЪРТАТА ЖЕРТВА НА МЪЖА С ОБУВКИТЕ?

Малцина се съмняваха, че нападателят, който беше чакал в колата на Дий Бърчмор вчера, е Мъжа с обувките. Мястото, както и потвърждението от лабораторията, че тампонът е напоен с хлороформ, също говореха за това. Колата беше при криминалистите, където щеше да остане няколко дни, за да я изследват за нишки от тъкани, косми, кожни клетки или други следи от нападателя, колкото и микроскопични да бяха.

Джон Къридж беше извън подозрение, защото адвокатът му го беше откарал в дома му, а съсед потвърди алибито му — че е бил на лодката си до пет и половина, когато е излязъл за нощната смяна с таксито.

Но имаше и нещо друго, нещо лично, което влошаваше още повече настроението на Рой Грейс. Майкъл Форман бе докладвал, че Пюи изобщо няма намерение да сътрудничи. Засега не успял да постигне никакъв напредък с него.

Изкушението да арестува Пюи беше много силно. Но пък думите на новия му шеф бяха още по-силни:

„Не трябва да го приемаш лично, нали знаеш?“ Трябваше да признае пред себе си, че ако арестува Пюи с такива нищожни доказателства, определено ще го направи по лични съображения. А ако арестува и после освободи още един заподозрян, щеше да изглежда, все едно се хваща за сламки. Затова той неохотно нареди на Форман да продължава.

И за да посипе още сол в раната, Ник Никол докладва, че е прегледал записа от камерата на кръчмата „Невил“. Образът бил лош и трябвало да го обработи, но се виждало как някой, който можело да е и Дарън Спайсър, пие там до малко след един и половина в новогодишната нощ. Това щеше напълно да оневини серийния обирджия за нападението над Никола Тейлър. Обаче Спайсър все още не бе сътрудничил за изясняване на алибито му по време на нападението над Рокси Пиърс, освен че твърдеше, че бил на надбягване с хрътки — само на петнайсет минути от дома ѝ. Не помагаше и за изясняване на алибито му за миналата събота вечерта, когато Манди Торп беше нападната във влакчето на ужасите на Брайтънския пристан.

Хронологията беше доста интересна според Грейс. Тя беше нападната към седем и половина следобед — един час преди да затворят приюта „Свети Патрик“, където спеше Спайсър. Той можеше да е извършил престъплението и да се е върнал в приюта навреме.

Но засега доказателствата бяха предимно косвени и не стигаха за арест. Някой умник като Кен Акот щеше да ги направи на дреп. Имаха нужда от много повече, а на този етап го нямаха.

— Добре — каза Грейс. — Искам да прегледаме всички факти, с които разполагаме. Първо — нашият анализатор установи, че всички известни жертви на Мъжа с обувките от деветдесет и седма, както и шестата вероятна негова жертва, Рейчъл Райън, са си купили нови дизайнерски обувки от магазини в Брайтън до седмица преди нападенията.

Неколцина кимнаха в знак на съгласие.

— Второ — три от нашите четири жертви през последните шестнайсет дни — включително мисис Дий Бърчмор — са направили същото. Изключение е Манди Торп. Засега я включвам в това разследване, макар да се съмнявам, че е нападната от същия човек. Но няма да се спираме на този въпрос сега.

Погледна към Джулиус Праудфут. Криминалният психолог му отвърна с леко враждебен поглед.

— Трето — мястото на вчерашното нападение пасва съвсем точно на онова, което предсказа нашият криминален психолог. Джулиус, вероятно ще искаш ти да обясниш.

Праудфут изпъчи важно гърди.

— Да, ами работата е там, че според мен далеч не знаем всичко. Имаме много предположения, но съвсем малко истински факти за Мъжа с обувките. Като начало той е много повреден човек. Подозирам, че сега е силно вбесен заради неуспеха си. Ако съм прав и си имаме работа с човек, малтретиран от майка си, той може да е наранен като дете, отблъснато от майка си. Дете би се нацупило, но възрастен ще реагира по съвсем различен начин. Според мен сега може да е много опасен и жесток. Вчера не е успял, но скоро ще успее.

— Със същата жертва? — попита Майкъл Форман.

— Не, мисля, че ще посегна на друга жена. Може да се върне при Дий Бърчмор след време, но не веднага. Мисля, че ще избере по-лесна мишена.

— Знаем ли как е мисис Бърчмор сега? — попита Бела Мой.

Клер Уестмор, служителката от отдела за сексуални престъпления, отговори:

— Много е травмирана, както може да се очаква. Има и друг проблем — как престъпникът е влязъл в колата ѝ, която е с най-модерната алармена система. Резервните ключове липсват от апартамента ѝ.

— Доколкото имам наблюдения, жените винаги си губят ключовете — каза Норман Потинг.

— А мъжете никога, нали? — сопна се Бела Мой.

— Бърчмор ги държали в чекмедже в къщата си — продължи Клер Уестмор, без да им обръща внимание. — А това повдига въпроса дали нападателят не е проникнал в къщата им, за да ги открадне. И двамата са изключително притеснени от тази вероятност.

— Проникване в къщата на жертвата! — обяви Праудфут с триумфална усмивка. — Мъжа с обувките би се насладил на това. То е част от удоволствието му.

— Вече знаем, че има подобни умения — каза Бела Мой. — Нападението над Рокси Пиърс и нахлуването в дома на жертвата пред деветдесет и седма го показват.

— Това е специалността на Дарън Спайсър — каза Глен Брансън. — Нали?

— Има и нещо друго, което може да се окаже важно — обади се Праудфут. — През деветдесет и седма всички пет нападения на Мъжа с обувките са ставали късно през нощта. При настоящата серия, ако изключим това на Нова година, нападенията се случват следобед или привечер. Това ме навежда на мисълта, че може да е женен, което пък обяснява защо е спрял с нападенията за известно време. Нещо в брака му се е объркало и той е започнал отново.

Детектив-сержант Бела Мой вдигна ръка:

— Съжалявам, но не разбирам логиката ви — защо това, че напада по-рано, говори, че е женен.

— Защото трябва да се прибере у дома вечер, за да не събуди подозрение — отвърна Праудфут.

— Или пък да не закъснее за вечерния час в приюта „Свети Патрик“ — обади се Бела.

— Вероятно е, да — заключи Праудфут. — Вероятно.

— Тогава как се е измъкнал на Нова година, ако е женен? — попита Майкъл Форман. — Някой провери ли апарата на таксито на Къридж? Дали няма да покаже къде е бил по време на нападението в „Метропол“?

— Говорих със собственика на таксито и поисках регистъра от 31 декември досега — отвърна Потинг. — На този етап нямаме достатъчно доказателства, за да конфискуваме таксито и да изследваме апарата.

— Какво ни трябва, според теб, Норман? — попита Рой Грейс.

— Обувките на жертвите, шефе. Или пък някаква улика, която да ги свързва с Къридж. Нямаме нищо такова засега. Не и ако не го арестуваме отново. Той създава впечатление на човек, който има някакво психично заболяване. Мисля, че е с форма на аутизъм.

— Това би ли изиграло някаква роля при обвинение в изнасилване? — попита Глен Брансън.

— Ще затрудни следствието значително — каза Грейс. — Ако поискаме психиатрична оценка, ще трябва да мине през цялата процедура. Детектив Потинг е прав. Нямаме достатъчно, за да го приберем отново.

— А успя ли да разбереш дали Къридж е возил някоя от жертвите?

— Показах му техни фотографии — каза той. — Твърди, че не е виждал никоя от тях.

Грейс се обърна към детектив Никол.

— Кога ще получиш изчистения запис от кръчмата „Невил“?

— Надявам се по-късно днес, сър.

Праудфут продължи:

— Аз поработих още по географския профил, защото мисля, че ще ни е полезно.

Той се обърна и посочи голяма карта на централната част на града, закачена за бялата дъска на стената зад него. На нея бяха начертани пет червени кръгчета.

— Вече ви представих модела на Мъжа с обувките през деветдесет и седма и настоящите нападения. След неуспешното първо нападение, първото изнасилване през деветдесет и седма става в гранд хотела. Първото докладвано нападение тази година е в хотел „Метропол“ — който е почти в съседство. Второто докладвано нападение от деветдесет и седма е било в къща на „Хоув Парк Роуд“, а второто от тази година е в къща на „Дроувуей“, на една пряка източно оттам. Третото нападение през деветдесет и седма е под пристана — тогава наричан Палъс. Сегашното трето нападение е във влакчето на ужасите на същия пристан. Четвъртото през деветдесет и седма е на паркинг на „Чърчил Скуеър“, а вчерашното е на паркинга зад гранд хотела. Само на няколкостотин метра на юг.

Замълча, за да подчертае важността на думите си.

— Петото нападение, ако детектив-суперинтендант Грейс е прав, е станало на „Истърн Терас“, точно до „Пастън Плейс“ и „Сейнт Джеймс Стрийт“. — Обърна се пак към картата и посочи петото кръгче. — Тъй като не разполагаме с нещо по-добро, предполагам, че следващото нападение на Мъжа с обувките ще стане някъде близо до това място. Сега той е наранен от провала си. Гневен е. Вероятно ще се придържа в зоната си на комфорт. — Праудфут посочи улицата над и улицата под „Сейнт Джеймс“. — „Истърн Роуд“ и „Марин Парейд“. „Марин Парейд“ има сгради само от едната страна и крайбрежна алея от другата. „Истърн Роуд“ е много подобна на „Сейнт Джеймс“. Доста улици се разклоняват от нея и мисля, че най-вероятно той ще удари тук тази нощ или утре. Предполагам, че ще е утре, защото улиците тогава ще са по-оживени и това ще му осигури по-добро прикритие.

— „Истърн Роуд“ е доста дълга — каза Форман.

— Ако имах кристално кълбо, щях да ви дам и номера на къщата — каза Праудфут със самодоволна усмивка. — Ноако аз ръководех тази операция, щях да концентрирам силите си там.

— Мислите ли, че вече е избрал следващата си жертва? — попита Грейс.

— Може аз да добавя нещо интересно по въпроса — обади се Елън Зорати. — Нещо, което трябва да видите.

86

Петък, 16 януари

Елън Зорати взе дистанционното и натисна един бутон. Един бял екран се пусна и покри картата на Джулиус Праудфут.

— Знаем, че стаята, в която е изнасилена първата жертва на Мъжа с обувките в гранд хотела през деветдесет и седма, е наета на името на Марша Морис — каза тя. — Знаем и че стаята, в която е изнасилена Никола Тейлър в „Метропол“, е наета на същото име. Сега взех записа от рецепцията на „Метропол“ и искам да го видите. За нещастие не е много ясен.

Елън натисна отново бутон на дистанционното. Появи се забавен черно-бял запис. Виждаше се как няколко човека с багаж чакат пред рецепцията на хотела. Тя остави дистанционното и взе лазерна показалка. Посочи с червената точка главата на една жена, която стоеше на опашката. Тя беше с бухнала, дълга до раменете руса коса, големи тъмни очила, които скриваха горната половина на лицето ѝ, и шал на врата, който скриваше брадичката и устата ѝ.

— Мисля, че това е Марша Морис, която се е регистрирала в „Метропол“ в три следобед на Нова година. Сега погледнете много внимателно косата ѝ.

Тя натисна дистанционното и сцената се промени — сега гледаха една от търговските зони на Брайтън, „Ист Стрийт“.

— Попаднах на това, когато преглеждах записи от камерите в близост до магазините за обувки. Има няколко магазина в обсега на тази конкретна камера. „Ласт“, „Л. К. Бенет“, „Ръсел“, „Бромли“ и „Джоунс“. Сега погледнете това.

На следващите кадри се виждаше елегантно облечена жена към четирийсетте с бухнала руса коса, дълго тъмно палто и ботуши с висок ток. Крачеше уверено към камерата, после я подмина.

— Това е Дий Бърчмор, която беше нападната вчера — каза Елън Зорати. — Тези кадри са заснети миналата събота, на десети януари. Сега вижте това!

След няколко секунди слаба жена с дълга бухнала коса, дълго палто от камилска вълна, шал на врата, чанта на рамо и лъскави ботуши мина пред камерата. Изглеждаше целеустремена, сякаш имаше мисия.

След миг тя се сблъска с някакъв мъж и падна на земята. Бухналата коса, която беше перука, се изтърколи на паважа. Един минувач спря и скри главата на мъжа.

След секунди тя — или по-скоро той — грабна перуката и я нахлупи леко накриво на главата си. После се изправи, провери чантата си и след миг излезе от кадър, като нагласяше перуката си.

Беше невъзможно от този ъгъл на камерата и при това лошо качество на записа да се различат чертите на лицето. Беше видно само, че определено са мъжки.

— Марша Морис? — попита Майкъл Форман.

— Травеститите винаги си личат по адамовата ябълка — каза Потинг.

— Точно така, Норман — каза Бела Мой. — Чула съм, че дори някои я махат оперативно — или поне я намаляват. Но не съм сигурна, че само по това си личат.

— Този човек е с поло яка — каза Ник Никол. — И да има адамова ябълка, тя не се вижда.

— Това ли е изчистеният запис, Елън? — попита Грейс.

— Страхувам се, че да — отвърна тя. — Това беше най-доброто, което постигнаха в лабораторията. Не е кой знае какво, но пък ни снабдява с известна информация. Първо, че Мъжа с обувките вероятно преследва дегизиран жертвите си. Второ, че мисис Бърчмор си е купила скъп чифт обувки този ден. Погледнете и следващия запис. Страхувам се, че и тук качеството не е добро. Взехме го от камерата на самия магазин.

Тя натисна дистанционното и на екрана се появи интериорът на магазин за обувки. Записът беше от неподвижна камера.

— Това е един от скъпите магазина на Дюкс Лейн — каза Елън.

Една руса жена стоеше на стол, наведена над нещо като айфон или блекбъри, и натискаше клавишите. Елън посочи с показалката лицето ѝ.

— Това е Дий Бърчмор пет минути след като минава по „Ист Стрийт“.

Продавачката се появи в кадър, държеше чифт обувки с висок ток.

На заден план се виждаше как в магазина влиза жена с бухнала коса, дълго палто, черни очила и шал, който скриваше половината ѝ лице. Беше същата, която бе паднала на улицата.

Елън я посочи.

— Ето я и нашата Марша Морис! — каза Форман. — Само че сега перуката ѝ е нагласена.

Те гледаха как травеститът се мотае на заден план, докато Дий Бърчмор плаща обувките. После тя се заговори с продавачката, която въвеждаше данните ѝ на компютъра. Марша Морис стоеше съвсем наблизо и оглеждаше някакви обувки, но явно слушаше разговора им.

Тогава Дий Бърчмор излезе от магазина с торбичка с обувките.

След няколко секунди Марша Морис също излезе и Елън спря записа.

— А знаем ли дали онзи, който е нападнал Дий Бърчмор, е бил с женски дрехи? — попита Норман Потинг.

— Носил е тъмна качулка с процепи на очите — каза Клер Уестмор. — Това е описанието, което тя успя да ни даде. Но всъщност единствените нападения, при които Мъжа с обувките е бил облечен като жена, са тези в гранд хотела през деветдесет и седма и в „Метропол“ на Нова година. Следващите жертви не съобщават за подобно нещо.

— Мисля, че се облича така само за маскировка — каза Праудфут. — Не е за сексуално удовлетворение. Така влиза в магазините за дамски обувки, без да предизвика подозрение, и е подходяща дегизировка за хотелите.

Грейс кимна в знак на съгласие.

Праудфут продължи:

— От досието от деветдесет и седма се вижда, че жертвата, която е нападната на паркинга на „Чърчил Скуеър“, е била човек на навика. Винаги е паркирала там, на горното ниво, защото е било най-празно. Има прилика с Дий Бърчмор, която винаги паркира на второ ниво на паркинга зад гранд хотела. И двете улесняват така всеки, който би решил да ги следи.

Уестмор добави:

— Дий ми каза, че редовно е публикувала ангажиментите си в социалните мрежи, като Фейсбук и Туитър. Прегледах публикациите ѝ за последната седмица и установих, че никак не е трудно да разбереш къде ще бъде почти час по час. Всички три предишни жертви са правили същото във Фейсбук, а Манди Торп е била много активна в Туитър.

— Е — обади се Ник Никол, — значи определихме жертвите на Мъжа с обувките като жени, които са си купили скъпи обувки през изминалата седмица и са активни във Фейсбук или Туитър, или и двете.

— Можем да сме и още по-конкретни — каза Елън Зорати. — Възрастта им също би могла да е от значение. Никола Тейлър е на трийсет и осем, Рокси Пиърс е на трийсет и шест, а Манди Торп е на двайсет, Дий Бърчмор е на четирийсет и две. Възрастта и на четирите съответства в голяма степен на възрастта на жертвите през деветдесет и седма.

Тя замълча, после продължи:

— Ако детектив-суперинтендант Рой Грейс е прав, че Рейчъл Райън е била петата жертва на Мъжа с обувките през деветдесет и седма, може би ще успеем да се ориентираме каква ще е следващата жертва сега — ако предположим, че ще има такава.

— Ще има — отвърна Праудфут уверено.

— Рейчъл Райън е била на двайсет и две години — каза Елън и се обърна към криминалния психолог. — Доктор Праудфут, вече ни казахте, че според вас Мъжа с обувките може би повтаря модела си, защото така остава в зоната си на комфорт. Дали тя не включва и възрастта на жертвите? Да очакваме ли, че сега ще бъде нападната жена на възрастта на петата жертва от деветдесет и седма? Някоя двайсет и две годишна жена?

Праудфуд кимна колебливо.

— Не сме сигурни за Рейчъл Райън, разбира се — каза той надуто и погледна Рой Грейс. — Но ако приемем, че Манди Торп е жертва на Мъжа с обувките и че Рой е прав за Рейчъл Райън, тогава не бива да изключваме подобно предположение. Много е възможно той да нападне жена на тази възраст. Ако е отвлякъл бедната Рейчъл Райън, която така и не беше открита, тогава е много вероятно след вчерашния шок да се обърне към нещо, което му е познато. Към по-уязвима жертва от една опитна жена на средна възраст. Жертва, която ще е по-достъпна. Да, мисля, че трябва да се концентрираме върху това. Върху млади жени с обувки с високи токчета и силно присъствие във Фейсбук.

— Което означава почти всяка млада жена в Брайтън и Хоув. И навсякъде в страната — обади се Ема-Джейн.

— Надали много жени могат да си позволят обувките, които привличат този нападател — каза Бела Мой. — Мисля, че трябва да направим списък на клиентките, които наскоро са купили такива обувки от местните магазини и са на тази възраст.

— Добро предложение, Бела, но нямаме време — каза Грейс.

— Можем да стесним кръга, сър — каза Елън Зорати. — Връзката може да е въпросната личност с бухналата перука. Ако открием запис на жена в началото на двайсетте в магазин за обувки, на който да се вижда и нашата познайница с русата перука, ще разполагаме с нещо.

— Екипът за външно разследване преглежда всички записи от камерите в магазините за обувки, но е същински кошмар заради януарските намаления — каза Бела Мой. — Бях в контролната зала на камерите в Брайтънския участък, там преглеждат записите от камерите в близост до магазините за обувки в града. Стотици жени на тази възраст влизат и излиза от тях. И проблемът е там, че трябва да се прегледат стотици часа записи.

Грейс кимна.

— Сър — обади се Клер Уестмор, — много магазини за обувки записват данните на клиентите си в мейлинг листите си. Така че магазинът, който е продал или тепърва ще продаде обувките на нашата потенциална следваща жертва, ще има името и адресът ѝ в системата си.

Грейс се замисли и каза:

— Да, струва си да опитаме. Имаме списък на всички магазини в града, които продават скъпи дизайнерски обувки. — Погледна записките си и продължи: — Двайсет и един са. Жертвата най-вероятно е купила обувките през изминалата седмица — ако не го направи тепърва. Можем да се опитаме да вземем имената и адресите на всички клиенти, които отговарят на профила и са купили обувки, но с ресурсите, които имаме, ще отнеме дни. Проблемът е, че нямаме време.

— Ами ако заложим примамки, сър? — обади се Бутууд.

— Примамки ли?

— Да изпратим някой на шопинг.

— Искаш да те изпратим да си купиш скъпи дизайнерски обувки.

Тя кимна грейнала.

— Да, аз съм доброволка за тази задача!

Грейс изкриви лице.

— Жени и хубави обувки на януарски разпродажби. Все едно да търсиш игла в копа сено! Ще ни трябват десетки примамки, за да уцелим правилния магазин в правилния момент. Доктор Праудфут смята, че Мъжа с обувките ще нападне отново тази нощ или утре. — Той поклати глава. — Идеята ти е интересна Ема-Джейн, но е твърде трудно осъществима — а ние нямаме време. Трябва да поставим околността около „Истърн Роуд“ под наблюдение до три следобед.

Погледна си часовника. Вече наближаваше девет. Имаха само шест часа.

Да, наблюдателните камери из града бяха хитро нововъведение, помисли си Рой Грейс. Но имаше и един голям проблем. Понастоящем в града денонощно работеха стотици камери. И просто не достигаше човешки ресурс, за да се прегледат всички записи — а половината от тях така или иначе бяха с ужасно качество. Имаше нужда от някоя невероятна компютърна програма, която да ги преглежда автоматично — а не разполагаха с такава. Разполагаха само с ограничен брой човешки същества с ограничена способност за концентрация.

— Сър, вие сте участвали в разследването на случая на Рейчъл Райън, нали? — попита Елън Зорати.

Грейс се усмихна.

— И още участвам. Случаят не е затворен. Но да, бях доста дълбоко ангажиран с този случай. Няколко пъти разпитах двете ѝ приятелки, с които беше излизала на Бъдни вечер. Рейчъл обичала обувките, хубавите обувки, и заради това реших, че е замесен Мъжа с обувките. Беше си купила много скъпи обувки предишната седмица, от „Ръсел и Бромли“ на „Ист Стрийт“. — Сви рамене. — Това е другата причина, заради която не съм сигурен, че ще постигнем нещо, ако изпратим хора на шопинг днес. Мисля, че той планира нещата предварително.

— Освен ако не е вбесен от вчерашния провал, шефе — каза Глен Брансън. — И да реши да избере някоя случайно.

— Единствената ни надежда в момента е, че след вчерашния провал той е доста разстроен и може би ще направи нещо неподготвен. Вероятно ти успя да го разстроиш чрез обидата към мъжествеността му, публикувана в „Аргус“ — заради което и той направи вчерашната грешка.

— Тогава ще трябва да измислим начин да го изнервим още повече — каза Грейс.

87

Петък, 16 януари

Работата в гранд хотела не тръгна, както Дарън Спайсър се надяваше. Имаше охранителни системи, които му пречеха да се докопа до ключовете за стаите, и супервайзър, който наблюдаваше него и колегите му непрестанно, от сутрин до вечер.

Разбира се, щяха да му плащат за обновяването на електрическата система на хотела, за подмяната на километри кабели из лабиринтите на подземието, където бяха пералнята, кухните, бойлерите, аварийните генератори и складовете. Но той се захвана с тази работа с надеждата за нещо повече от това да прекарва дните си в развиване на електрически кабели от огромни макари и в търсене на прегризани от мишки жици.

Беше си представял, че ще има достъп до двеста трийсет и осемте стаи и до съдържанието на сейфовете на техните наематели, но засега не бе открил начин да направи това. Трябваше да бъде търпелив, знаеше го. А това го можеше. Той беше изключително търпелив, когато ходеше на риба, или пък когато чакаше пред някоя къща, докато излязат обитателите ѝ.

Но тук изкушението беше толкова голямо, че нямаше търпение.

Защото тези двеста трийсет и осем стаи означаваха двеста трийсет и осем сейфа! А хотелът беше доста посещаван, осемдесет процента от стаите бяха заети целогодишно.

Един тип в затвора му беше казал как да краде от хотелски сейфове. Не как да ги разбива — не му трябваше това, въпреки че имаше всички необходими инструменти за целта. Не, беше се научил как да краде от сейфовете, без да си проличи.

Беше просто — крадеш по малко. Не трябва да си алчен. Ако някой е оставил двеста лири в брой или някаква чужда валута, ти взимаш само мъничко. Винаги пари в брой, никога бижута; хората забелязват липсата на бижута, но никога няма да усетят липсата на двайсет лири в пачка от двеста. Ако правиш това десет пъти на ден, ще си докараш добри пари. По хилядарка на седмица. Петдесет хиляди на година. Да. Страхотно.

Беше решил този път да не се връща в затвора. Да остане на свобода. Разбира се, затворът „Люис“ предлагаше доста повече удобства от приюта „Свети Патрик“, но скоро той щеше да получи стаичка и, да се надяваме, след няколко месеца щеше да събере достатъчно, за да си наеме свое местенце. Нещо скромно за начало. После ще си намери жена. Може двамата заедно да съберат достатъчно, за да наемат апартамент. Или пък някой ден да си купят апартамент. Ха! Това беше мечтата му.

Но в този момент, докато вървеше по „Уестърн Роуд“ към „Свети Патрик“ в шест и половина в мразовитата петъчна привечер, с приведени рамене и пъхнати в джобовете на дънковото яке ръце, тази мечта му изглеждаше трудно осъществима.

Спря пред една кръчма, „Норфолк Армс“ на „Норфолк Скуеър“, и си взе една бира с чашка уиски. И двете бяха хубави. Ето това му липсваше в затвора. Свободата да пийне по едно в някоя кръчма. Простички неща. Малките удоволствия на живота. Купи си втора бира, излезе на тротоара и изпуши цигара. Един старец, който също държеше бира и пушеше лула, се опита да завърже разговор, но Спайсър не му обърна внимание. Мислеше. Не можеше да разчита само на хотела, трябваше да измисли и нещо друго. Окуражен от напитките, той си каза: „Защо да не започна още сега?“

Между четири и пет следобед през зимата беше подходящо време за обир на домове. Беше тъмно, но хората още не се бяха прибрали от работа. Сега обаче беше неподходящо време, що се отнася до къщите. Но имаше едно място, което беше видял в Хоув миналата неделя и изглеждаше подходящо. Място, което почти със сигурност щеше да е празно в шест и половина следобед в петък. Място, което го беше заинтересувало.

Място, което криеше възможности.

Допи бирата и допуши цигарата, без да бърза. Имаше достатъчно време да иде до приюта, да си вземе чантата с инструментите, които беше намерил или пък сам изработил през годините. Можеше да свърши работата и да се прибере в приюта навреме. Да, със сигурност.

Влизам и излизам, помисли си той и се ухили.

— Нещо смешно ли се сети? — попита старецът с лулата.

Спайсър поклати глава.

— Не точно.

88

Петък, 10 януари

В седем без петнайсет Рой Грейс, превъзбуден от адреналина и кофеина, седеше в малък офис в края на оперативната зала на третия етаж на централния полицейски участък на Брайтън. Той се намираше в огромна, шестетажна сграда на „Джонс Стрийт“, точно в края на Кемп Таун и на около двеста метра от „Едуард Стрийт“ — част от района, в който според Джулиус Праудфут щеше да се случи следващото нападение на Мъжа с обувките. Така че се превръщаше в идеален щаб за настоящата операция.

След сутрешния брифинг и с помощта на малко натиск на съответните места от страна на Риг, детектив-суперинтендант Рой Грейс беше събрал екип от двайсет полицаи и в момента бе зает да го разшири до трийсет и пет души до сутринта.

Понастоящем имаше екип за наблюдение от осем души по улиците, както пеша, така и с автомобили — други дванайсет, включително неколцина от собствения му екип, както и патрулни полицаи, хора от специалния отдел и от общината, бяха разположени в сгради на равни интервали по „Едуард Стрийт“ и „Истърн Роуд“, както и по някои близки пресечки. Повечето от тях, както често ставаше при наблюдение, бяха по горните етажи на къщи или в апартаменти, със съгласието на собствениците.

Монитори за наблюдение покриваха по-голямата част от стената пред бюрото му. Грейс можеше на мига да включи картина от която и да е от триста и петдесетте камери в центъра на града, както и да увеличи изображението или пък да го наклони. Залата се използваше от дежурния офицер, Златният командир, за наблюдение на всички главни обществени събития, като партийни конференции, или пък за наблюдение на демонстрации и полицейски операции в града.

Вторият по старшинство, Сребърният командир в тази операция, беше шефът на участъка на „Джон Стрийт“, който също беше в оперативната зала и поддържаше връзка по кодирана честота с двама други командири от по-нисш ранг, Бронзови командири. Единият беше жена детектив-инспектор, която ръководеше екипите за наблюдение и сега беше навън, в необозначена кола. Другият беше Рой Апс, старши инспектор в участъка на „Джон Стрийт“, който ръководеше стационарния екип и получаваше сведенията от техните наблюдателни позиции.

Дотук всичко беше спокойно. За облекчение на Грейс поне не валеше — много полицаи често наричаха лошото време „полицейски дъжд“. При проливен дъжд престъпленията рязко намаляваха. Като че ли престъпниците не обичаха да се мокрят, като всички останали. Въпреки че досега бе станало ясно, че Мъжа с обувките няма нищо против лекия дъждец.

Пиковият час вече отминаваше и движението по „Истърн Роуд“ намаляваше. Грейс прещрака всички екрани, които показваха картина от камерите в близост до наблюдателните позиции. Спря, щом видя една необозначена кола за наблюдение да спира бавно и да паркира.

Взе си малка почивка и се обади на Клео, за да ѝ каже, че най-вероятно ще закъснее и да не го чака. Тя отвърна, че е изтощена след предишната нощ и щяла да си легне рано.

— Ще се опитам да не те събудя — каза той.

— Но аз искам да ме събудиш — отвърна тя. — Искам да се уверя, че си се прибрал невредим.

Той ѝ изпрати целувка и се върна към работата си.

Внезапно вътрешният телефон иззвъня. Беше Сребърният командир.

— Шефе, току-що получихме сигнал от една патрулна кола — засякла е номера на таксито, което Джон Къридж кара. Тъкмо завива наляво към Олд Стейн от крайбрежната.

Грейс се напрегна, имаше онова странно усещане, което се появяваше в стомаха му, когато нещата започваха да се развиват.

— Добре, съобщи на бронзовите.

— Веднага.

Грейс включи радиото си на всички канали — от бронзовите към всеки член на екипа. И точно в този момент чу гласа на един от полицаите, макар че имаше доста пращене по линията:

— Целта завива надясно, по „Едуард Стрийт“.

След няколко секунди дойде отговор от наблюдателен пост източно от „Джон Стрийт“.

— Целта подминава, продължава на изток. Чакайте — спира. Взима един клиент — мъж.

Мамка му, помисли си Грейс.

Ако Къридж бе спрял за клиент, това означаваше, че не е на лов. И все пак беше странно, че се появи точно в района, където се очакваше следващото нападение.

Дали беше съвпадение?

Не беше много сигурен. Нещо около този Джон Къридж го смущаваше. От опит знаеше, че нападателите като Мъжа с обувките често се оказват странни саможивци, а Къридж определено беше такъв. Може и да го бяха пуснали поради липса на доказателства, но това не означаваше, че не е техният човек.

Ако аз карах такси, за да преживявам, защо ще минавам по почти пустата „Истърн Роуд“ по това време в петък? Защо не по „Сейнт Джеймс Стрийт“, малко по на юг, която винаги е оживена? Или по „Норт Стрийт“, по „Лондон Роуд“ или по „Уестърн Роуд“?

Обади се на таксита „Стримлайн“, представи се и попита дали Джон Къридж е имал поръчка да вземе клиент от „Истърн Роуд“. Операторката отвърна, че е така.

Грейс ѝ благодари. Ето, имаше невинно обяснение на присъствието на таксиметровия шофьор тук.

Но той все още имаше лошо предчувствие за него.

89

Петък, 16 януари

Спайсър се потеше въпреки студа. Безобидната на вид торбичка от „Теско“, пълна с инструментите му, тежеше цял тон и пътят от приюта до кръстовището на „Драйв“ и „Дейвигдър Роуд“ му се стори доста по-дълъг, отколкото в неделя. Двете халби бира и уискито, които беше изпил преди час и му бяха дали кураж, сега го лишаваха от енергия.

Старата жилищна сграда се извисяваше вляво от него. Движението по пътя не беше оживено и бе срещнал съвсем малко минувачи. Само пет-шест коли вдясно от него чакаха на светофара. Спайсър забави крачка, като изчакваше да светне зелено, не искаше някой да го види, просто за всеки случай. Никога не се знае…

Накрая колите потеглиха. Той бързо зави наляво, по стръмната алея до жилищната сграда, прекоси паркинга отпред, заобиколи сградата и се насочи към редица гаражи в ъгъла, където цареше почти пълен мрак. Осветяваше ги единствено сиянието на лампите в един от апартаментите горе.

Той тръгна към последния гараж вляво, онзи, който му беше хванал окото при неделното разузнаване. Всички други имаха само единични обикновени брави. А този имаше четири секретни ключалки, по две от всяка страна. Не слагаш такива ключалки на гаража си, ако не държиш нещо много ценно в него.

Разбира се, можеше да е просто някоя колекционерска кола, но дори в този случай той имаше човек, който би платил добри пари за части от такава — за волана, за скоростен лост, емблема и всичко останало, което може да се свали от нея. Но, ако извадеше късмет, можеше да попадне и на ценности. Знаеше от опит, че обирджиите като него обичат да наемат такива гаражи, за да складират стоката си. Той самият имаше такъв преди доста години. Те бяха подходящи за съхранение на ценности, които лесно можеха да бъдат идентифицирани. Оставаха там, докато нещата не се поуталожат — година или две.

Той стоеше неподвижно в мрака, загледан в жилищната сграда. Взираше се за сенки по прозорците, които биха означавали, че някой гледа навън. Не видя такива.

Бързо зарови из торбата и после започна да обработва първата ключалка. Тя се предаде след по-малко от минута. Другите последваха примера ѝ.

Дарън отстъпи в сенките и отново се огледа — настрани и нагоре. Нямаше никого.

Дръпна нагоре вратата и застина от изумление, докато успее да смели видяното.

Не беше очаквал нищо такова.

Влезе бързо вътре, дръпна вратата надолу, извади фенерчето си и го включи.

— Мамка му! — прошепна той, когато светлината потвърди това, което беше видял.

Изплашен, той излезе навън, мислите му препускаха. Заключи гаража с треперещи ръце, не искаше да оставя никакви следи от проникването. После забърза в нощта.

90

Събота, 17 януари

Facebook

Джеси Шелдън

Вижте мои снимки (128)

Джеси има 253 приятели във Фейсбук

БЕНЕДИКТ ЩЕ СЕ СРЕЩНЕ С РОДИТЕЛИТЕ МИ ТАЗИ ВЕЧЕР НА БЛАГОТВОРИТЕЛЕН БАЛ. МНОГО СЪМ ПРИТЕСНЕНА! ПЪРВО ЩЕ ИДА НА ТРЕНИРОВКАТА ПО КИКБОКС, ТАКА ЧЕ АКО ПОЛОЖЕНИЕТО СЕ ВЛОШИ ТВЪРДЕ МНОГО, ЩЕ СЪМ ПОДГОТВЕНА… И ЩЕ НОСЯ НОВИТЕ СИ ОБУВКИ „АНЯ ХИНДМАРЧ“, С ДВАНАЙСЕТСАНТИМЕТРОВИ ТОКЧЕТА!

Той прочете последния пост на Джеси с тънка усмивка.

Толкова си послушна, Джеси. Разочарова ме на стадиона, но ето, че тази вечер няма да го направиш, нали? Ще приключиш с кикбокса по обичайното време, после ще извървиш половин миля до апартамента си на Съдли Плейс, за да облечеш красивата рокля и да си сложиш новите обувки. Ще си трепач! После ще се качиш в колата на Бенедикт, който ще те чака отвън. Това е планът, нали? Съжалявам, че ще трябва да го разваля…

91

Събота, 17 януари

Заради наблюдението Рой Грейс беше отменил вечерния брифинг. Сега, в осем и половина в събота сутринта, трябваше да обсъдят работата от цяло денонощие.

Много работа, но никакъв напредък.

Елън Зорати и колегата ѝ анализатор все така получаваха данни от националния регистър на сексуалните престъпления, които можеха да са свързани с Мъжа с обувките, а техническият отдел още нямаше какво да им даде.

Екипът за външно разследване беше разпитал управителите и момичетата на трийсет и два от известните публични домове в града, но не беше стигнал до нищо полезно. Няколко от редовните клиенти си падали по обувки и крака, но никой от управителите не поддържаше списък с имената и адресите на клиентите си. Обещаха единствено да се обадят, ако някой от тях се появи или поиска момиче.

Където и да се беше крил през тези дванайсет години, Мъжа с обувките се беше спотайвал добре.

Нощта бе минала спокойно. Целият град беше притихнал като гробище. След купоните по Коледа и Нова година обитателите му като че ли бяха решили да си стоят у дома, да се възстановяват и да се борят с рецесията. И въпреки дългото наблюдение на екипа на Грейс, Джон Къридж не се появи отново в района с таксито си.

Единственото хубаво нещо беше, че Грейс вече имаше голям екип за наблюдение, наброяващ трийсет и петима служители, които бяха необходими, за да се покрие районът на „Истърн Роуд“ тази нощ. Ако Мъжа с обувките се появеше, те щяха да са готови.

Доктор Джулиус Праудфут оставаше доста уверен в появата му.

След края на срещата зазвъня вътрешният телефон. Глен Брансън бързаше към изхода, за да се обади на Ари — беше отхвърлил едно нейно обаждане по време на срещата. Знаеше защо му звъни, да го пита дали ще вземе децата днес. Няма начин, помисли си той тъжно. Макар че би дал всичко, за да може да го направи.

Но точно когато излезе в коридора, Майкъл Форман го повика:

— Глен, за теб е!

Глен се промъкна обратно през тълпата излизащи хора и взе слушалката, която Форман беше оставил на масата.

— Детектив-сержант Брансън — каза той.

— О, здравейте, сержант Брансън.

Той се смръщи, когато позна грубия глас.

— Детектив-сержант Брансън.

— Дарън Спайсър се обажда. Срещнахме се веднъж…

— Знам кой си.

— Вижте, намирам се в малко… деликатна ситуация.

— Браво на теб.

Брансън беше нетърпелив да затвори телефона и да се обади на Ари. Тя винаги се ядосваше, когато не отговаряше на обажданията ѝ. Освен това беше получил още едно неприятно писмо от адвоката ѝ, което го чакаше в къщата на Рой Грейс, когато се прибра снощи. Или по-скоро рано тази сутрин. Искаше да поговори с нея и за това.

Спайсър се изсмя тихичко.

— Да, ами имам проблем, така да се каже. Трябва да ви питам нещо.

— Добре, питай.

— Ами, нали ви казвам, имам проблем.

— Това го разбрах. Какво ще питаш?

— Ами, ако ви кажа, че съм… ами съм видял нещо… Например някой мой познат е видял нещо на място, където не е трябвало да бъде? Какво ще стане? Ако той ви даде информация, която ви трябва, ще го обвините ли, задето е бил на мястото, на което не е трябвало да бъде?

— Да не се опитваш да ми кажеш, че си бил някъде, където не е трябвало да бъдеш, и си видял нещо?

— Не че съм нарушил условията по освобождаването, не, няма нищо такова.

— Искаш ли да минем на въпроса?

Спайсър замълча за момент, после каза:

— Ако съм видял нещо, което може да ви помогне да хванете Мъжа с обувките, това ще ми даде ли имунитет? Нали се сещате, срещу обвинение.

— Нямам подобна власт. Ти се обаждаш за наградата, нали?

В другия край на линията настъпи, после Спайсър каза:

— Награда ли?

— Да, награда.

— Награда за какво?

— Награда за информация, която би довела до ареста на човека, който нападна Дий Бърчмор в четвъртък следобед. Предложена е от съпруга ѝ. Петдесет хиляди лири.

Пак тишина, после:

— Не знаех за това.

— Никой не знае все още, той ни информира едва тази сутрин. Скоро ще го обявят в местните медии, така че ти имаш преднина. Е, какво ще ми кажеш?

— Не искам да се върна в затвора. Искам да остана навън, разбираш ли, да се опитам да започна нов живот — каза Спайсър.

— Ако имаш информация, можеш да се обадиш на „Ловци на престъпници“ анонимно. Те ще ни я предадат.

— И няма да получа наградата, нали, ако е анонимно?

— Всъщност мисля, че може и да я получиш. Но пък не забравяй, че укриването на информация е престъпление — каза Брансън.

Усети как в гласа на стария обирджия се надига паника.

— Я чакай малко. Обадих се, за да ви помогна.

— Много алтруистично от твоя страна.

— Много какво?

— Мисля, че е най-добре да ми кажеш какво си научил.

— Ами ако ви дам само адрес? Ще получа ли наградата, ако откриете нещо там?

— Защо не спреш с глупостите и не ми кажеш какво знаеш?

92

Събота, 17 януари

Малко след два следобед Рой Грейс мина с колата през портите пред голяма, унила на вид жилищна сграда, Мандалей Корт, после зави по наклонената алея встрани, както го бяха упътили. Беше любопитен да разбере какво е открил Дарън Спайсър.

Зави зад сградата. Чистачките бършеха ситните капчици от предното стъкло на колата. Той видя дълга редица порутени гаражи, които изглеждаха неизползвани от години. В края имаше три коли: сребристият необозначен форд на Глен Брансън, също като този, който караше и той самият; малък син микробус, който вероятно беше на ключаря; и бял полицейски бус, в който бяха двама служители от местния участък, извикани в случай, че се наложеше да разбият вратата. За целта си носеха и таран. Не че имаше много врати, които биха се опънали на вечно веселия Джак Тънкс, който работеше като ключар в затвора „Люис“.

Тънкс, издокаран със син гащеризон и оставил мръсна торба с инструменти на земята до себе си, оглеждаше ключалките.

Грейс слезе от колата с фенерче в ръка и поздрави колегите си, после кимна към последния гараж в редицата.

— Този ли е?

— Да, номер седемнайсет, не е много ясно обозначен.

— Брансън два пъти прочете заповедта за обиск, която беше подписана само преди половин част от местен съдия. — Да.

— Дявол да ме вземе! — каза Тънкс. — Какво си имаме тук? Да не е кралското съкровище?

— Да, доста са ключалките — съгласи се Грейс.

— Който и да ги е сложил, не си е поплювал. Сигурен съм, че вратата е укрепена и отвътре.

Грейс усети дори мрачно уважение в гласа на ключаря. Както когато един професионалист признава майсторството на друг.

Тънкс се зае със задачата си, а Грейс стоеше и потъркваше ръце, за да ги стопли.

— Какво знаем за собственика на гаража? — попита той Брансън.

— Опитвам се да разбера. Изпратих двама униформени в жилищната сграда, да разпитат дали познават собственика, или поне някой от наемателите. Ще проверя и в имотния регистър.

Грейс кимна, попи една капка от носа си кърпа, после подсмръкна. Надяваше се да не се е простудил — най-вече защото не искаше да зарази Клео.

— Проверихте ли дали това е единственият вход?

Детектив-сержантът, който беше облечен с дълго кремаво палто с колан и с еполети на раменете и носеше кафяви кожени ръкавици, вирна рязко глава и започна да я клати наляво-надясно.

— Знам, че не съм най-умният в полицията, но виж, това го проверих.

Грейс се ухили, после тръгна да заобиколи гаража, за да провери лично. Гаражът беше доста дълъг, но нямаше нито прозорец, нито врата на задната страна. Грейс се върна при Брансън и каза:

— Е, какви са новините от Ари?

— Гледал ли си филма „Войната на семейство Роуз“?

Той се замисли за миг и попита:

— С Майкъл Дъглас?

— Точно така. И Катлин Търнър, и Дани Девито. Всичко се омаза. И ние сме тръгнали натам.

— Ще ми се да можех да ти дам някакъв съвет, приятел — каза Грейс.

— Аз обаче мога да ти дам един — отвърна Глен. — Не си прави труда да се жениш. Просто намери жена, която те мрази, дай ѝ къщата си, децата си и половината си доходи.

Ключарят обяви, че е готов, и дръпна вратата няколко сантиметра нагоре, за да покаже, че е отключена.

— Кой от вас иска ще има честта? — попита той и отстъпи встрани някак предпазливо, сякаш от гаража щеше да изскочи чудовище.

Брансън си пое дълбоко дъх и дръпна нагоре вратата. Беше по-тежка от очакваното. Тънкс се оказа прав, отвътре беше подсилена със стоманени пластини.

Щом вратата изтрополи нагоре, като се плъзна успоредно на покрива, тримата се втренчиха във вътрешността на гаража.

Той беше празен.

В тъмното успяха да различат единствено неравно петно в дъното на гаража, което приличаше на изтекло от кола масло. Рой Грейс усети и слаба миризма на отработени газове. На отсрещната стена, в дъното на гаража, имаше висок до тавана дървен стелаж. Стара, износена автомобилна гума беше подпряна вляво. Няколко гаечни ключа и стара тесла висяха от куки на стената вляво от тях. Нямаше нищо друго.

Глен се взря мрачно в нищото.

— Сигурно сега ни се смее, нали?

Грейс не каза нищо, докато осветяваше с фенерчето си стените и тавана.

— Ще му откъсна шибаната кратуна — каза Глен.

И двамата забелязаха едновременно двете пластмасови ленти на пода. Тръгнаха натам, а Грейс извади чифт латексови ръкавици. Клекна и взе първата лента. Това беше регистрационен номер на кола, с черни букви върху светлоотразяваща бяла повърхност.

Веднага позна номера. Това беше фалшивият номер на микробуса, който беше излязъл на скорост от паркинга на гранд хотела в четвъртък следобед и почти със сигурност беше шофиран от Мъжа с обувките.

Втората пластмасова лента беше заден номер на автомобил.

Дали бяха открили леговището на Мъжа с обувките?

Грейс отиде до стената в дъното. На една полица имаше няколко рула сребристо тиксо. Останалите лавици бяха празни.

Глен Брансън тръгна към лявата стена, но Грейс го спря.

— Не се разхождай навсякъде, приятел. Нека опитаме да вървим по стъпките си, за да оставим терена чист за криминалистите — искам да дойдат веднага.

Той огледа всичко внимателно.

— Според теб това ли е видял Спайсър? Тези регистрационни номера?

— Не мисля, че е толкова умен, че да събере две и две само от тези номера. Мисля, че е видял нещо друго.

— Като например?

— Няма да говори, докато не му дадем имунитет. Трябва да му призная, че е достатъчно умен, за да се сети да заключи отново.

— Ще говоря с шефа — каза Грейс, като тръгна назад по стъпките си. — Трябва да разберем какво е видял тук. Трябва да знаем какво липсва сега.

— Мислиш, че може да е задигнал нещо?

Не — отвърна Грейс. — Не мисля, че Спайсър е задигнал нещо. Мисля, че вероятно е видял белия микробус. През последните няколко часа тук е работил автомобилен двигател. Ако микробусът е изчезнал, тогава къде е, мамка му? И най-вече — защо е изчезнал? Върви да говориш със Спайсър. Извий му ръцете. Кажи му, че ако иска и лира от наградата, ще трябва да ни каже какво е видял. Иначе сделката отпада.

— Той се страхува, че можем да го арестуваме за проникването в гаража.

Грейс погледна приятеля си.

— Кажи му да излъже, да каже, че вратата е била отворена, незаключена. Нямам никакво намерение да го арестувам за нахлуването.

Брансън кимна.

— Добре, ще говоря с него. Само не забравяй, че ако доведеш тук криминалистите и Мъжа с обувките се върне и ги види, ще избяга. Дали няма да е по-добре да сложим човек да наблюдава тайно гаража? Накарай Тънкс да го заключи, за да не може онзи да се усети.

— Това само в случай, че не ни наблюдава в момента — отбеляза Грейс.

Брансън се озърна настрани, после нагоре.

— Да, само в този случай.

* * *

Първото, което Грейс предприе, когато се върна в контролната зала на „Джон Стрийт“ след двайсет минути, беше да информира Сребърния и Бронзовите командири да наредят постоянно наблюдение на всеки бял микробус форд „Транзит“, който се появи в близост до „Истърн Роуд“ до сутринта. После пусна заповед към всички патрули в града да следят за всички модели микробуси форд „Транзит“.

Ако беше прав, преди дванайсет години Мъжа с обувките беше използвал такъв микробус при едно от нападенията си. Това пасваше на теорията на доктор Праудфуд за симетрията в действията му. Вероятно щеше да използва такъв бус и тази вечер.

Дали това беше причината именно онези две страници да липсват от досието? Страниците, на които бяха записани показанията на свидетеля, видял как млада жена е вкарана насила в бял микробус? Дали на тях нямаше важна информация относно поведението на престъпника? За неговия начин на действие?

Но онова, което го безпокоеше още когато отваряха гаража, не спираше да го тревожи и сега. Ако Мъжа с обувките беше изкарал микробуса от гаража, защо си беше направил труда да заключи и четирите ключалки? Там нямаше нищо за крадене, освен две безполезни регистрационни табели.

Наистина не намираше логика в това.

93

Събота, 17 януари

Единствените клиенти, които Мад мразеше повече от пияните, бяха надрусаните клиенти. Момичето на задната седалка беше направо в по-добрия свят.

Тя говореше ли, говореше. Бълваше думи, без да спира, откакто я беше качил от адрес близо до плажа в Дансинг. Косата ѝ беше дълга и права, с цвят на кетчуп и супа от грах. Говореше пълни глупости и носеше боклучави обувки. Вонеше на цигари и на „Долче и Габана“, и цялата беше изпомачкана. Приличаше на кукла барби, извадена от кофа за боклук.

Тя беше така надрусана, че едва ли щеше да забележи, ако я откара на луната, само дето той не знаеше как да стигне дотам. Това още не го беше разбрал.

— Там е работата, разбираш ли — продължаваше тя, — в този град е пълно с хора, които искат да те преметнат. Ти искаш качествена захар, казваш им, че искаш кафява, а те ти дават лайна, пълни лайна. Ти имаш ли такъв проблем?

Мад не беше сигурен дали тя говори по мобилния си, както бе правила през по-голямата част от пътуването, или говори на него. Затова продължи да кара мълчаливо, да поглежда часовника си и да се тормози. След като я оставеше в Кемп Таун, щеше да паркира и да игнорира всички поръчки от диспечера, за да изчака да стане седем и да си изпие чая.

— А, имаш ли? — попита тя по-силно. — Имаш ли?

Той усети как го побутва по гърба. Не му хареса. Не обичаше клиентите да го докосват. Миналата седмица кара един пиян мъж, който постоянно се хилеше и го буташе по рамото. Мад дори започна да се чуди как ли ще реагира пияницата, ако го удари в лицето с тежкия ключ за винтовете на колелата, който държеше в багажника.

Вече започваше да се чуди и как ли ще реагира това момиче, ако направи същото с нея. Лесно можеше да спре и да извади ключа от багажника. Но тя сигурно щеше да остане на задната седалка и да продължи да бърбори дори след удара. Беше видял същото в един филм.

Тя отново го побутна.

— Хей? Кажи де, имал ли си?

— Какво да съм имал?

— О, мамка му, не ме ли слушаш? Добре де, мамка му. Нямаш ли някаква музика в тая кочина?

— Четвърти номер, нали? — попита той.

— Какво? Какъв четвърти номер?

— Обувки. Носиш този номер.

— Ти да не си обущар в свободното си време?

Обувките ѝ бяха наистина ужасни. Имитация на леопардова кожа, ниски и ожулени по ръбовете. Можеше да я убие, ако реши. Можеше. Щеше да е лесно. Беше имал много неприятни клиенти, но тази беше първата, която го накара да си помисли, че може да я убие.

Но вероятно беше по-добре да не го прави. Можеш да си имаш неприятности, ако убиваш хора и те хванат. Беше гледал „От местопрестъплението“ и други сериали, които показваха криминалисти. Можеш много да научиш от тях. Можеш да се научиш как да убиваш глупави хора като тази жена, с тъпата ѝ коса, тъпите ѝ лакирани в черно нокти и с тъпите ѝ цици, които почти се изсипваха от аления сутиен.

Той зави вляво към кръговото пред Брайтънския пристан и продължи около Олд Стейн. А тя внезапно млъкна. Той се зачуди дали не е прочела мислите му.

94

Събота, 17 януари

Рой Грейс седеше в офиса в дъното на оперативната зала и се опитваше да изяде ужасната слузеста и почти леденостудена купчина от пилешко и скариди, която му беше донесъл някой съобразителен служител. Ако не беше умрял от глад, сигурно щеше да ги изхвърли. Но не беше ял нищо след купата овесени ядки рано сутринта и имаше нужда от гориво.

При гаража зад Мандалей Корт всичко беше спокойно. Но броят и качеството на ключалките на вратата продължаваха да го безпокоят. Риг веднага се беше съгласил да не обвиняват Дарън Спайсър за проникването, но засега Глен не успяваше да го открие. Грейс се надяваше, че серийният обирджия не им погажда някаква гадна шега.

Заби пластмасовата вилица в противното ястие, докато се взираше в мрежата на екрана на компютъра. Всички коли и трийсет и петимата полицаи в неговата операция бяха съоръжени с транспондери, които предаваха тяхното местоположение с точност до няколко метра. Той провери позициите на всеки от тях, после и изображенията от камерите по улиците. Мониторите по стената показваха нощните улици осветени като в ден. Градът беше доста оживен днес. Хората може и да си бяха останали по домовете вчера, но съботната вечер явно беше за разпускане.

Тъкмо бе успял да преглътне една консервирана скарида, когато радиотелефонът изпращя и един развълнуван глас обяви:

— Забелязана е цел едно! Завива надясно по „Едуард Стрийт“!

Цел едно беше кодовото наименование на Джон Къридж — Мад. Цел две и останалите цели по ред на номерата се отнасяха за всеки бял микробус или минувач, който изглежда подозрителен.

Грейс веднага заряза гадното ястие и зачука по клавиатурата, за да извади на един от мониторите на стената картина от кръстовището на „Едуард Стрийт“ и „Олд Стейн“. Видя едно такси пежо с типичните за Брайтън цветове — тюркоазно и бяло, да излиза извън обсега на камерата.

— Пътникът е жена. Продължава на изток! — чу се гласът.

След няколко секунди Грейс видя малко пежо да се отдалечава в същата посока. Транспондерът показваше, че това е една от необозначените коли, номер четири.

Той извади картина от следващата камера по пътя и видя как таксито прекосява кръстовището с „Егремънт Плейс“, където „Едуард Стрийт“ се превръщаше в „Истърн Роуд“.

Почти същият маршрут като предишната вечер, помисли си Грейс. Но този път той усети че има някаква разлика, макар да не можеше да обясни каква. В същото време мисълта, че са се доверили твърде много на Праудфут, не спираше да го тормози.

Обади се по вътрешната линия на Сребърния командир.

— Имаме ли дестинацията му от таксиметровата компания?

— Не, шефе, не исках да се усетят, да не би операторката да каже нещо на шофьора. Имаме достатъчно хора, за да го държим под око, ако остане в района.

— Добре.

Друг глас изпращя по радиотелефона:

— Той завива надясно към — коя е тази улица — „Монтагю“, май. Да, „Монтагю“! Спира. Задната врата се отваря. Тя слиза от колата! Господи, тя тича!

95

Събота, 17 януари

Беше дошъл рано следобед, за да се увери, че има свободно място за паркиране близо до нейния апартамент. Тя щеше да мине покрай него на връщане от курса по кикбокс.

Но всички проклети места бяха заети, когато пристигна, и трябваше да чака в края на пътя, на жълтата линия.

Този район, южно от „Истърн Роуд“, беше пълен с тесни улички с дву- и триетажни викториански къщи, популярни сред студентите и неомъжените хора, и сред гей общността. Тук имаше доста обяви на агенции по недвижими имоти, които рекламираха жилища за продан или под наем. Колите бяха предимно малки и стари, но имаше и няколко микробуса, паркирани от двете страни на улицата.

Наложи се да изчака повече от час, почти до три и половина, преди един голям ръждив стар лендкруизър да потегли и да освободи достатъчно място, за да може той да паркира микробуса. То беше само на десетина метра от предната врата на бледосинята къща с еркерни прозорци, където Джеси Шелдън живееше на горния етаж. Боговете му се усмихваха!

Беше идеално. Бе пуснал достатъчно монети в паркингметъра, за да остане там до шест и половина, когато отпадаха ограниченията за паркиране. Сега тъкмо минаваше този час.

Преди час и десет минути Джеси беше излязла от къщата със спортен екип и гуменки, мина точно покрай него на път за курса по кикбокс — посещаваше го всяка събота следобед и дрънкаше много за него във Фейсбук. Можеше да я прибере още тогава, но не беше се стъмнило достатъчно и наоколо имаше хора.

Сега беше вече тъмно и за момента улицата беше пуста.

Тя щеше да бърза да се прибере. Беше информирала целия свят, че ще бърза, за да са преоблече в новите дрешки и да отведе Бенедикт на среща с родителите ѝ.

„Тоооооооооооолкова съм притеснена за тази среща!“ беше споделила тя във Фейсбук.

Ами ако не го харесат?

Беше добавила, че е и мнооооооооого развълнувана заради обувките „Аня Хиндмарч“, които си беше купила!

Той също беше мноооооого развълнуван заради обувките „Аня Хиндмарч“, които също беше купил. Те лежаха на пода до него и я очакваха! И беше мноооооого нервен. Но по приятен, много приятен начин.

Къде си тази вечер, детектив-суперинтендант Голямата работа Рой Грейс?

Не си тук, нали? Нямаш си и идея! Отново!

Беше паркирал така, че да я види през процепа в завесите на задните стъкла, въпреки че те едва ли бяха необходими. Беше сложил затъмняващо фолио на всички странични и задни прозорци. Така че беше невъзможно да се види нещо през тях дори посред бял ден. Разбира се, той знаеше, че феновете на тези класически микробуси биха се възмутили от подобно нещо. Майната им.

Погледна си часовника, сложи латексовите ръкавици, после нахлупи бейзболната шапка и си сложи очилата за нощно виждане. Тя щеше да се появи всеки момент иззад ъгъла, щеше да върви или да тича. От ъгъла до къщата и имаше двеста метра. Ако тичаше, щеше да ги измине за двайсет секунди. Ако ходеше — за малко повече.

Единственото, което го интересуваше, беше да е сама. Улицата беше пуста.

Ако не беше сама, щеше да мине на план Б и да я нападне в къщата. Но тогава щеше доста да се затрудни да я изкара отвън и да я прибере в микробуса, без никой да го забележи. Трудно, но не и невъзможно. Беше обмислил и тази вероятност.

Вече трепереше от вълнение. Сърцето му бумтеше. Отвори плъзгащата се врата, грабна имитацията на хладилник, която беше направил от шперплат, и се приближи до вратата. После си свали бейзболната шапка, сложи си качулката и нахлупи ниско шапката, за да скрие възможно най-много. После се загледа в обувките на пода. Бяха съвсем същите като онези, които беше купила.

Беше готов. След кашата, която се забърка в четвъртък, беше планирал днешното нападение много внимателно, както правеше обикновено. Беше предвидил всичко, да, абсолютно всичко.

96

Събота, 17 януари

— Хей! — извика Мад. — Хей!

Не можеше да повярва. Тая бягаше! Беше я докарал тук чак от Лансинг, за петнайсет лири, и когато спря на адреса, който му беше дала, тя отвори задната врата и духна.

Е, нямаше да го позволи!

Той свали предпазния колан, отвори рязко вратата и излезе на тротоара, разтреперан от гняв. Спусна се след изчезващата в далечината фигура, без дори да изключи двигателя или да затвори вратата.

Тя тичаше надолу по тротоара, после свърна наляво към оживената „Сейнт Джордж Роуд“, която беше ярко осветена и пълна с магазини и ресторанти. Озърна се през рамо и се стрелна към пътя, точно пред един автобус, който веднага наду клаксона си. Мад я следваше, изтича между задницата на автобуса и колата зад него и чу рязко набиване на спирачки.

Настигаше я!

Искаше му се да беше взел ключа, за да я удари с него!

Беше само на няколко метра от нея.

В едно от училищата, в които беше учил, го караха да играе ръгби, много мразеше ръгбито. Но беше добър в догонването. Беше толкова добър в него, че дори му забраниха да играе ръгби, защото наранявал и плашел другите момчета.

Тя му хвърли един поглед, лицето ѝ беше озарено от сиянието на една улична лампа. Той видя страха ѝ.

Вече тичаха по малка и тъмна квартална уличка — към ярките светлини на крайбрежната Марин Парейд. Той така и не чу стъпките, които го догонваха. Така и не видя двамата мъже с джинси и спортни якета, които се появиха пред нея в края на улицата. Беше напълно погълнат от мисълта за петнайсетте лири.

За неговите петнайсет лири.

Тя нямаше да се измъкне.

Вече я настигаше!

Настигаше я!

Посегна и сложи ръка на рамото ѝ. Чу как тя изпищя от страх.

После внезапно нечии ръце, здрави като стоманени клещи, го хванаха за кръста. Той се стовари по лице на тротоара, а въздухът му излетя от дробовете заради огромната тежест, която легна на гърба му.

После ръцете му бяха извити рязко на гърба. Почувства студена стомана на китките си. Чу изщракване.

Беше вдигнат грубо на крака. Лицето му щипеше, а цялото тяло го болеше.

Трима цивилни мъже стояха около него и дишаха задъхано. Един от тях дръпна болезнено ръцете му.

— Джон Къридж — каза той. — Арестуван сте по подозрение в сексуално нападение и изнасилване. Имате право да мълчите, защото всичко казано може да се използва срещу вас в съда. Ясно ли е?

97

Събота, 17 януари

Изведнъж я видя. Идваше тичешком от ъгъла, стройна зелена фигура на фона на сивата нощ — поне така я видя през очилата за нощно виждане.

Обърна се и вече в паника огледа бързо улицата в двете посоки. Нямаше никой.

Той отвори страничната врата, грабна фалшивия хладилник с две ръце, стъпи на тротоара и изкрещя от болка.

— О, Боже, гърба ми, гърба ми!

Джеси спря, щом видя мъжа, облечен с анорак, джинси и с бейзболна шапка на главата, да стои с един крак на стъпалото на микробуса фолксваген, като едва удържаше някакъв хладилник.

— Господи! — извика той отново.

— Да ви помогна ли? — попита тя.

— Моля ви, бързо. Не мога да го удържа!

Тя забърза да му помогне, но когато хвана хладилника, се стресна — той съвсем не приличаше на хладилник.

Една ръка я стисна за врата и я блъсна в микробуса. Тя се плъзна по пода и удари главата си в нещо твърдо. Преди да успее да се съвземе, нещо тежко я прикова към пода и почти я смаза. После нещо гадно сладникаво и мокро се притисна към лицето ѝ, носът и гърлото ѝ започнаха да щипят, а очите ѝ се напълниха със сълзи.

Обзе я ужас.

Тя се опита да си спомни някоя хватка. Беше още начинаеща, но бе научила основното. Свий се, преди да ритнеш. Няма да имаш достатъчно мощ, ако не се свиеш. Свиваш крака към себе си, после ги изстрелваш. Кашляше, плюеше и се опитваше да не вдишва от отровната миризма, но вече усещаше замайването. Заби силно лакти в ребрата си и се превъртя настрани, пред очите ѝ всичко беше замъглено, опита да се освободи, като сви колене и изрита силно.

Усети как удря нещо. Чу изпъшкване. Нещо изтрака по пода. Изрита отново, освободи главата си и се изви. Вече беше по-замаяна и още по-слаба. Гадното сладникаво нещо отново се залепи за лицето ѝ, очите я засмъдяха. Тя се превъртя настрани, за да се освободи от него, ритна силно с двата крака и се почувства още по-замаяна.

Тежестта се надигна от нея. Тя чу как нещо се плъзга, после се затръшна врата. Опита да се изправи. Едно скрито от качулка лице се надвеси над нея, очите се взираха през процепите. Тя се опита да изпищи, но мозъкът ѝ работеше на забавени обороти и не успя да направи връзка с устата. Не се чу никакъв звук. Тя се взря в черната качулка, която се размазваше пред очите ѝ. Опитваше се да разбере какво ѝ се случва, но в главата ѝ всичко се въртеше. Почувства гадене и виене на свят.

После отново онази влажна и сладникава гадост.

Отпусна се безчувствена. Погълна я черен водовъртеж. Пропадаше все по-надълбоко в него. Спускаше се в черна пропаст.

98

Събота, 17 януари

В оперативната зала цареше почти празнично настроение. Рей Грейс нареди екипът по наблюдението да се прибере; бяха свободни да си идат у дома. Но той не беше в подобно приповдигнато настроение и щеше да мине още време, преди да може да се прибере у дома.

Този Джон Къридж — Мад, не спираше да го тревожи. Бяха го пуснали твърде лесно, без достатъчно разпити и разследване. Сега благодареше на щастливата си звезда, че успяха да го хванат, преди да нарани още една жена, което вече щеше да ги накара да изглеждат пълни идиоти.

А тогава щяха да бъдат задавани доста трудни въпроси, на които той трябваше да даде задоволителни отговори.

Проклинаше се, че позволи на Норман Потинг да проведе първоначалния разпит, както и за това, че се съгласи с решението му да пуснат Къридж. Възнамеряваше този път да участва лично в планирането на стратегията при разпитите.

Когато напусна управлението и подкара към ареста, който се намираше зад Съсекс Хаус, продължаваше да мисли усилено. Всеки миг очакваше обаждане от Кевин Спинела.

Беше малко след седем вечерта, когато спря форда пред дългата двуетажна сграда на главното управление. Обади се на Клео, за да ѝ каже, че ако има късмет, ще се прибере по-рано от очакваното, във всеки случай преди полунощ. Слезе от колата и в този миг телефонът му иззвъня. Но не беше Спинела.

Беше инспектор Роб Лийт, Голф 99 — дежурният инспектор, който приемаше сигналите за всички важни инциденти в града. Лийт беше спокоен и много способен полицай.

— Сър, току-що получих доклад от Източния сектор — патрул е забелязал горящ микробус в нивите северно от Патчъм.

Грейс се намръщи.

— Какво още знаете за това?

— Явно е запален преди известно време — доста е обгорял. Пожарникарите са на път. Но си помислих, че може да ви заинтересува, защото е последен модел на форд „Транзит“ — прилича на онзи, който търсите.

Грейс започна да чувства тревога.

— Има ли жертви?

— Изглежда е празен.

— И никой не е видян да бяга оттам?

— Не.

— А научихте ли нещо от регистрационния номер?

— Номерата са изгорели до неузнаваемост. Така ми казаха, сър.

— Добре, благодаря — каза той. — Ние арестувахме нашия човек. Може и да няма връзка, но ме дръжте в течение.

— Добре, сър.

Грейс приключи разговора и влезе в Съсекс Хаус, като кимна за поздрав на нощния охранител.

— Здравей, Дънкан. Как върви?

Високият атлетичен четирийсетгодишен мъж се усмихна гордо.

— Участвах в маратона. Финиширах петнайсети от седемстотин души.

— Отлично!

— Тренирам за Лондонския маратон тази година. Надявах се да ми помогнете за някакво спонсорство — за хосписа „Свети Уилфред“.

— Разбира се!

Грейс мина в задната част на сградата, излезе и прекоси вътрешния двор. Подмина няколко контейнера за боклук и няколко коли на криминалистите, после тръгна по стръмната рампа към сградата на ареста. Когато натисна картата си към панела, за да отвори вратата, телефонът му пак иззвъня.

Отново беше инспектор Роб Лийт.

— Рой, реших, че е най-добре да ти се обадя веднага. Знам, че си задържал Мъжа с обувките, но изпращаме патрул на местопроизшествие в Съдли Плейс, Кемп Таун, Първа степен.

Това беше най-високата степен на тревога, която изискваше незабавно отзоваване на полицията. Грейс познаваше Съдли Плейс. Намираше се южно от „Истърн Роуд“. Тонът на Лийт го разтревожи. Какво беше притеснило така дежурния инспектор.

— Местна жителка е гледала през прозореца си и е видял как една жена се бори с мъж, който носел някакъв хладилник.

— Хладилник ли?

— Било в нещо като микробус — тя не е много наясно с превозните средства, не може да ни каже марката. Но си спомня, че той ударил жената, после потеглил с висока скорост.

— И жената е била в микробуса?

— Да.

— Кога е станало това?

— Преди около трийсет и пет минути — точно след шест и половина.

— Вече може да е навсякъде. Тя записала ли е номера?

— Не, но за мен случаят е възможно отвличане, затова наредих да се отцепи мястото. Обадих се на пътна полиция да проверяват всички микробуси, които се движат в града и околностите му. Ще проверим дали камерите не са записали нещо.

— Добре. Виж, не съм съвсем сигурен защо ми казваш това. Ние вече задържахме Мъжа с обувките. Тъкмо отивам в ареста.

— Има причина да смятам, че случаят е важен за вас, сър. — Лийт се поколеба. — Моите служители там са открили женска обувка на тротоара.

— Каква обувка?

— Съвсем нова, очевидно. Черна лачена кожа и висок ток. Свидетелката я видяла да пада от микробуса.

Грейс изведнъж усети как стомахът му се свива. Мислите му препускаха. Нали бяха задържали Мъжа с обувките. В този момент Джон Къридж беше в ареста.

Но случаят с горящия бус никак не му харесваше.

Не му харесваше и този нов инцидент.

99

Събота, 17 януари

В контролната зала на наблюдателните камери на „Съсекс Мониторинг Сървисис“ Дънстан Кристмас помести едрото си туловище на стола, като внимаваше да не се надигне съвсем, за да не включи сензора за алармата. Беше едва седем и половина вечерта. Мамка му. Още час и половина, преди да може да стане за петминутна почивка.

Не трябваше да е нощна смята още две седмици, но се беше съгласил да замести болен колега, защото имаше нужда от допълнителна надница. Времето обаче не минаваше; сякаш беше спряло напълно. Може би дори вървеше назад, като в научнофантастичния филм, който беше гледал наскоро по „Скай“. Щеше да е дълга нощ.

Но пък мисълта за допълнителните пари го ободряваше. Мистър Старлинг може и да беше странен шеф, но плащаше добре. Парите тук бяха добри; много по-добри, отколкото на предишната му работа, където преглеждаше на скенер багажа на летище „Гетуик“.

Посегна напред, взе шепа чипс от огромния пакет, задъвка и ги прокара с глътка кока-кола от двулитровата бутилка. После се оригна. Докато по навик оглеждаше двайсетте екрана, ръката му стоеше близо до бутона за микрофона, в случай че забележи натрапник. Видя, че монитор номер седемнайсет, който не показваше нищо, когато застъпи на смяна, все още няма картина. Той предаваше от стария циментов завод в Шорхам, където баща му беше шофьор навремето.

Натисна контролния лост, за да смени образа на екрана, в случай че някоя от двайсет и шестте камери там е сдала багажа. Но екранът си остана празен. Дънстан вдигна телефона и набра дежурния инженер.

— Здравей, Рей. Дънстан е, от контролна зала 2. Нямам никакъв образ на екран седемнайсет, откакто застъпих на смяна.

— По нареждане на мистър Стърлинг — отвърна инженерът. — Клиентът не си е плащал сметките от четири месеца. Мистър Стърлинг ограничава услугата. Не се тревожи за това.

— А, добре, благодаря — отвърна Дънстан Кристмас.

И хапна още малко чипс.

100

Събота, 17 януари

Ужасна болка прониза главата ѝ и я събуди. За миг Джеси беше напълно дезориентирана, нямаше представа къде се намира.

В стаята на Бенедикт?

Беше замаяна и ѝ се гадеше. Какво беше станало снощи? Какво беше станало на партито? Да не би да се беше напила?

Усети силно раздрусване. Под нея нещо постоянно бучеше. Чуваше рева на двигател. В самолет ли беше?

Гаденето се засили. Всеки момент щеше да повърне.

Още едно раздрусване, после пак. Чуваше се някакво тракане, като от незатворена врата. Обзе я страх. Нещо не беше наред; нещо ужасно се беше случило. Когато дойде на себе си, спомените ѝ се върнаха, макар и неохотно, сякаш нещо се опитваше да ги удържи далеч.

Не можеше да движи ръцете и краката си. Страхът ѝ се засилваше. Лежеше по лице върху нещо твърдо и подскачащо. Носът ѝ беше запушен и ѝ беше много трудно да диша. Опита се отчаяно да вдиша през устата, но тя беше запушена. Не можеше да диша и през носа. Опита се да извика, но се чу само тих стон, който отекна в устата ѝ.

Паникьосана и трепереща, бореща се за въздух, тя смръкна силно. Но не можеше да вдиша достатъчно въздух, за да изпълни дробовете си. Изскимтя и изстена, извъртя се на една страна, после по гръб — опитваше се да поеме въздух през носа, вече ѝ причерняваше. След няколко секунди носът ѝ най-после малко се отпуши. Паниката ѝ понамаля. Тя си пое няколко пъти дълбоко въздух, поуспокои се и се опита да извика отново. Но звукът остана пленен в устата ѝ.

За миг мракът беше прорязан от ярки светлини и тя успя да види тавана на микробуса. После отново стана тъмно.

Още светлина и тя видя приведена фигура на шофьорската седалка, само раменете и бейзболната шапка. Светлината изчезна и след миг се появи нова. Това бяха фаровете на коли.

Внезапно вдясно се появи силна светлина и тя успя да зърне част от отражението му в огледалото за задно виждане. Замръзна от ужас. Той още беше с черната качулка.

Очите му я следяха.

— Просто си лежи и се наслаждавай на пътуването! — каза ѝ той с тих, безизразен глас.

Тя пак се опита да заговори и да раздвижи ръце. Те бяха зад гърба ѝ, с прилепени една за друга китки. Нямаше никаква хлабавина, нищо, за което да се хване. Опита да раздвижи краката си, но ги чувстваше, сякаш са привързани за глезените и за китките.

Колко ли беше часът? Откога беше тук? Откога…

Сега трябваше да е на бала. Бенедикт щеше да се срещне с родителите ѝ. Щеше да я вземе с колата. Какво ли си мислеше сега? Какво ли правеше? Дали стоеше пред къщата и натискаше звънеца? Дали я набираше по телефона? Когато фарове осветиха отново вътрешността на колата, тя се огледа. Видя нещо като малък кухненски бокс; една талашитена врата се лашкаше, удряше се в касата, но не се затваряше. Сега намаляваха. Тя чу как той сменя скоростите, чу и че пусна мигача.

Страхът ѝ се засили още повече. Къде отиваха?

После чу вой на сирена, първо слаб, после по-силен. Идваше зад тях. Усилваше се още! И внезапно надеждата се пробуди. Да! Бенедикт бе отишъл да я вземе и се беше обадил в полицията, когато е видял, че я няма. Те идваха! Тя беше спасена. О, господи, благодаря ти! Благодаря ти!

Накъсани сини светлини, сякаш от разбит полилей, нахлуха в микробуса и въздухът се изпълни с писъка на сирената. После сините светлини отминаха и Джеси чу как сирената заглъхва в далечината.

Не, идиоти такива, не, не, не! Моля ви. Върнете се! Моля ви, върнете се!

Тя се плъзна по пода вляво, когато микробусът зави рязко вдясно, подскочи силно два пъти и спря. Тя чу скърцането на ръчната спирачка. Моля ви, върнете се! После фенерче светна в очите ѝ и за миг ѝ се зави свят.

— Почти стигнахме! — каза той.

Единственото, което успя да види, когато той измести лъча на фенерчето от лицето ѝ, бяха очите му през процепите в качулката. Опита се да му каже: „Моля те, кой си ти? Какво искаш? Къде ме водиш?“ Но се чу само нечленоразделен стон, като от запушен рог.

Тя чу, че шофьорската врата се отваря. Двигателят работеше на равномерни обороти. После чу и метален звън — звучеше като верига. Последва го скърцането на ръждиви панти. Врата ли се отваряше?

Чу познат звук. Тихо бръмчене. Надеждата отново се събуди. Това беше мобилният ѝ телефон! Беше го превключила на тих режим, на вибрация, заради курса по кикбокс. Като че ли се чуваше някъде отпред. Дали не беше на седалката до шофьора?

Господи, кой ли се обаждаше? Бенедикт? Чуди се къде ли е тя? Спря след четвъртото позвъняване и мина автоматично на гласова поща.

След няколко секунди той се върна, подкара напред няколко метра, после отново слезе, като остави двигателя включен. Тя чу същото скърцане, после същото метално потракване на верига. Сега бяха зад заключени врати, осъзна с ужас, който нарастваше все повече. Някъде, където полицейските коли нямаше да се появят. Устата ѝ пресъхна и тя усети, че ще повърне. Жлъчка се надигна в гърлото ѝ, горчива и кисела. Преглътна я.

Микробусът подскочи веднъж, после отново — имаше издатини на пътя. Той се наклони и тя полетя напред, като удари рамото си в нещо. После микробусът се изправи и тя се плъзна назад, напълно безпомощна. Потеглиха по равна повърхност, с леко поклащане на всеки няколко секунди, сякаш имаше някакви сглобки по бетона. Беше тъмно като в рог и той караше без фарове.

За миг ужасът ѝ се обърна в гняв, после в дива, животинска ярост.

Пусни ме! Пусни ме! Развържи ме! Нямаш право да ми причиняваш това!

Тя се опитваше да освободи китките си, опъваше ръце с всички сили, трепереше, блъскаше се. Но онова, с което бяха завързани, не поддаваше.

Лежеше неподвижно и си поемаше дъх през носа, очите ѝ бяха пълни със сълзи. Тази вечер трябваше да е на бала. Щеше да носи красивата рокля и новите обувки. Щеше да държи Бенедикт под ръка, докато той разговаря остроумно с родителите ѝ и ги покорява напълно. Беше сигурна в това. Бенедикт беше адски нервен заради тази среща. Беше се опитала да го успокои, че те ще са очаровани от него. Майка ѝ ще е запленена, а баща ѝ, ами, той при първа среща изглежда малко труден човек, но пък отвътре е мек като памук. Те щяха много да го харесат, беше му обещала това.

Да, докато не разберат, че не е евреин.

Микробусът продължи пътуването си. Завиха наляво. Фаровете светнаха за секунда и тя видя стената на някаква висока, запусната сграда с потрошени прозорци. Тази гледка предизвика леден въртоп в нея. Приличаше на сградите от филма „Хостел“. Сгради, в които невинни хора бяха затваряни и измъчвани от садисти, които си плащаха за това.

Въображението ѝ се развихри. Харесваше филмите на ужасите и сега си мислеше за всички умопобъркани убийци, които отвличаха жертвите си, измъчваха ги и после ги убиваха бавно и мъчително. Като в „Мълчанието на агнетата“, в „Тексаско клане“ и в „Хълмовете имат очи“.

Умът ѝ блокира от ужас. Тя дишаше рязко и накъсано, панически, гърдите ѝ бумтяха и изгаряше от гняв.

Микробусът спря. Мъжът пак слезе и тя чу трещенето на метална врата, после ужасното стържене на метал в някаква твърда повърхност. Той се качи отново в буса, затръшна вратата и подкара напред, като пусна фаровете.

Трябва да му говоря.

Сега вече виждаше пред предното стъкло, че се намират в огромна, изоставена индустриална сграда с височината на самолетен хангар, или на няколко самолетни хангара. Фаровете за кратко показаха един метален мост с перила, който вървеше около стените високо горе и мрежа от нещо като огромни прашни ракетни цилиндри за гориво, които се простираха в далечината, поддържани от масивни стойки от метал и бетон. Когато завиха, видя как металния мост изчезва в развалини, имаше и ръждясали вагонетки, покрити с графити, които изглеждаха непомествани от десетилетия.

Микробусът спря.

Тя така трепереше от ужас, че не можеше да мисли.

Мъжът изключи двигателя и слезе. Тя го чу да се отдалечава, после чу метален отекващ трясък, последван от подрънкването на нещо като верига. Мъжът се върна към микробуса.

След няколко секунди вратата се плъзна и той се качи отзад при нея. Освети я с фенерчето, първо лицето, а после и цялото тяло. Тя се втренчи в закачуленото лице, като трепереше от ужас.

Можеше да го изрита, помисли си в пристъп на ярост. Въпреки че краката ѝ бяха вързани, пак можеше да ги свие и да го изрита, но нямаше смисъл, докато ръцете ѝ бяха зад гърба. Само щеше да го вбеси.

Трябваше да говори с него. Спомняше си съветите, които беше чела във вестниците, от оцелели след отвличане хора. Трябва да се опиташ да изградиш връзка с похитителите. Тогава им е по-трудно да те наранят. Някак си трябваше да го накара да ѝ отпуши устата, за да може да говори с него. Да разбере какво иска от нея.

— Не трябваше да ме риташ — каза той внезапно. — Купих ти хубави нови обувки, същите като онези, които щеше да обуеш тази вечер — за бала с Бенедикт и родителите ти. Но всички сте еднакви, жени. Мислите се за много силни. Обувате тези секси обувки, за да примамите мъжа, а десет години по-късно се превръщате в дебели целулитни изчадия с отпуснат корем. Някой трябва да ви даде урок, дори да се наложи да го направя само с една обувка.

Тя се опита да заговори.

Той се наведе и с внезапно, изненадващо движение, я обърна по корем, после седна на краката ѝ и ги прикова към пода с тежестта си. Тя усети как нещо се увива около глезените ѝ и се стяга. Той се изправи и краката ѝ бяха издърпани наляво. След няколко секунди ги издърпа надясно. Тя се опита да ги раздвижи, но не успя.

Чу звън на метал и миг по-късно почувства как нещо студено и твърдо да се увива около врата ѝ и се стяга. Рязко изщракване — като от ключалка. Внезапно главата ѝ бе дръпната напред, после надясно. Чу още едно изщракване, пак като от ключалка. После главата ѝ беше издърпана наляво. Още едно изщракване.

Тя беше разпъната като на средновековен уред за мъчения. Не можеше да помръдне главата, ръцете и краката си. Опита се да диша, но носът ѝ пак беше запушен. Разтресе се от нарастващата паника.

— Трябва да изляза сега. Очакват ме за вечеря — каза той. — Ще се видим утре. Аста ла виста!

Тя измуча от ужас.

Не, моля те! Не, моля те, не ме оставяй така с лицето надолу! Не мога да дишам! Моля те, имам клаустрофобия. Моля те…

Чу как вратата се затръшва.

После стъпки. Далечно стържене и подрънкване на метал.

След това заработи двигател, бученето се отдалечи и бързо заглъхна. Тя се ослушваше, тресеше се от ужас, бореше се за въздух и изведнъж усети как нещо топло се спуска от слабините ѝ и потича по бедрата.

101

Събота, 17 януари

Рой Грейс седеше в малката стая за разпит до Майкъл Форман, който също като него беше обучен за разпити на свидетели и заподозрени. Но в този момент никакво обучение не им помагаше. Джон Къридж не отронваше и дума. Благодарение, и не само, на хитрия си адвокат Кен Акот.

Касетофонът с три празни касети стоеше на масата. По стените бяха окачени две камери, които се взираха към тях като досадни любопитни птици. Атмосферата беше напрегната. Грейс се чувстваше ужасно. В този момент искаше да се пресегне през масата, да стисне Джон Къридж за врата и да измъкне истината от това малко лайно — без да му пука дали е с проблеми, или без.

Кен Акот ги беше информирал, че клиентът им е с форма на аутизъм. Джон Къридж, който настояваше да го наричат Мад, страдал от синдрома на Аспергер. Той информирал адвоката си, че гонил клиентка, която си тръгнала, без да плати. По всичко личало, че именно тя трябвало да бъде в ареста сега, а не клиентът му. Той бил дискриминиран и превърнат в жертва заради заболяването си. Къридж нямало да каже нищо без присъствието на лекар специалист.

Грейс реши, че всъщност иска да удуши Акот. Втренчи се в спокойния адвокат, издокаран с добре скроен костюм, риза и вратовръзка. Дори миришеше на одеколон. За разлика от клиента си — който също беше с костюм, вратовръзка и риза, но беше доста жалка гледка. Къридж имаше къса тъмна коса, сресана напред, и лице със странно изражение, което можеше да е и хубаво, ако очите не бяха толкова сближени. Беше слаб, с овални рамене и като че ли не можеше да стои неподвижно. Въртеше се като отегчен ученик.

— Сега е девет — каза Акот. — Клиентът ми се нуждае от чаша чай. Трябва да пие чай на всеки кръгъл час, точно на часа. Това е негов ритуал.

— Имам новини за клиента ви — каза Грейс, като се втренчи в Къридж. — Това тук не е „Риц Карлтън“. Ще получи чай по времето, когато тук се дава чай, а не когато той реши. Но ако клиентът ви си направи труда да ни сътрудничи — или вероятно ако неговият адвокат си направи този труд, — може и да си помисля дали да не подобрим обслужването.

— Вече ви казах, че клиентът ми няма да говори.

— Искам си чая — каза внезапно Мад.

Грейс го погледна.

— Ще го получиш, когато аз реша.

— Трябва да го изпия в девет.

Грейс се втренчи в него. Настъпи тишина, после Мад извърна очи към Грейс и каза:

— Вие каква тоалетна имате, с горно или долно казанче?

В гласа на таксиметровия шофьор се усещаше някаква уязвимост, нещо, което трогна Грейс. След като преди два часа научи за отвличането от Кемп Таун и за обувката на паважа, бяха постъпили още новини. Трийсет минути след отвличането един млад мъж бе дошъл да вземе годеницата си за официална вечеря. Тя не отворила вратата. Не отговаряла и на мобилния си телефон, който прехвърлял повикването на гласова поща.

Вече беше установено, че последният, който я е виждал, е инструкторът ѝ по кикбокс в местния фитнес салон. Тя била много въодушевена, очаквала с нетърпение вечерта, макар че според него изглеждала доста нервна заради предстоящата среща на годеника ѝ с родителите ѝ.

Може и да се е уплашила, помисли си Грейс. Но тя не изглеждаше момиче, което ще зареже годеника си и ще разочарова родителите си. От всичко, което научаваше, Грейс все по-малко харесваше развитието на нещата. И затова ставаше все по-гневен на този разпит.

Гневен от самодоволството на Кен Акот.

Гневен от факта, че този смотаняк се крие зад правото си да мълчи и зад състоянието си. Грейс познаваше дете със синдрома на Аспергер. Един негов колега и жена му, с които той и Санди бяха приятели, имаха син тийнейджър с това заболяване. Беше странно, но много сладко момче, обсебено от батерии. Не го биваше в общуването, нямаше нормални социални умения. Момче, което имаше затруднения в различаването на добро и зло и с някои аспекти на поведението си. Но сигурно бе в състояние да разграничи добро от зло, ако стане дума за изнасилване или убийство.

— Ти от тоалетни ли се интересуваш? — обърна се Грейс към Къридж.

— От тоалетни вериги! Имам колекция, мога да ви я покажа някой път.

— Да, ще ми е много интересно.

Акот се взираше убийствено в него.

— Не ми казахте — продължи Къридж. — Вашата тоалетна с горно или долно казанче е?

Грейс се замисли за миг.

— С долно.

— Защо?

— А ти защо харесваш женски обувки, Джон? — отвърна Грейс.

— Съжалявам — обади се Акот с напрегнат от ярост глас.

— Няма да позволя никакви въпроси.

Грейс не му обърна внимание и настоя:

— Секси ли ти изглеждат?

— Секси хората са лоши — отвърна Мад.

102

Събота, 17 януари

Рой Грейс излезе от стаята за разпит още по-неспокоен, отколкото влезе в нея. Джон Къридж беше странен човек и той усещаше някаква жестока жилка в него. И все пак не мислеше, че притежава ума или хитростта, необходими на Мъжа с обувките, за да се измъква безнаказано цели дванайсет години.

В момента особено много го притесняваха новите сведения за вероятното отвличане на Джеси Шелдън. И най-вече го притесняваше обувката на тротоара. Джеси Шелдън е била облечена със спортен екип и гуменки. Тогава чия беше онази обувка? Чисто нова дамска обувка с висок ток. Точно каквито Мъжа с обувките обичаше.

Тормозеше го и още нещо, не само Джон Къридж и Джеси Шелдън. Не можеше точно да си спомни кога му хрумна тази мисъл — може би по някое време след като напуснаха гаража зад „Мандалей Корт“, — но не спираше да го безпокои и сега.

Излезе от Съсекс Хаус и тръгна към колата си. Ръмежът беше почти спрял и вятърът се засилваше. Грейс се качи в колата и запали двигателя. В този миг радиото изпращя. Един от полицаите, изпратени при горящия микробус във фермата северно от Патчъм, се обаждаше, за да съобщи, че микробусът още бил твърде горещ, за да може да бъде претърсен.

Малко след това, към десет и петнайсет, Грейс паркира форда на главното шосе, южно от целта си. После, с фенерче в джоба на палтото си, извървя няколкостотин метра до „Мандалей Корт“, като се опитваше да изглежда като най-обикновен минувач, за да не събуди подозрението на Мъжа с обувките или на онзи, който държеше гаража.

Вече беше говорил с полицая, който наблюдаваше мястото, за да го предупреди, че идва. Високата фигура на Джон Екстън излезе от сенките, за да го посрещне.

— Всичко е спокойно, сър — каза Екстън.

Грейс му каза да остане прикрит и да му съобщи по радиото, ако някой се приближи. После заобиколи жилищната сграда и тръгна покрай редицата гаражи към номер седемнайсет.

Светна фенерчето и заобиколи гаража, като броеше стъпките си. Гаражът беше дълъг приблизително осем метра и половина. Провери отново, като се върна по същия път, после мина отпред и извади чифт латексови ръкавици.

Джак Тънкс, ключарят, беше оставил гаража отключен. Грейс вдигна вратата, затвори я след себе си и освети с фенерчето вътрешността. После преброи стъпките си до отсрещната стена.

Шест метра.

Пулсът му се учести.

Два метра разлика.

Той почука по стената с кокалчетата на пръстите си. Звучеше кухо. Фалшива стена. Обърна се към дървения стелаж, който стигаше до тавана, и бе сложен в дясната половина на стената. Изглеждаше груб и недодялан, сякаш скован на ръка. После погледна към лавицата, на която имаше ролки сиво тиксо. Те бяха любими на похитителите. После на светлината на фенерчето видя нещо, което не беше забелязал при първото си идване тук. Лавиците имаха дървен гръб, дебел около два сантиметра.

Грейс не беше от сръчните, но пък знаеше достатъчно, за да се запита защо онзи, който беше сковал този стелаж, е сложил дървен гръб зад лавиците. Вероятно за да скрие грозната стена зад тях? Но пък защо ще си прави този труд за някакъв си стар гараж?

Той лапна фенерчето, хвана една от лавиците и дръпна. Не стана нищо. Дръпна по-силно — пак нищо. После стисна съседната и веднага забеляза, че е хлабава. Разклати я и тя се плъзна напред. Дръпна я още и видя зад нея резе на врата. Подпря лавицата на стената и дръпна резето. После се опита да разклати напред-назад целия стелаж. Не поддаваше.

Провери всички останали лавици и откри, че най-долната също е хлабава. Измъкна я и откри второ резе. Освободи го, после се изправи, стисна две от лавиците, които бяха закрепени на местата си, и бутна. Нищо не стана.

После дръпна и за малко да падне по гръб, когато целият стелаж се извъртя.

Той беше врата.

Грейс грабна фенерчето, освети помещението зад него и сърцето му спря.

Кръвта му се смръзна.

По гръбнака му плъзнаха ледени пръсти.

На пода имаше сандък от чай. Почти всеки сантиметър от стените беше покрит със стари, пожълтели изрезки от вестници. Повечето бяха от „Аргус“, но имаше и от национални вестници. Грейс пристъпи напред и прочете заглавието на една от тях. Беше с дата четиринайсети декември деветдесет и седма година:

ОЩЕ ЕДНА ЖЕРТВА НА МЪЖА С ОБУВКИТЕ

Накъдето и да осветеше с фенерчето, виждаше вестникарски заглавия. Повечето изрезки бяха на статии, имаше и фотографии на жертвите. Видя и снимка на Джак Скърит, главния разследващ следовател. И тогава, на видно място, забеляза снимка на Рейчъл Райън, над която имаше заглавие, от „Аргус“, януари деветдесет и осма:

ДАЛИ ИЗЧЕЗНАЛАТА РЕЙЧЪЛ Е ШЕСТАТА ЖЕРТВА НА МЪЖА С ОБУВКИТЕ?

Грейс се вгледа в снимката, после в заглавието. Спомняше си кога видя за първи път тази страница от вестника. Това смразяващо заглавие. То крещеше от всяка будка за вестници в града.

Дръпна капака на сандъка, той се отвори и Грейс ококори очи.

Вътре беше пълно с женски обувки с висок ток, всяка опакована в целофан. Разрови ги. В някои пакети имаше по една обувка и бикини, в други — чифт обувки. Всички изглеждаха почти нови.

Разтреперан от вълнение, той реши да разбере колко са. Предпазливо, за да не повреди някое доказателство, преброи пакетите, като ги слагаше на пода. Двайсет и два пакета.

В един имаше рокля, чорапогащник, бикини и сутиен. Вероятно маскировката на Мъжа с обувките. Или пък дрехите на Никола Тейлър?

Клекна и се вгледа в обувките. После се обърна към изрезките по стените, искаше да се увери, че не е пропуснал нещо важно, което може да го доведе до убиеца.

Огледа всяка, като се фокусира върху онези за Рейчъл Райън, които покриваха голяма част от едната стена. После погледът му попадна на лист А4, който не беше изрезка от вестник. Беше някакъв формуляр, попълнен с химикал.

Най-отгоре имаше надпис:

„Дж. Бънд и синове“, погребално бюро

Приближи се, за да прочете и ситния шрифт отдолу:

Регистрационен формуляр № Д5678

Г-жа Моли Уинифред Глосъп

2 януари, 1998 г., възраст 81 г.

Прочете всяка дума от формуляра. Той представляваше подробен списък:

■Такса за църквата

■Такса за лекар

Такса за изваждане на пейсмейкър

Такса за кремация

■Такса за гробокопачи

■Такса за принтиране

■ Цветя

■Некролози

■Ковчег

Касетка за останки

Такса за органист

■ Гробищна такса

Такса за погребение в църковния двор

■Такса за свещеник

■Такса за църквата

Погребение: на 12 януари, 1998 г. 11 сутринта, гробище „Лаун Мемориъл“, Удингдийн

Пак прочете формуляра. После отново, като хипнотизиран. Върна се дванайсет години назад. До онова овъглено тяло на масата в брайтънската морга. Тялото, което бяха открили в опожарения форд „Транзит“ и което така и не беше идентифицирано. Съгласно правилника го задържаха две години, преди да го погребат в гробището „Удвейл“ за сметка на общината.

През дългата си кариера Грейс беше видял много ужасяващи гледки, но повечето от тях бе успял да прогони от паметта си. Само няколко, брояха се на пръсти, щеше да носи в ума си до края. И една от тях беше мисълта за онази старица и мистерията около нея.

Но сега, докато стоеше в дъното на порутения стар гараж, нещо най-сетне започна да си идва на мястото.

Вече беше сигурен, че знае коя е онази старица.

Моли Уинифред Глосъп.

Но тогава кой беше погребан в единайсет сутринта, понеделник, дванайсети януари, хиляда деветстотин деветдесет и осма година в гробището „Лаун Мемориъл“ в Удингдийн?

Беше абсолютно сигурен, че знае отговора.

103

Неделя, 18 януари

В полумрака Джеси отново чу вибрацията на телефона си. Беше много жадна и нямаше представа кое време е. Долавяше слаба сива светлина. Дали се зазоряваше? По едно време се унесе в дрямка, но се събуди със сепване, в паника, не можеше да диша през запушения си нос и се опитваше да си поеме дъх.

Раменете я боляха ужасно, защото ръцете ѝ бяха изпънати напред. Отвсякъде се чуваха шумове — потракване, скърцане, потропване, стържене. И с всеки нов звук тя се ужасяваше, че мъжът се връща, че може да се промъкне зад нея всеки момент. В ума ѝ постоянно бушуваше същински въртоп от страх и объркани мисли. Кой беше той? Защо я беше довел тук, където и да беше? Какво възнамеряваше да прави с нея? Какво искаше?

Не можеше да спре да мисли за филмите на ужасите, които я бяха плашили най-много. Опита се да ги прогони, да мисли за нещо хубаво. Например за последната им ваканция с Бенедикт на остров Наксос. За сватбата, за която мечтаеха, за бъдещия им съвместен живот.

Къде ли си сега, скъпи Бенедикт?

Вибрирането продължаваше. Четири позвънявания, после спря. Дали беше получила съобщение? Дали беше от Бенедикт? От родителите ѝ? Отново се опита да се освободи. Дърпаше се и трепереше, бореше се да разхлаби тиксото на китките си. Но не постигна нищо — само се мяташе болезнено, а раменете ѝ щяха да изскочат от ставите, блъска се в пода, докато не се изтощи напълно.

После можеше само да лежи, напълно безсилна, влагата по слабините и бедрата ѝ вече не беше топла и започваше да щипе кожата ѝ. Бузата също я сърбеше и тя отчаяно искаше да я почеше. И през цялото време се опитваше да преглъща жлъчката, която се вдигаше към гърлото ѝ и можеше да я задави. Да щеше да се задави, ако повърнеше при запушена уста.

Отново заплака, очите я смъдяха от солта на сълзите.

Моля ви, някой да ми помогне, моля ви.

За миг се зачуди дали да не се остави да повърне, да се задави и да умре. Да сложи край, преди онзи мъж да се върне и да извърши ужасните неща, които си беше наумил. Поне щеше да го лиши от удоволствието.

Но вместо това тя таеше вяра в мъжа, когото обичаше, затвори очи и се замоли за първи път от много време. Не можа да си спомни веднага думите на молитвата.

Тъкмо я изрече и телефонът ѝ иззвъня отново. Обичайните четири позвънявания, после спря. И се чу друг звук.

Познат звук.

Звук, от който се смрази.

Ревът на мотор.

104

Неделя, 18 януари

Главният съдебният следовател на Брайтън и Хоув беше една пълна дама. Когато беше в лошо настроение, тя беше страховита за служителите си, както и за доста от обръгналите на всичко полицаи. Но Грейс знаеше, че тя е много разумен и състрадателен човек и лично той никога не беше имал проблеми с нея. Досега.

Вероятно стана така, защото ѝ се обади у дома след полунощ и я събуди — ако се съдеше по сънливия ѝ глас. Колкото повече се разсънваше, толкова по деспотична ставаше. Но пък беше достатъчно голям професионалист, за да го изслуша внимателно, като го прекъсваше само за да си доизясни някоя подробност.

— Молите ме за голяма услуга, детектив-суперинтендант — каза тя, когато той приключи.

— Зная.

— В Съсекс сме го правили само два пъти. Не може да се разреши лесно подобно нещо. Наистина искате много.

— Но това е обикновена критична ситуация, мадам — каза Грейс, като реши да се обръща официално към нея.

— Само по думите на приятеля на едно изчезнало момиче?

— Свързахме се с много от приятелите на Джеси Шелдън, по списъка, даден ни от годеника ѝ. Най-добрата ѝ приятелка е получила съобщение от нея миналия вторник, със снимка на чифт обувки, които си е купила специално за тази вечер. Те са същите като обувката, която открихме на тротоара пред къщата ѝ, където Джеси е била отвлечена.

— И сте сигурен, че годеникът ѝ не е замесен по никакъв начин?

— Да, той е изключен като заподозрян. Както и тримата ни настоящи заподозрени по случаите на Мъжа с обувките.

Беше потвърдено, че Касиън Пюи е бил на курс в Полицейския тренировъчен център в Брамшил. Дарън Спайсър се беше прибрал в приюта в седем и половина и нямаше как да е извършил отвличането, а Джон Къридж вече беше в ареста.

След няколко секунди тя каза:

— Тези неща се правят рано сутрин, обикновено по зазоряване, за да не се шокира обществеността. Това означава понеделник сутринта, най-рано.

— Твърде късно е. Това означава да забавим с трийсет часа търсенето на улики, които могат да ни помогнат. И чак в средата на седмицата, най-рано, да получим евентуални съвпадения. Мисля, че всеки час е критичен. Не можем да чакаме толкова дълго. Въпросът може да е на живот и смърт.

Настъпи дълга тишина. Грейс знаеше, че иска твърде голям кредит на доверие. Поемаше огромен риск, като отправяше такава молба. Все още не беше напълно сигурно, че Джеси Шелдън е отвлечена. А и беше малко вероятно да открият някакви улики, които да помогнат на разследването. Но той беше говорил с Джоан Мейджър, криминалния археолог на съсекското главно управление, и тя му каза, че си струва да опитат.

В момента му се оказваше такъв натиск, че той бе готов да се хване за сламка. Но вярваше, че това, за което молеше сега, е нещо повече от сламка.

Гласът ѝ стана още по-сериозен:

— Искате да го направим на общественото гробище посред бял ден в неделя, така ли? Как според вас ще се чувстват опечалените, които са отишли на гроба на близките си?

— Сигурен съм, че ще са много стресирани — отвърна той. — Но няма да са и наполовина толкова стресирани, колкото Джеси Шелдън, която изчезна. Смятам, че е отвлечена от Мъжа с обувките. Но може и да греша. Може вече да сме закъснели. Но ако има някакъв шанс да ѝ спасим живота, то това е по-важно от наранените чувства на неколцина опечалени, които вероятно, след като си тръгнат от гробището, ще се отбият в супермаркета — каза той.

— Добре — отвърна тя. — Ще подпиша заповедта. Само бъдете възможно най-дискретни. Сигурна съм, че ще бъдете.

— Разбира се.

— Ще се видим в кабинета ми след трийсет минути. Да смятам ли, че сте участвали в подобно нещо и преди?

— Не, не съм.

— Няма да повярвате с каква бумащина е свързано.

Грейс можеше да повярва. Но в момента беше по-заинтересуван да спаси Джеси Шелдън, отколкото от спокойствието на неколцина чиновници. Но не искаше да рискува, като ѝ каже нещо толкова оскърбително. Благодаря ѝ и каза, че ще се срещнат след половин час.

105

Неделя, 18 януари

Джеси чу познатото стържене на страничната врата. После микробусът се разклати леко и тя чу стъпки до себе си. Тресеше се от ужас.

След миг беше заслепена от лъч светлина, насочен право в лицето ѝ.

Звучеше побеснял:

— Смърдиш. Смърдиш на урина. Подмокрила си се. Мръсна крава.

Лъчът се отмести от лицето ѝ. Тя погледна нагоре примигвайки. Сега той насочваше лъча към закачуленото си лице, нарочно, за да може тя да го види.

— Не харесвам мръсни жени — каза той. — Цялата си мръсна. Как очакваш да ми доставиш удоволствие, когато смърдиш така?

Тя го погледна умолително.

Моля те, развържи ме. Моля те, отпуши устата ми. Ще направя всичко. Няма да се боря. Ще направя всичко. Моля те. Ще направя каквото поискаш, а после ме пусни. Става ли? Съгласен ли си?

Изведнъж ужасно ѝ се допишка, въпреки че не беше пила нищо от цяла вечност и устата ѝ беше пресъхнала. Колко ли беше часът? От светлината, която за миг беше изпълнила вътрешността на буса, предположи, че вече е сутрин.

— Трябва да ходя на неделен обяд — каза той. — Нямам време да те чистя. Ще се върна по-късно. Много съжалявам, че не мога да те поканя. Гладна ли си?

Освети лицето ѝ с фенерчето.

Тя го молеше с очи за вода. Опита се да изрече думата със запушената си уста, да я изрече с гърлото си, но се чу само стон.

Много беше жадна. Цялата трепереше, опитваше се да не се напикае.

— Нищо не ти разбирам — да не ми пожелаваш „добър апетит“?

Тя пак изстена.

— Много мило от твоя страна! — каза той.

Тя отново го замоли с очи. Вода, вода.

— Сигурно искаш вода. Обзалагам се, че това се опитваш да кажеш. Работата е там, че ако ти дам, пак ще се напикаеш, нали така?

Тя поклати глава.

— Не? Е, ще видим. Ако обещаеш да си много добро момиче, може и да ти дам вода.

Тя продължи да се стиска. Но когато чу затварянето на вратата на микробуса, почувства топлата струйка да се разлива по слабините ѝ.

106

Неделя, 18 януари

Гробището „Лаун Мемориъл“ в Удингдийн се намираше на хълм в източната част на Брайтън, с хубава гледка към Ламанша. Не че обитателите на гробището можеха да ѝ се насладят, помисли си мрачно Рой Грейс, когато излезе от дългата синя палатка с форма на гъсеница. Вятърът го блъскаше, докато той вървеше към по-малката палатка за преобличане. Синият му гащеризон с качулка беше закопчан догоре.

Съдебната лекарка не беше сбъркала относно бюрокрацията, свързана с една ексхумация. Издаването и подписването на заповедта беше лесната част. По-трудно, особено в неделя сутрин, беше събирането на необходимия екип.

Имаше една частна фирма, която беше специализирана в ексхумации, занимаваше се предимно с преместването на останки, за да се освободят терени за строителни компании. Но те не можеха да се включат до утре сутринта, без да начислят такси за допълнителен труд.

Грейс не беше готов да чака. Обади се на шефа си и Риг се съгласи на по-високата цена.

* * *

На брифинга на „Джон Стрийт“ преди час се събра основният екип. Служител от съдебна медицина, двама криминалисти, включително фотограф, петима служители от частната компания, една жена от Отдела за околната среда, която определено не се радваше, че работи в неделя, сегашният служител по здравеопазването и сигурността, и защото земята беше осветена — присъстваше и свещеник. Тук бяха и Джоан Мейджър, криминалният археолог, както и Глен Брансън, който щеше да отговаря за тълпата. Майкъл Форман беше назначен за официален наблюдател.

Клео, Дарън Уолъс — нейният помощник в моргата — и Уолтър Хордърн, който отговаряше за гробищата и караше тъмнозеления микробус на съдебна медицина, с който се прибираха телата, също беше на линия. Грейс имаше нужда само от двама от тях, но тъй като тримата не бяха присъствали на ексхумация, изгаряха от желание да са тук. Ясно е, помисли си Грейс, че не са се наситили на мъртъвци. Какво ли говореше това за любовта на Клео към него?

Но не само служителите от моргата бяха любопитни. От сутринта му звъняха и други членове на главното управление, мълвата се беше разнесла. Питаха дали може да присъстват. За мнозина от тях това беше уникална възможност, но се наложи да им откаже, защото нямаше място и защото беше толкова уморен и нервен, че не искаше да устройва някакъв шибан цирк.

Беше четири следобед и адски студено. Той излезе от палатката с чаша чай. Вече притъмняваше и светлината на прожекторите, която озаряваше автомобилната алея към палатката, покриваща гроба на Моли Глосъп, както и още няколко около него, ставаше все по-силна.

Районът беше ограден от двоен полицейски кордон. Всички входове към гробището бяха затворени от полицейски служители и дотук обществеността реагираше повече с любопитство, отколкото с гняв. Имаше още една полицейска лента точно около двете палатки. Никакви журналисти не се допускаха.

Екипът в главната палатка вече стигаше до дъното на гроба. Грейс знаеше, че това ясно личи от все по-силната воня. Миризмата на смърт беше най-гадната миризма на света. Долавяше я дори тук, на открито. Това беше воня на отдавна запушен отходен канал, на изгнило месо, което е престояло две седмици на лятната жега — тежка, оловна миризма, която като че изсмукваше собствената ти душа.

Никой от събралите се специалисти не можеше да предположи какво е състоянието на тялото в ковчега, имаше твърде много неизвестни. Не знаеха дори чие е или колко дълго е престояло, преди да бъде погребано. Главният фактор беше влагата в почвата. Но тук почвата беше варовита, на възвишение, и вероятно далеч от подпочвени води, затова беше относително суха. Така или иначе всичко щеше да стане ясно съвсем скоро.

Той допи чая си и тъкмо щеше да се връща в палатката, когато телефонът му иззвъня. Беше Кевин Спинела.

— Да не би звездата на „Аргус“ да има нужда от неделно заглавие? — попита Грейс вместо поздрав.

В слушалката се чуваше воят на вятъра и бученето на големия портативен генератор наблизо.

— Съжалявам — изкрещя репортерът. — Не те чувам!

Грейс повтори въпроса си.

— Всъщност обиколих местните гробища, опитвах се да те открия. Има ли шанс да вляза?

— Разбира се, резервирай си парцел, после иди да те блъсне някой автобус.

— Ха-ха! Имам предвид сега.

— Съжалявам, не.

— Добре. Какво имаш за мен?

— Не повече от това, което виждаш и отвън в момента. Обади се след час, може да знам нещо тогава.

— Извинявай, но си мислех, че търсиш младата жена, която изчезна снощи. Джеси Шелдън. Защо си дошъл да копаеш осемдесетгодишна старица?

— Ти си копаеш новините, понякога и аз си върша работата с копане — отвърна Грейс, като отново се зачуди как репортерът е толкова навътре в нещата.

Джоан Мейджър внезапно се появи от главната палатка и му махна.

— Рой!

Той затвори.

— Стигнаха до ковчега! Добри новини. Непокътнат е! И на табелката пише „Моли Уинифред Глосъп“, така че сме уцелили!

Грейс я последва вътре. Миризмата вече беше ужасна и сега, когато палатката беше затворена, той се опита да диша само през устата. Тук беше претъпкано, като на снимачна площадка. Прожектори на стойки бяха подредени около гроба и купчината пръст в другия му край. Няколко видеокамери записваха случващото се.

Повечето хора тук също имаха проблеми с вонята. С изключение на четиримата от специалното звено за претърсване. Те носеха бели защитни костюми с апарати за дишане на устата. Двама от тях бяха коленичили на капака на ковчега и завинтваха куките, в които щяха да закачат кабелите на лебедката, която другите двама тъкмо поставяха на позиция.

Джоан Мейджър пое контрола над работата и през следващия час разкопаваха страните на ковчега и под основата му, за да могат да прекарат въжетата. Междувременно тя събра в пликчета мостри от почвата отгоре, отстрани и под ковчега, за по-късно изследване, в случай че нещо от съдържанието на ковчега се беше просмукало в пръстта.

Когато тя приключи, двама специалисти по ексхумациите закачиха въжета за четирите куки, прекараха други две под ковчега и излязоха от гроба.

— Добре — каза единият. — Готови сме.

Всички отстъпиха назад.

Полицейският свещеник пристъпи към гроба с молитвеник в ръце. Помоли за тишина, после прочете кратка молитва, с която приветстваше отново на този свят онзи, който се намираше в ковчега.

Грейс установи, че молитвата е изненадващо трогателна, сякаш посрещаха отдавна заминал пътник.

Другите членове на екипа по ексхумацията започнаха да дърпат здравите въжета. За един кратък миг нищо не се случи. После се чу странен звук, сякаш въздишка, когато земята неохотно пусна онова, което смяташе за свое. И внезапно ковчегът започна да се издига.

Издигаше се, люлееше се, стържеше в стените на гроба, макарата скърцаше, докато най-сетне дъното му не се издигна на няколко сантиметра от дупката. Всички в палатката гледаха с мълчаливо благоговение. Няколко буци пръст се претърколиха обратно в гроба.

Грейс се взираше в светлото дърво. Беше се запазило удивително добре, сякаш бе престояло в земята само няколко дни, а не дванайсет години. Е, какви тайни криеш? Моля те, Боже, нека е свързано с Мъжа с обувките.

Главният патолог, Надюшка де Санча, щеше да ги чака в моргата веднага щом тялото бъдеше натоварено на микробуса на съдебна медицина.

Внезапно се чу оглушително пращене, като гръмотевица. Всички в палатката подскочиха.

Нещо с формата и размерите на човешко тяло, увито в черен найлон и омотано с тиксо, се стовари от дъното на ковчега право в гроба.

107

Неделя, 18 януари

Джеси се бореше за въздух. Изпаднала в паника, тя се мяташе насам-натам, опитваше се да извърне глава настрани, за да отпуши поне малко носа си. Бенедикт, Бен, Бен, моля те, ела. Моля те, помогни ми. Моля те, не ме оставяй да умра тук. Моля те.

Адски болеше, сякаш мускулите на врата ѝ щяха всеки момента да се откъснат от раменете. Но поне можа да си поеме дъх. Не достатъчно, но паниката ѝ понамаля. Беше много жадна. Очите ѝ бяха възпалени от плача. Сълзите се стичаха по бузите ѝ и я измъчваха, но тя не можеше да ги вкуси, защото устата ѝ беше запушена.

Отново се замоли.

Моля те, Боже. Тъкмо открих щастието. Бен е прекрасен мъж. Моля те, не ме отделяй от него. Моля те, помогни ми.

Опита да се концентрира, да мисли ясно. По някое време, не знаеше кога, но по някое време, сигурно скоро, нейният похитител щеше да се върне.

Ако ѝ донесеше вода, както беше казал, щеше да се наложи да я развърже — поне колкото да може да седне и да пие. Тогава щеше да е нейният шанс.

Само един шанс.

Въпреки че всеки мускул я болеше, въпреки че беше напълно изтощена, тя все още имаше сили. Опита се да измисли различни сценарии. Колко умен беше той? Как да го изиграе? Да се престори на мъртва? Да се престори на припаднала? Трябваше да измисли нещо, имаше нещо, за което не се беше сетила.

За което и той не би се сетил.

Колко ли беше часът? В този дълъг мрачен хангар тя имаше отчаяна нужда да измерва някак времето. Да разбере колко е часът, откога е тук.

Неделя. Само в това беше сигурна. Той говореше за неделен обяд. Дали беше минал час оттогава? Трийсет минути? Два часа? Четири? Беше видяла слаба сива светлина, но сега тънеше в пълен мрак.

Може би щеше да разбере нещо от звуците, които чуваше. Безкрайните слаби потраквания, проскърцвания и подрънквания на прозорци, врати, ламарини или каквото и да имаше извън сградата. Само в един като че ли се усещаше някакъв ритъм. Едно от почукванията, което отекваше. Чу го отново и започна да брои.

Хиляда и едно, хиляди и две, хиляда и три, хиляда и четири. Чук. Хиляда и едно, хиляда и две, хиляди и три, хиляда и четири. Чук.

Баща ѝ беше любител фотограф. Преди навлизането на дигиталната фотография той имаше тъмна стаичка, в която проявяваше филмите. Тя обичаше да стои в тъмното с него, или в пълнен мрак, или на сиянието на слабата червена крушка. Когато той отваряше филма, започваха да отброяват секундите, както я беше научил. Ако кажеш, хиляда и едно бавно, значи е минала една секунда. Действаше и с числата по-нататък.

Така тя можеше да изчисли, че почукването се чува на всеки четири секунди. Петнайсет пъти в минута.

Преброи една минута. После пет. После двайсет минути. Половин час. След това се вбеси от безсмислието на това, което правеше.

Защо аз, Господи, ако изобщо съществуваш? Защо искаш да разрушиш любовта ни с Бенедикт? Защото не е евреин ли, заради това ли е всичко? Тогава си пълен гадняр! Бенедикт е добър човек. Посветил е живота си на това да помага на хората. И аз това се опитвам да правя, в случай че не си забелязал.

Отново се разплака.

И продължи да брои автоматично, сякаш почукването беше метроном. Четири секунди. Чук. Четири секунди. Чук. Четири секунди. Чук.

После се чу силно тракане.

Шум от мотор.

Стъпки.

108

Неделя, 18 януари

В моргата на Брайтън и Хоув течаха строителни работи. Причината беше, че повечето хора ядяха толкова много, че се докарваха буквално до гроба, а после се оказваха твърде дебели, за да бъдат вкарани във фризерите. Затова сега се монтираха нови, много по-големи фризери.

Не че имаше нужда от по-широк фризер за останките на жената, която лежеше на металната маса в центъра на подновената главна зала на моргата, в пет и половина следобед в неделя.

Дори след половин час тук Грейс все още не беше свикнал с ужасната миризма, а дишането само през устата не помагаше особено. Разбираше защо почти всички патолози пушат и работят над труповете с цигара в устата. Поне онези, които не си слагаха специален гел на горната устна. Но тази традиция като че ли бе умряла заедно с въвеждането на забраната за тютюнопушене преди няколко години. Сега сигурно бяха измислили нещо друго.

Той ли беше единственият тук, на когото му беше толкова неприятно?

Облечени с гащеризони, с маски и гумени ботуши, тук бяха служителят от съдебна медицина, криминалният археолог Джоан Мейджър, фотографът на криминалистите Джеймс Гартрел, който редуваше камерата с фотоапарата на всеки етап от прегледа на трупа. Тук бяха и Клео и помощникът ѝ, Дарън Уолъс, а в центъра на сцената — Надюшка де Санча. Полицейският патолог имаше руски корен и беше толкова поразително красива, че почти всеки мъж в полицията на Съсекс копнееше за нея — и обичаше да работи с нея, тъй като беше бърза и ведра.

Тук беше и Глен Брансън — не че присъствието му беше необходимо, но Грейс беше решил, че е по-добре да го ангажира с нещо, отколкото да го остави да страда за пагубната си раздяла.

Винаги беше странно да присъства на аутопсия на труп, когато Клео беше на работа. Тук тя му беше почти чужда, оживена, ефикасна и хладна. Е, от време на време му хвърляше по някоя усмивка.

От началото на аутопсията Надюшка усърдно взимаше проба от всеки сантиметър на кожата на трупа, прибираше я в отделна торбичка, с надеждата, че бъдат открити кожни или семенни клетки, невидими за просто око, или пък косъм или нишка.

Грейс се взираше в тялото като хипнотизиран. Кожата беше почти черна от разложението, мумифицирана. Дългата кестенява коса се беше запазила добре. Гърдите, макар и сбръчкани, ясно се забелязваха, както и пубисното окосмяване.

На тила имаше вдлъбнатина, явно от тежък удар или падане. Преди да премине към подробния преглед, само от видяното досега, Надюшка заключи, че раната е била смъртоносна.

Джоан обяви, че зъбите показват, че жената е към двайсетгодишна.

Възрастта на Рейчъл Райън.

Така ли би изглеждала Рейчъл Райън сега?

Мъртва като теб?

В опит да определи по-точно възрастта ѝ, Надюшка отстраняваше част от кожата на врата на трупа, за да открие ключицата. Джоан Мейджър гледаше внимателно.

Криминалният археолог внезапно се оживи.

— Да, вижте! Вижте ключицата! Няма и следа от сливане на междинната ключица. Това се случва около трийсетте. Затова можем да кажем с известна сигурност, че тя е доста под трийсет години — в началото на двайсетте. Ще мога да ви дам по-точни данни, когато разкрием по-голяма част от скелета.

Грейс се взираше в лицето на мъртвата, обзет от ужасна тъга.

Рейчъл Райън, ти ли си това?

Ставаше все по-сигурен в това.

Спомни си разговора с притеснените ѝ родители в онези ужасни дни след изчезването ѝ през деветдесет и седма. Спомняше си лицето ѝ, всяка черта, въпреки че бяха минали толкова години. Това усмихнато, щастливо, красиво лице: младо лице, пълно с живот.

Нима най-сетне те открих, Рейчъл? Твърде късно, знам. Съжалявам, че закъснях толкова много. Моля те, прости ми. Направих всичко по силите си.

ДНК тестът щеше да покаже дали е прав, а нямаше да е проблем да се снабди с проба. И патологът и криминалният археолог бяха изключително впечатлени от състоянието на трупа. Надюшка обяви, че бил по-добре запазен от няколкоседмични трупове, и обясни това с факта, че е била увита с два пласта найлон и погребана в суха почва.

В този миг тя взимаше проби от вагината, прибираше ги внимателно в отделни торбички, докато навлизаше все по-дълбоко.

Грейс продължи да се взира в тялото, в дванайсетте изминали години. И внезапно се зачуди дали един ден ще стои в някоя морга, ще гледа мъртво тяло и ще потвърди, че това е Санди.

— Забележително! — обяви Надюшка. — Вагината е напълно запазена!

Грейс не можеше да откъсне очи от трупа. Дългата кестенява коса изглеждаше почти неприлично добре запазена в сравнение със съсухрения скалп. Това, че косата и ноктите продължават да растат след смъртта, беше мит. Прозаичната истина бе, че кожата се свиваше. Всичко спираше при смъртта, освен паразитните клетки в тялото, които ликуваха заради факта, че мозъкът не може вече да изпраща антитела, които да ги унищожат. Така че, докато кожата ти се свива и сбръчква, разяждана отвътре, косата и ноктите се оголват все повече.

— О, Господи! — възкликна внезапно Надюшка. — Вижте какво имаме тук.

Грейс се обърна стреснат към нея. Тя държеше малък метален предмет с тънка дръжка. В края му висеше нещо. Първо Грейс си помисли, че е парченце откъсната плът.

После, когато се вгледа по-внимателно, осъзна какво е.

Презерватив.

109

Неделя, 18 януари

Той отлепи тиксото от устата на Джеси и докато отделяше последния пласт от кожата, устните и косата ѝ, тя изкрещя от болка и жадно си пое въздух. Заля я моментно облекчение, че вече може да диша нормално.

— Е, радвам се да се запознаем както подобава — каза той през процепа на качулката.

Включи лампата в микробуса и за първи път тя успя да го огледа добре. Седеше на седалката и се взираше в нея. Не изглеждаше никак едър, нито силен, дори облечен с мъжкарските кожени дрехи на моторист. Каската му лежеше на пода, а в нея бяха сгънати дебелите ръкавици. На ръцете му имаше латексови.

— Жадна ли си?

Беше я извлачил по пода и подпрял гърба ѝ на стената. Тя гледаше отчаяно бутилката с вода, която той и подаде, и кимна. Не можеше да говори, устата ѝ беше пресъхнала. После очите ѝ се стрелнаха към ловджийския нож, който той държеше в другата си ръка. Не че имаше нужда от него; ръцете ѝ бяха завързани зад гърба, а краката все още облепени на глезените и коленете.

Можеше да го изрита. Можеше да свие колене и да го изрита силно. Но какво щеше да постигне? Само ще го вбеси, ще го накара да ѝ причини нещо още по-лошо от това, което беше замислил.

Беше много важно да уцели момента. От медицинското училище знаеше къде са уязвимите места по тялото, а от кикбокса бе научила как и къде да рита така, че да го обездвижи поне за няколко секунди.

Ако ѝ се удадеше такава възможност.

Щеше да има само един шанс. Беше много важно да не го пропилява.

Започна да пие така жадно, че не успяваше да преглъща и водата се стичаше по брадичката ѝ. Задави се и се закашля. Когато се успокои, пийна още малко, после му благодари, усмихна се и го погледна така, сякаш беше най-добрият ѝ приятел. Трябваше някак да осъществи връзка с него.

— Моля те, не ме наранявай — изграчи тя. — Ще направя каквото искаш.

— Да — отвърна той. — Знам, че ще го направиш. — Наведе се напред и вдигна ножа към лицето ѝ. — Остър е. Искаш ли да разбереш колко? — Притисна плоската част на студеното острие към бузата ѝ. — Толкова е остър, че можеш да се обръснеш с него. Можеш да обръснеш всички гнусни косми по тялото си — особено по пубиса, защото са мокри от урината. Знаеш ли какво още мога да направя с него.

Острието беше още до лицето ѝ, когато тя отвърна разтреперана, почти шепнешком:

— Не.

— Мога да те обрежа.

Тя не каза нищо. Мислите ѝ се щураха във всички посоки. Връзка. Трябва да осъществи връзка.

— Защо? — попита тя, като се опитваше да звучи спокойна, но думата излезе като въздишка. — Защо искаш да направиш това?

— Нали го правят на еврейските момченца?

Тя кимна и усети как острието започва да се впива в кожата ѝ, точно под дясното око.

— Традиция е.

— Но не и за момичетата?

— Не. Само в някои култури, не и при евреите.

— Така ли?

Острието се притисна толкова силно, че тя не смееше да помръдне глава.

— Да. — Едва оформи думата с устни, звукът заседна в гърлото ѝ.

— След обрязването жената не може да получава удоволствие от секса. Обрязаните жени не получават оргазъм, затова след време престават да опитват. Което означава, че няма да бъдат неверни на съпруга си. В това е смисълът. Знаеше ли?

Отговорът отново заседна в гърлото ѝ.

— Не.

— Знам как да го направя — каза той. — Проучил съм въпроса. Но ти не искаш такова нещо, нали?

— Не. — Този път се чу слаб шепот. Тя трепереше, опитваше се да успокои дишането си. Да мисли. — Не е нужно да ми го причиняваш — каза тя малко по-високо. — Ще съм добро момиче, обещавам.

— А ще се измиеш ли за мен?

— Да.

— Навсякъде?

— Да.

— Ще се обръснеш ли за мен?

— Да.

Без да сваля ножа от лицето ѝ, той добави.

— В микробуса има топла вода и сапун. Има и гъба. Кърпа. Бръснарско ножче. Ще те оставя да се съблечеш, за да се измиеш. После ще си поиграем с онази обувка. — Той посочи към пода с бутилката вода. — Позна ли я? Същата е като онези, които купи във вторник от „Мариеле“ в Брайтън. Колко жалко, че изрита другата от микробуса и няма да можем да си поиграем с целия чифт. Но ще се забавляваме и с една, нали?

— Да — каза тя. После се опита да добави: — Аз харесвам обувките. А ти?

— О, много. Обичам обувки с високи токчета. От онези, които жените могат да използват като дилдо.

— Като дилдо ли? Имаш предвид да ги вкарват в себе си?

— Да, точно това имам предвид?

— Това ли ти харесва?

— Ще ти кажа какво да правиш, когато съм готов — сопна се той, внезапно разгневен. После махна ножа от бузата ѝ и започна да реже тиксото на коленете ѝ.

— Само искам да те предупредя, Джеси — каза той, тонът му отново беше приятелски. — Не искам нищо да ни разваля удоволствието, нали така? Нашата малка сесия, нали?

Тя сви устни и кимна, после успя да се усмихне.

Той вдигна ножа пред носа ѝ.

— Ако опиташ нещо, да ме удариш или да избягаш, ще те вържа отново, но без дрехи, разбра ли? После ще те обрежа. Само си помисли как ще се отрази това на медения ти месец с Бенедикт. Помисли си за всеки път, когато той ще те люби, до края на живота ти. Само си помисли колко много ще изпуснеш. Разбрахме ли се?

— Да.

Но тя мислеше.

Той не беше едър. Просто беше насилник.

Тя беше търпяла насилие в училище. Тормозеха я заради кривия ѝ нос, заради това, че е дете на богати родители. Но се беше научила да се оправя с тях. Насилниците очакват да им се дадеш. Те не са подготвени за хора, които им се опъват. Тя беше цапардосала най-злобното момиче в училището, Карън Уалдъргрейв — удари я с хокейния стик по коляното. Удари я толкова силно, че ѝ счупи костта и трябваше да ѝ слагат изкуствена капачка. Разбира се, това беше инцидент. Една от онези нещастни злополуки, които се случват по време на тренировка — или поне така решиха учителите. Никой вече не я закачи.

А щом дойдеше нейният шанс, и този мъж вече нямаше да може да я тормози.

Той отлепи тиксото от глезените ѝ. Тя започна да движи крака, за да възстанови кръвообращението си, а той отиде до мивката и пусна крана.

— Топла вода за теб! — обърна се и я изгледа. — Сега ще ти освободя ръцете, за да можеш да са измиеш и избръснеш. Помниш ли какво ти казах?

Тя кимна.

— Кажи го.

— Помня какво ми каза.

Той сряза тиксото на китките ѝ и ѝ нареди да го отлепи.

Тя разтърси ръце за няколко секунди, за да премине изтръпването, после хвана крайчеца на лентата и започна да я отлепя. Той държеше ножа насочен към нея през цялото време, като прокарваше пръст по острието му.

— Пусни ги на пода — каза ѝ, когато видя, че се чуди къде да остави лентите.

После посегна надолу, взе кожената обувка и ѝ подаде.

— Помириши я!

Тя се смръщи.

— Вдигни я до носа си. Вдъхни миризмата!

Тя помириса силния аромат на кожа.

— Хубаво е, нали?

Очите му за миг се насочиха към обувката и тя видя проблясък в тях. Беше се разсеял. Сега обувката беше привлякла вниманието му. Тя я вдигна отново към лицето си, като се престори, че я мирише, и лекичко я завъртя така, че вече я държеше за носа. В същото време започна да присвива колене, сякаш за да възстанови кръвообращението си.

— Ти ли си онзи, за когото пишат вестниците. Онзи с малката пишка? — попита тя внезапно.

Той се извъртя рязко към нея. И в този миг тя се изви назад, изпъна колене, скочи високо и го изрита в брадичката. Той полетя нагоре и удари главата си в тавана на микробуса. Падна на пода, а ножът изхвърча настрани.

Преди той да успее да се съвземе, тя отново беше на крака и сваляше качулката му. Той изглеждаше направо жалък без нея — като малък стреснат молец. Тя заби токчето на обувката в дясното му око.

Той закрещя. Ужасяващ вой от болка, шок и ярост. По лицето му рукна кръв. Тя грабна ножа от пода, отвори плъзгащата се врата и изскочи навън, като почти полетя с главата напред в катранения мрак. Зад нея воят продължаваше — вой на ранено животно.

Тя затича по нещо твърдо. После около нея се появи светлина.

Мамка му!

Как може да е толкова глупава. Трябваше да вземе фенерчето!

За миг зърна една вагонетка на прашасали релси. Зърна и част от металната пътека, която вървеше по стената. Нещо като огромни турбини.

Къде беше вратата?

Чу че той крещи от болка и ярост:

— Майната ти, няма да се измъкнеш, няма да се измъкнеш, кучко!

Тя стисна ножа. Лъчът на фенерчето светна право в лицето ѝ и я заслепи. Обърна се. Видя огромни врати над железопътни релси. През тях влизаха вагонетките. Хукна натам, като следваше лъча.

Докато не стигна до заключената с катинар верига.

110

Неделя, 18 януари

Джеси се обърна и се втренчи право в лъча, мислите ѝ препускаха. Той нямаше пистолет, беше сигурна в това. Иначе щеше да я заплаши с него, а не с ножа. Беше ранен. Не беше едър. А тя имаше нож. И можеше да се защитава. Но той все още я плашеше.

Трябваше да има и друг изход.

После фенерчето изгасна.

Тя примигна в мрака, сякаш така щеше да го прогони или пък някак да го освети. Сърцето ѝ бумтеше, чуваше тежкото си дишане. Опита се да се успокои.

Сега бяха равни, но той имаше едно предимство. Познаваше мястото.

Дали сега се промъкваше към нея?

На лъча на фенерчето беше видяла вляво огромно пространство с нещо като силоз в единия край. Тръгна натам, но почти веднага се препъна. Чу се силен метален трясък, сякаш нещо се изтърколи пред краката ѝ и след няколко секунди се чу плисък — беше паднало във вода.

Мамка му!

Остана неподвижна. После си спомни за телефона!

Ако успееше да се върне в микробуса, можеше да се обади за помощ. После, все по-паникьосана, се запита: На кого да се обади? Къде беше? Беше затворена в някаква шибана стара индустриална сграда незнайно къде. Как да обясни това на полицията.

* * *

Той вече беше в задната част на микробуса. Лицето му се разкъсваше от агония, не можеше да вижда с дясното око, но не му пукаше, не и в момента. Пукаше му само за едно — да хване кучката. Тя беше видяла лицето му.

Трябваше да я намери. Трябваше да ѝ попречи да избяга.

Трябваше, защото тя можеше да го издаде.

А той знаеше как да я намери.

Не искаше да разкрива позицията си, като светне фенерчето, затова тръгна бавно в мрака, като опипваше интериора на микробуса, докато не откри онова, което търсеше. Очилата за нощно виждане.

Откри я за секунди. Зелена фигурка, която се движеше бавно наляво, като на забавен кадър.

Мислиш се за много умна, нали?

Огледа се за някакво оръжие. Нещо тежко, с което да я повали. Отвори шкафа под мивката, но беше толкова тъмно, че не видя нищо, дори с очилата. Затова светна за миг фенерчето и лъчът ослепи болезнено дясното му око и го стресна така, че той изтърва фенерчето и падна по гръб.

* * *

Джеси чу трясъка. Погледна в посоката, от която идваше, и за миг видя светлина в микробуса. Забърза към силоза, който беше видяла, като постоянно се препъваше и удряше главата си в някакви предмети. Потисна стона си. Продължи, протегнала ръце в мрака, докато не напипа някаква метална подпора.

Дали беше една от колоните на силоза?

Продължи бавно напред, като опипваше основата на силоза. Пропълзя под него и се изправи, вдишваше тежко прашния въздух. После докосна нещо, което ѝ заприлича на стълба.

* * *

Той продължи търсенето, като отваряше трескаво всички чекмеджета. В последното намери няколко инструмента. Сред тях имаше и голям, тежък гаечен ключ. Взе го, изгарян от засилващата се болка в дясното око. Кръвта се стичаше по лицето му. Нагласи очилата, отида до вратата и се огледа.

Кучката беше изчезнала.

Не му пукаше. Щеше да я намери. Познаваше този хангар като дланта си. Беше надзиравал инсталирането на всички камери тук. В тази сграда имаше огромни пещи, в които смес от варовик, глина, пясък и шлака се загряваше до хиляда и петстотин градуса, после се изливаше в двете огромни турбини за охлаждане, минаваше към мелачките и накрая към серията силози, откъдето се товареше на чакащите вагонетки. Ако кучката искаше да се крие, тук имаше много подходящи места за това.

Но само един изход.

А ключовете за катинарите бяха в джоба му.

111

Неделя, 18 януари

Рой Грейс отложи вечерния брифинг за седем и половина, за да може да даде информация за откритото при ексхумацията.

Остави Глен Брансън в моргата, за да наблюдава аутопсията, която още не беше приключила и изглежда нямаше да приключи скоро. Челюстта на трупа беше счупена, а черепът — пукнат. Именно тази фрактура беше довела до смъртта.

Грейс се надяваше да успеят да идентифицират мъртвата и да постигне главната цел, заради която беше поискал ексхумацията — да се сдобият с ДНК на извършителя от откритите космени фоликули и от семенните клетки, които според Надюшка де Санча и Джоан Мейджър се съдържаха в намерения презерватив. Криминалният археолог смяташе, че въпреки дванайсетте години в земята има голям шанс да извлекат ДНК.

Тези улики бяха изпратени с охладителен контейнер в лабораторията, която той предпочиташе заради експедитивността ѝ и с която имаше добри работни отношения — „Орхид Селмарк“. Те бяха обещали да започнат веднага щом получат пробите. Но процесът сам по себе си беше дълъг, така че дори и да работеха денонощно, резултати можеха да се очакват едва рано следобед на следващия ден — понеделник. Увериха го, че ще му се обадят, щом са готови.

Той зае мястото си и се обърна към екипа. Осведоми ги за новите разкрития и попита дали има друг напредък.

Бела Мои заговори първа, като извади снимки на млада жена с рошава коса.

— Сър, това е снимка на една от издирваните жени в града. Настоящото ѝ име — защото има доста имена — е Дона Аспинал. Знае се, че е наркоманка, съобщавано е за случаи, когато е бягала, без да плати, от влакове и таксита. Издадена е заповед за задържането ѝ и е издирвана за няколко опита за нападение и едно нападение. Идентифицирана е от двамата полицаи под прикритие от снощната операция — ухапала е единия по ръката, когато са заловили Джон Къридж.

Грейс се вгледа в снимката и започна да осъзнава положението.

— Искаш да кажеш, че Къридж говори истината?

— Искам да кажа, че говори истината по отношение на тази жена.

Той се замисли. Къридж беше задържан за двайсет и четири часа. Максималният период на задържането, без да бъде предявено обвинение, беше трийсет и шест часа. Трябваше да пуснат таксиметровия шофьор в девет и половина утре, освен ако нямаха достатъчно основателна причина, за да убедят някой съдия да го остави за по-дълго в ареста. А все още нямаха доказателство, че изчезването на Джеси Шелдън е дело на Мъжа с обувките. Ако адвокатът на Къридж се докопаше до това — а най-вероятно вече го беше направил, — щяха да си имат проблеми. Грейс трябваше да измисли нещо и да поиска от съда заповед за удължаване на задържането.

— Добре, благодаря ти, Бела.

Норман Потинг вдигна ръка.

— Шефе, днес получих доста информация от мобилния оператор. Говорих с годеника на Джеси Шелдън рано тази сутрин и той ми каза на кой оператор е клиентка. Преди час и половина те ми дадоха сведения за местоположението на телефона ѝ. Може да ни свършат работа.

— Продължавай.

— Последното обаждане е направено в шест и половина вчера, до номера на годеника ѝ, Бенедикт Грийн. Той потвърди, че е говорил с нея приблизително по това време, казала му, че си тръгва от курса по кикбокс. Заръчал ѝ да побърза, защото щял да я вземе в седем и петнайсет. След това телефонът не е използван. Няма повече обаждания от този номер, но се е движил на запад от седем без петнайсет — времето на отвличането. В седем и петнайсет е спрял да се движи и е останал на място досега.

— Къде? — попита Грейс.

— Ами нека ти покажа.

Потинг се изправи и тръгна към картата, закачена на една от белите дъски. На нея имаше криволичеща синя линия, която я пресичаше по дължина, и червен кръг с два хикса отгоре и отдолу.

— Двата хикса отбелязват станциите на мобилния оператор, с които се свързва в момента телефона на Джеси Шелдън — каза Потинг. — Районът е доста голям и за нещастие няма трета станция, чрез която да триангулираме точната позиция.

Той посочи криволичещата синя линия.

— Това е река Адур, която тече през Шорхам.

— Където живее Джон Къридж — отбеляза Бела Мой.

— Да, но това не ни върши работа, защото той е в ареста — отвърна покровителствено Потинг. После продължи: — От двете страни на реката се простират открити местности и „Комбс Роуд“, оживено шосе, което минава между тези две базови станции. Там се намират няколко частни къщи, няколко бараки, които са принадлежали на завода за цимент, и самият завод за цимент. Изглежда, че телефонът на Джеси, и вероятно тя самата, са някъде в това кръгче. Но районът е твърде голям.

— Можем да изключим циментовия завод — каза Ник Никол. — Ходих там преди няколко години, когато бях патрулен. Имат добра охранителна система — с непрекъснато наблюдение. И птиче да прелети, алармата се включва.

— Отлично, Ник — каза Грейс. — Благодаря ти. Добре, трябва да претърсим този регион. Ще съберем възможно най-много хора — униформени, от специалния екип, всички, които успеем. Ще вземем и хеликоптер.

Грейс си записа нещо, после погледна към екипа си.

— Според поземления регистър гаражът е собственост на агенция за недвижими имоти — каза Ема-Джейн. — Ще отида в офиса им още на сутринта.

Грейс кимна. Въпреки непрестанното наблюдение при гаража не се беше появявал никой. Той не се и надяваше да се появи тепърва.

Не знаеше какво да мисли.

Обърна се към криминалния психолог.

— Праудфут, вие ще кажете ли нещо?

Праудфут кимна.

— Мъжът, който е отвлякъл Джеси Шелдън, е вашият човек — каза той важно. — Не онзи в ареста.

— Звучите доста сигурен.

— Помнете ми думите. Правилното място, правилното време, правилният човек — каза той така самодоволно, че на Грейс отчаяно му се прииска да му докаже, че греши.

* * *

Когато се върна в кабинета си след брифинга, Грейс откри пакет на „Федекс“ да го чака на бюрото.

Седна, отвори го и вечерта му съвсем се прецака.

В пакета имаше написана на ръка бележка на бланка от Полицейския обучителен център в Брамшил и прикрепено фотокопие на имейл с дата от миналия октомври.

Имейлът беше адресиран до него, изпратен от детектив-суперинтендант Касиън Пюи. Информираше го, че в досието на Мъжа с обувките има липсващи страници. Същите онези липсващи страници, на които бяха записани показанията на свидетеля, видял белия микробус, в който беше качена Рейчъл Райън.

Написаната на ръка бележка гласеше:

Открих това в пощенската си кутия, Рой! Надявам се, че ще ти е от полза. Вероятно паметта ти не е чак толкова добра, но не се тревожи — случва се на всички! Поздрави, Касиън.

След десет минути ровене в своята поща Грейс откри писмото, сред стотиците неотворени писма. По онова време цареше истински хаос и Пюи като че ли се забавляваше да го обстрелва с по десетина мейла на ден. Ако ги беше чел, нямаше да има време да свърши нищо друго.

Така или иначе това го оставяше засрамен и с един заподозрян по-малко.

112

Неделя, 18 януари

Джеси се ужасяваше от височините и по тази причина беше благодарна, че е толкова тъмно. Нямаше представа къде е, но се беше изкачила по нещо, което вероятно беше стълба вътре в силоза.

Изкачва се толкова дълго, сякаш стълбата стигаше до небесата. И беше доволна, че не може да погледне надолу. На всеки няколко пречки спираше, изплашена, че той сигурно се катери след нея, но нямаше и помен от него.

Накрая стигна върха и напипа парапет и метална решетка. Вкопчи се в тях. После налетя на купчина от нещо като стари торби за цимент и се изкатери отгоре. Сви се там и се втренчи в мрака, ослушвайки се, опитваше се да не мърда, за да не шумолят торбите.

Но не чуваше нищо друго, освен обичайните шумове на своя затвор. Обичайните потраквания, почуквания, проскърцвания, които сега бяха по-силни, отколкото когато беше в микробуса, защото вятърът клатеше откъртените ламарини наоколо.

Мислеше усилено. Какво щеше да направи той? Защо не използваше фенерчето?

Имаше ли друг достъп дотук горе?

Единственото, което успя да види, беше фосфоресциращият циферблат на часовника си. Наближаваше девет и половина вечерта. Неделя вечер, да, така трябваше да е. Бяха изминали повече от двайсет и четири часа от отвличането ѝ. Какво ли ставаше у дома и с Бенедикт? Дали беше с родителите ѝ, отчаяно ѝ се прииска да бе успяла да ги запознае, за да измислят нещо заедно.

Дали се бяха обадили в полицията? Сигурно. Познаваше баща си. Щеше да се обади на всеки възможен спешен център.

Как ли бяха сега? Какво ли си мислеше майка ѝ? Ами баща ѝ? Бенедикт?

Чу далечно пърпорене на хеликоптер. Чуваше го за втори път за последния половин час.

Може би я търсеха.

* * *

Отново чу хеликоптера. Мощна машина, не от малките тренировъчни хеликоптери, каквито имаше в обучителния център към летището на Шорхам. А и малко хеликоптери летяха нощем. Предимно тези на военните, на спасителните служби, на болниците и на полицията.

Хеликоптерите на полицията на Съсекс бяха базирани в Шорхам. Дори да бяха те, пак нямаше причина за паника. Можеше да са на всякаква мисия. Пърпоренето отслабваше, отдалечаваше се на изток.

После се чу нов звук, който го притесни много повече.

Силно жужене. Идваше от предната част на микробуса. Той свали очилата за нощно виждане и видя слаба, пулсираща светлина.

— О, не, мамка му!

Това беше телефонът на кучката, който беше взел от джоба ѝ. Беше решил, че е изключил проклетото нещо.

Запрепъва се напред, към светлината от дисплея. Грабна телефона, хвърли го яростно на пода и го стъпка като огромен бръмбар.

Продължи да тъпче. Отново и отново.

Полудял от болката в окото, от гняв към кучката и от гняв към самия себе си, той целият трепереше. Как можеше да е толкова глупав!

Мобилните издаваха местоположението си дори когато не се използваха за разговор. Това щеше да е първото, което всеки интелигентен полицай би проверил.

Вероятно телефонните компании не можеха да дадат такава подробна информация в неделя, нали?

Но той знаеше, че не може да си позволи риска. Трябваше да премести Джеси Шелдън оттук възможно най-бързо. Тази нощ. По тъмно.

Затова се налагаше да я открие веднага.

Не беше издала нито звук повече от час. Играеше си на криеница. Сигурно се мислеше за много умна, задето беше взела ножа. Но той имаше доста по-ценни оръжия в момента. Фенерчето и очилата за нощно виждане.

Не беше запален читател, но си спомняше нещо, което беше прочел някъде:

В страната на слепците едноокият е цар.

Е, той сега беше едноокият.

Излезе от микробуса на бетонния под и си сложи очилата за нощно виждане. Ловът започваше.

113

Неделя, 18 януари

Вечерта минаваше бавно за Рой Грейс. Седеше в кабинета си и гледаше схемата, на която беше описано семейството на Джеси Шелдън. Компютърът и мобилният ѝ телефон бяха в техническия отдел. Там бяха претоварени, не им достигаха хора, но въпреки това работеха и в неделя.

Единственият доклад, който бе получил досега, бе, че Джеси е била много активна в социалните мрежи — по това си приличаше с другата жена, която за малко не бе станала жертва на Мъжа с обувките в четвъртък следобед, Дий Бърчмор.

Така ли следеше жертвите си престъпникът?

Манди Торп беше активна във Фейсбук и в още два сайта. Но нито Никола Тейлър, която беше изнасилена в „Метропол“, нито Рокси Пиърс, имаха профил във Фейсбук или Туитър.

Пак се стигаше до единственото, което свързваше жертвите — бяха си купили наскоро скъпи обувки от магазини в Брайтън. Всички, освен Манди Торп.

Въпреки твърденията на Праудфут, Грейс продължаваше да смята, че Манди Торп не е изнасилена от Мъжа с обувките. Вероятно от имитатор или пък просто съвпадение на случаите.

Телефонът му иззвъня. Обаждаше се Майкъл Форман от Първа оперативна зала.

— Току-що пристигна доклад от хеликоптера, който е кацнал за презареждане, сър. Дотук не са намерили нищо, освен две възможни аномалии в циментовия завод.

— Аномалии ли? — учуди се Грейс.

Знаеше, че хеликоптерите имат оборудване за нощно виждане на борда, което можеше да засече човешки същества в пълен мрак или гъста мъгла по топлината на телата им. За нещастие обаче търсенето се затрудняваше заради засечени в мрака животни или всякакви топли предмети.

— Да, сър. Не са сигурни дали е човек — може да е лисица, язовец, улична котка или куче.

— Добре, изпрати екип да провери. Дръж ме в течение.

* * *

След половин час детектив Форман се обади отново. Една патрулна кола отишла до входа на циментовия завод, всичко било нормално. Триметровите врати с бодлива тел на върха били заключени и мястото било добре охранявано.

— Как е охранявано? — попита Грейс.

— С дистанционно наблюдение. Една брайтънска фирма с добра репутация „Съсекс Римут Мониторинг Сървисис“. Ако нещо се случи там, те ще го видят, сър.

— Чувал съм името — каза Грейс.

— И полицията ги използва. Мисля, че охранителната инсталация на вратите беше монтирана от тях.

— Да, точно така. — Като всички останали в града, той познаваше циментовия завод. Той беше един от жалоните на западната част на Брайтън и дори се носеха слухове, че по някое време ще го пуснат отново, след двайсет години разруха. Той беше огромен и се намираше в една каменоломна близо до Даунс, състоеше се от няколко сгради, които бяха по-големи от футболно игрище. Грейс дори не беше сигурен чия собственост е заводът сега, но нямаше съмнение, че на портите ще има табела.

За да го претърси, му трябваше съгласие от собствениците или заповед за обиск. А за да бъде претърсването ефективно, имаше нужда от голям екип. И трябваше да се работи на дневна светлина.

Записа си в бележника да се заеме с това на сутринта.

114

Неделя, 18 януари

— Джеси! — извика той. — Телефонът ти звъни.

Звучеше така мило, че тя почти му повярва.

— Джеси! Бенедикт се обажда! Иска да се договори с мен да те пусна! Но първо иска да знае дали си добре. Иска да говори с теб!

Тя мълчеше, опитваше се да мисли. Наистина ли Бенедикт се беше обадил? Това беше много вероятно. И този извратеняк беше вдигнал?

Дали бе поискал откуп?

Бенедикт нямаше пари. Каква сделка би могъл да му предложи? Така или иначе този тип беше просто перверзник, Мъжа с обувките. Искаше тя да мастурбира с обувката си. За каква сделка можеше да става дума? Нямаше никакъв смисъл.

И тя знаеше, че ако извика, ще разкрие местоположението си.

Лежеше на старите торби, цялото тяло я болеше, изгаряше от жажда, но въпреки това знаеше, че тук е в безопасност. От почти два часа го чуваше как ходи из хангара, първо долу, после на нивото над нея, после слезе на друго ниво. В един момент беше толкова близо, че тя чу дишането му. Но иначе беше съвсем тих, само от време на време се издаваше, като риташе или настъпваше нещо, или пък се чуваше звън на метал. Все пак той не включи фенерчето си.

Тя дори се зачуди дали не го е счупил или пък батериите се бяха изтощили. После видя нещо, от което замръзна.

Много слабо червено сияние.

Не беше много наясно с тези технологии, но беше видяла в един филм героят да носи очила за нощно виждане. Те също излъчваха такова слабо червено сияние. Това ли използваше той сега?

Нещо, през което можеше да я вижда, без тя да го види?

Тогава защо все още не се беше добрал до нея? Имаше само една причина — не можеше да я открие.

Ето затова е измислил обаждането от Бенедикт.

* * *

Той беше сигурен в едно. Беше претърсил всеки сантиметър от пода, нямаше я там. Имаше две огромни горни нива, където се намираха дългите охладителни тръби и пещите, от които се изсипваше горещият цимент. Там имаше много възможни скривалища, но той ги беше претърсил всичките.

Умна беше кучката. Може би продължаваше да се движи. Той се напрягаше и отчайваше все повече с всяка минута. Трябваше да я изкара оттук и да я затвори на друго място. А на сутринта трябваше да иде на работа. Утре беше много важен ден. Имаше нов клиент и важна среща в банката относно плановете му за разширяване на компанията. Трябваше да поспи преди това.

Трябваше да прегледат окото му. Болката се засилваше все повече.

— Джеси! — извика той отново, с приятелски тон. — За теееееееееб е!

После, след няколко секунди тишина, добави:

— Знам къде си, Джеси! Виждам те! Щом Мохамед не отива при планината, планината ще иде при Мохамед.

Отвърна му тишина. После издрънча метал. Четири секунди, пак издрънча.

— Само си влошаваш положението, Джеси. Хич няма да съм благосклонен, когато те открия. Ама никак!

* * *

Джеси не издаваше нито звук. Беше разбрала едно. Този извратеняк имаше предимство в тъмното, но щом се съмнеше и в хангара започнеше да прониква някаква светлина, всичко щеше да се промени. Той я плашеше и тя нямаше представа на какво е способен. Но беше сигурна, че е наранила сериозно окото му. А и ножът все още беше у нея. Точно до ръката ѝ.

Сега беше полунощ. Зората щеше да настъпи след около седем часа. Някак трябваше да намери сили да потисне ужасната жажда и умората дотогава. Не биваше да заспива.

Утре може би през стената щеше да проникне лъч светлина. Това място беше пълна разруха. Почти в руини. Сигурно някъде имаше дупка, през която можеше да пропълзи. Дори да е на покрива.

115

Понеделник, 19 януари

Въпреки яростните протести на Кен Акот, Грейс отказа да освободи Джон Къридж и настоя да се явят в съда за удължаване мярката за задържане. Постигна това лесно, защото след настояването на Кен Акот за присъствието на специализирано медицинско лице, те така и не бяха успели да разпитат Къридж.

Грейс никак не харесваше този заподозрян, въпреки че трябваше да признае, че доказателствата срещу него не са особено убедителни, засега. Не успяха да извлекат нищо от мобилния му телефон. В него имаше само четири номера. Единият беше на собственика на таксито, два на собствениците на лодката, които бяха в Гоа — мобилен и стационарен — и един на терапевта му, с когото Къридж не се беше виждал повече от година.

Компютърът му също не разкри нищо интересно. Само безкрайни посещения на сайтове за дамски обувки — повечето модни, а не фетишистки, — посещения в електронни магазини, на сайтове за парфюми, сайтове, посветени на викториански тоалетни, и сайтове с карти.

Една психоложка, която бе работила с пациенти със синдрома на Аспергер, идваше насам. Акот бе казал, че ако тя сметне, че това няма да навреди на клиента му, ще позволи да го разпитат. Грейс се надяваше поне тогава да научат нещо.

Тъкмо се връщаше в кабинета си след сутрешния брифинг, когато мобилният му иззвъня.

— Рой Грейс — отвърна той.

Обаждаше се служителка от лабораторията, звучеше много доволна от себе си:

— Рой, имаме ДНК резултати за теб!

— От пробите, които ви изпратихме снощи? — учуди се той.

— Имаме нов апарат — още го изпробваме и не знам дали резултатите от него ще минат в съда, но успяхме да извлечем ДНК от две от пробите, поекспериментирахме малко, защото случаят е спешен.

— Е, казвай?

— Имаме две съвпадения — по едно от всяка проба. Едното е пълно, сто процента, а другото — частично, явно показва родствена връзка. Пълното съвпадение е от ДНК извлечена от космен фоликул на трупа. Казва се Рейчъл Райън. Изчезнала е през деветдесет и седма. Върши ли ти работа?

— Сигурна ли си?

— Машината е сигурна. Все още провеждаме обичайните изследвания на остатъка от мострата и ще имаме резултат по-късно днес. Но аз съм почти сигурна.

Той си позволи няколко секунди, за да осмисли чутото. Да, беше го очаквал, но все пак му дойде като шок. Потвърждение за провала му, за това, че не беше успял да спаси младата жена. Каза си, че трябва да се свърже с родителите ѝ, надяваше се да са още живи и все така заедно. Поне вече щяха да научат истината, ако не друго.

— А родствената връзка? — попита той.

Това означаваше приблизително, но не точно съвпадение. Срещаше се при братя и сестри, родители и деца.

— Това е от семенната течност в кондома, открит в трупа — в Рейчъл Райън, както вече стана ясно. ДНК-то е на човек, който е в родствени отношения с жена на име Елизабет Уаймън-Бентам.

Грейс си написа името, беше така развълнуван, че ръката му трепереше. Лаборантката му даде и адреса ѝ.

— Знаем ли защо е включена базата данни?

— За шофиране в пияно състояние.

Той благодари и веднага отвори базата данни, написа името на жената и адреса ѝ.

След миг вече имаше номер и го набираше.

Попадна на гласова поща. Остави съобщение — име, чин, и молба да му се обади спешно на мобилния телефон. После написа името ѝ в Гугъл, за да научи повече за нея, по-конкретно къде работи. Часът беше девет и петнайсет. Ако работеше някъде, тя трябваше вече да пътува натам.

След няколко секунди на екрана се появиха думите: Лизи Уаймън-Бентам, управител на пиар агенция „ВБ“.

Натисна на линка и на мига се появи снимка на усмихната жена с огромна накъдрена коса. Отдолу имаше други линкове за още информация за фирмата. Точно натискаше „Контакти“, когато телефонът му иззвъня.

Чу задъхан женски глас:

— Много съжалявам, пропуснах обаждането ви — чух го да звъни, но вече излизах от къщи! Как мога да ви помогна?

— Ще ви задам малко странен въпрос — отвърна Грейс. — Имате ли син или брат?

— Имам брат. — Гласът ѝ се извиси в паника. — Той добре ли е? Да не му се е случило нещо? Да не е катастрофирал?

— Не, добре е, доколкото знаем. Трябва да говоря с него във връзка с едно разследване.

— Господи, така се притесних!

— Бихте ли ми казали как да се свържа с него?

— Разследване ли казахте? О, да, разбира се, вероятно е свързано с работата му. Колко съм глупава! Знам, че той доста работи с вас, нали така? Той е Гари Стърлинг и неговата компания — всъщност те са две, „Съсекс Секюрити Системс“ и „Съсекс Римут Мониторинг Сървисис“ — се намират в една сграда в Люис.

Грейс си записа информацията и телефонния номер на Стърлинг.

— Но всъщност защо се обаждате на мен?

— Малко е сложно за обяснение — отвърна той.

Гласът ѝ помръкна.

— Гари не е загазил, нали? Той е много уважаван бизнесмен — всички в града го познават.

Грейс не искаше да казва нищо повече, затова я успокои, че брат ѝ не е загазил. Приключи разговора и веднага набра офиса на Стърлинг. Отговори приятен женски глас. Той не съобщи кой е, само поиска да говори с Гари Стърлинг.

— Няма го още — каза жената, — но съм сигурна, че скоро ще дойде. Обикновено идва по това време. Аз съм секретарката му. Ще оставите ли съобщение?

— Ще се обадя по-късно — каза Грейс. Едва успяваше да говори спокойно.

Щом затвори, мина бързо през оперативната зала, като оформяше плана в главата си, докато крачеше по коридора.

116

Понеделник, 19 януари

Светлината беше по-слаба, отколкото Джеси бе очаквала, което пък донякъде беше добре. Ако останеше напълно тиха и много, ама много внимаваше, можеше да измине на пръсти металната пътека и да погледне към микробуса.

Той си стоеше там — мръснобял, с отворена странична врата. Този вид микробуси бяха нещо като емблеми на хипи движението — любов, цветя и дрога. Беше чела за това.

Този извратеняк обаче не приличаше много на хипи.

В момента беше в микробуса. Дали спеше? Едва ли. Тя самата задряма няколко пъти в тъмното. Но веднъж почти извика, когато някакво животно се шмугна покрай ръката ѝ. После, щом се зазори и се появи слаба сивкава светлина, един плъх дойде да я огледа отблизо.

Тя мразеше плъховете и след тази поява забрави съвсем за умората си.

Какво ли мислеше да прави онзи сега? Какво ли се случваше навън? Не беше чула повече хеликоптера, така че може би не търсеха нея. Колко ли щеше да продължи всичко това?

Вероятно той имаше някаква храна в микробуса. Със сигурност имаше вода. Можеше да си седи там колкото си иска, ако не трябваше да ходи на работа или пък при някой, който го чакаше. Така или иначе тя самата нямаше да изкара още дълго без вода и храна. Чувстваше се много слаба. Определено по-слаба от вчера. И адски изморена. Но изпълнена с адреналин.

И с решимост.

Тя щеше да се омъжи за Бенедикт. Този извратеняк нямаше да ѝ попречи. Нищо нямаше да ѝ попречи.

Ще се измъкна оттук.

Вятърът днес беше силен и като че се усилваше все повече. Какофонията от звуци нарастваше. Добре, това щеше да ѝ помогне да се движи безшумно наоколо.

Внезапно чу яростен вик.

— ДОБРЕ, КУЧКО. ПИСНА МИ ОТ ТВОИТЕ ИГРИЧКИ. ИДВАМ. ЧУВАШ ЛИ? ЗНАМ КЪДЕ СИ И ИДВАМ!

Тя се върна на пръсти до наблюдателната си позиция и погледна надолу. Той беше там. Без качулка на главата и някаква червена превръзка на дясното око. Търчеше насам-натам, стиснал огромен гаечен ключ в едната ръка и малък нож — в другата.

Сега тичаше право към входа на силоза под нея.

После се разкрещя отново, гласът му отекваше силно, сякаш през фуния:

— О, МНОГО У МНО, КУЧКО. СТЪЛБА В СИЛОЗА! КАК Я ОТКРИ?

След няколко секунди тя го чу да се изкачва по металните скоби.

117

Понеделник, 19 януари

Глен Брансън чакаше Грейс в необозначена кола при входа на индустриалната зона. В джоба си имаше подписана заповед за обиск.

Картата, която бяха разгледали по време на трескавото планиране на операцията, показваше само два възможни входа за превозни средства към сградата на Стърлинг. В момента наблизо бяха спрели колите на полицаите, които щяха да извършат ареста — когато Стърлинг се появи.

Грейс вече имаше четирима цивилни в имота. В една съседна улица чакаха два екипа с кучета, които щяха да завардят изходите от сградата на Стърлинг. Разполагаше и с един микробус с въоръжен екип, плюс още четири коли, които щяха да покрият пътищата към индустриалната зона, в случай че Стърлинг се опиташе да избяга.

Грейс остави своята необозначена кола на съседната улица и се качи при Глен Брансън. Беше напрегнат. Облекчен и все пак наранен от потвърждението на смъртта на Рейчъл Райън. Обмисляше пак плана. Много неща го тревожеха.

— Ще започваме ли играта?

Грейс кимна разсеяно. Мъжа с обувките никога не беше оставял ДНК по жертвите си. Те съобщаваха, че не може да получи или да задържи ерекцията си. Това дали означаваше, че Гари Стърлинг не е Мъжа с обувките? Или пък убийството на Рейчъл Райън — ако той беше убиецът ѝ — го беше възбудило достатъчно, за да успее да еякулира?

Защо не се беше появил тази сутрин в офиса си?

Ако беше правил секс с жена преди дванайсет години, която по-късно е открита мъртва, дали това щеше да е достатъчно, за да се докаже, че той е убиецът? Ако наистина беше. Какво ли щеше да е становището на кралската прокуратура?

Хиляди въпроси без отговор.

Само едно нещо беше сигурно — че мъжът, който беше убил Рейчъл Райън, бе отвлякъл и Джеси Шелдън. Грейс много се надяваше да я открие жива — ако все още имаше шанс. Не искаше и нея да вади от някой гроб след дванайсет години.

Когато стигнаха с колата до входа на „Съсекс Секюрити Системс“ и „Съсекс Римут Мониторинг Сървисис“, той забеляза колите на паркинга и свободното място с надпис — ИЗП. ДИР. Но всъщност погледът му се спря на редицата бели микробуси, обозначени с логото на двете компании.

След неуспешното нападение над Дий Бърчмор беше забелязан бял микробус да излиза на скорост от паркинга. Пак бял микробус беше отвлякъл Рейчъл Райън преди дванайсет години.

Слязоха от колата и влязоха през входната врата. Зад извитото бюро, украсено със знаците на двете компании, седеше рецепционистка на средна възраст. Вдясно имаше места за сядане, а на масичката се виждаха броеве от „Съсекс Лайф“ и няколко днешни вестника.

Грейс се замисли мрачно, че вероятно няма да сложат тук утрешния брой на „Аргус“. Кой знае какво щеше да е заглавието на първа страница.

— Какво обичате, господа?

Грейс показа служебната си карта.

— Господин Стърлинг дойде ли?

— Не, ами… не още — каза тя, като се изчерви.

— Това необичайно ли е?

— Ами, всъщност в понеделник той винаги идва първи.

Грейс ѝ подаде заповедта за обиск.

— Имаме заповед за обиск на сградата. Ще съм ви благодарен, ако изпратите някого да ни упътва.

— Ами, ще изпратя управителя, сър.

— Добре. Ще започваме. Кажете му да ни намери.

— Да, разбира се. Да кажа ли на господин Стърлинг, когато дойде?

— Няма проблеми. Ще разберем, когато дойде.

Тя като че ли се обърка.

— Къде е контролната зала на камерите? — попита Грейс.

— На първия етаж. Ще изпратя съобщение на господин Адънбъри, той ще ви покаже.

Глен посочи към вратата към стълбището.

— Първия етаж.

— Да, завийте надясно. Продължете по коридора, ще минете през счетоводството, после през телефонната централа и ще я откриете.

Изкачиха стълбите тичешком. Щом стигнаха до коридора, ги посрещна нисък, нервозен плешив мъж в началото на четирийсетте. Беше облечен със сив костюм, а в джобчето на сакото му бяха напъхани няколко химикалки.

— Здравейте, господа. Как да ви помогна? Аз съм Джон Адънбъри, управителят. — Имаше леко мазен глас.

Грейс обясни кои са и че имат заповед за обиск, а Адънбъри изведнъж доби вид, все едно беше стъпил на оголена жица.

— Добре — каза той. — Разбира се. Ние много работим за полицията на Съсекс. Главното управление е наш голям клиент.

Поведе ги към контролната зала. Там, пред двайсетте монитора, седеше доста едър човек, облечен с възтясна униформа. Не беше в първа младост и косата му беше мазна. Голяма бутилка кока-кола и огромен пакет с чипс се мъдреха на масата пред него, точно до микрофона, малкия контролен панел и клавиатурата на компютъра.

— Това е Дънстан Кристмас — каза Адънбъри. — Той е дежурният оператор.

Но Грейс вече гледаше мониторите. Намръщи се, когато забеляза картината на един от тях — фасадата на красива, ултрамодерна къща. После го посочи и попита:

— На номер седем къщата на семейство Пиърс ли е?

— Да — отвърна Кристмас. — Тя беше изнасилена, нали?

— Не видях камери там.

Кристмас загриза нокътя си, докато отговаряше:

— Няма как. Мисля, че в тази къща са скрити.

— Защо никой не ми е казал? На записите можеше да има нещо за нападателя — попита гневно Грейс.

Кристмас поклати глава.

— Ами аз не бях на смяна онази нощ. Пък и той беше развален още от следобеда. Дойдох чак на следващата сутрин.

Грейс се втренчи в него и видя, че Брансън прави същото. Дали криеше нещо от тях? После Грейс се обърна пак към монитора. Сега той предаваше образ от задната градина.

Мониторът е бил повреден в нощта на нападението. А новият им заподозрян притежаваше охранителната компания.

Съвпаденията ставаха твърде много.

— Често ли се развалят?

Кристмас поклати глава и пак задъвка нокътя си.

— Не, много рядко. Системата е много добра и е двойно подсигурена.

— Но не е проработила в нощта на нападението над госпожа Пиърс, така ли?

— Нали това ви казвам.

— Ами този тук? — попита Глен Брансън, като посочи черния екран с номер двайсет.

Грейс кимна.

— Да, тъкмо щях да попитам същото.

— Да, и този не работи в момента.

— А кой е имотът?

— Старият циментов завод в Шорхам — отвърна Кристмас.

118

Понеделник, 19 януари

Джеси знаеше какво трябва да направи, но с наближаването на момента тялото ѝ мина в панически режим и се скова.

Той идваше. С всяко подрънкване на пречките на стълбата, бавно, решително. Тя чуваше дишането му. Идваше, приближаваше се.

Над нея се чу звук, нещо като пърпорене на хеликоптер. Но тя не се заслуша, не смееше да се разсейва. Обърна се, стиснала ножа, после се осмели да погледне надолу. И едва не изпусна ножа от ужас. Той беше само на няколко метра под нея.

Дясното му око беше изкривено под ужасен ъгъл, почти извъртяно навътре в орбитата, потънало в съсирена кръв и някаква сива течност. Беше обградено от лилав оток. Огромен гаечен ключ се подаваше от джоба на анорака му. С една ръка стискаше пречката на стълбата, а с другата — ножа, и се взираше в нея с изпепеляваща омраза.

Бяха много високо и главата ѝ се замая. Опита се да мисли ясно, да си спомни инструкциите, но никога не я бяха учили как да рита в подобна ситуация. Ако успееше да го изрита силно в лицето, щеше да го блъсне надолу. Това беше единственият ѝ шанс.

Клекна за миг, като се бореше със световъртежа от високото, опитваше да се концентрира върху мъжа. Прехвърли тежестта си върху ръцете, стегна се, сви колене, после изрита колкото сили имаше, като се държеше за пречките на решетката.

Веднага почувства изгаряща болка в десния си крак.

После изкрещя, защото почувства как нещо стяга като в менгеме левия ѝ глезен. Той я дърпаше, дърпаше я. Опитваше се да я събори. Тя осъзна, че е направила ужасна грешка. Той беше забил ножа си в десния ѝ крак, беше се пуснал от стълбата и я държеше за глезените. Беше много по-силен, отколкото изглеждаше. Дърпаше я. Опитваше се да я събори. Беше готов на самоубийство. Поемаше риска. Или щеше да я събори и да полетят заедно надолу, или тя трябваше да го издърпа нагоре.

Джеси отново почувства изгаряща болка в десния си крак, последвана от още една — в левия прасец. И пак. Той я държеше с лявата си ръка и я мушкаше с ножа. Внезапно я прониза ужасна, ужасна болка в задната част на десния глезен и кракът ѝ увисна неподвижно.

Беше срязал ахилесовото сухожилие.

В отчаянието си тя се дръпна рязко назад и падна по гръб. Той я беше пуснал.

Тя се изправи на крака и веднага падна отново. Чу как ножът се плъзна далеч от нея и после с ужас го видя да изчезва зад перилата. След няколко мига чу дрънчене далече долу. Десният крак я болеше ужасно, вече не можеше да стъпва на него.

Господи! Помогни ми!

Той се хвърли през отвора върху решетката, все още стискаше ножа.

Тя отчаяно се опита да мисли, въпреки агонията. Опитваше се да си спомни какво бе научила на курса. Беше в добра позиция, левият ѝ крак все още се движеше.

Той вече беше на решетъчната платформа, само на половин метър от нея. Стоеше на колене и понечи да се изправи.

Тя лежеше и го гледаше.

Гледаше злобата, изписана на лицето му. Той се усмихваше. Беше се съвзел. Идваше към нея.

Вече прав, той се надвеси над нея с окървавения нож в ръка. Извади гаечния ключ от джоба на гърдите си и го вдигна.

Тя разбра, че ключът ще се стовари върху главата ѝ.

Сви лявото си коляно и изрита с всичката сила, която ѝ беше останала. Целеше се в дясното му коляно. Чу силно изпукване, когато заби крака си в него. Точно както когато беше забила хокейния стик в коляното на онова момиче преди години.

Видя шока, който се изписа на лицето му. Чу ужасяващия вой, когато той политна назад и се стовари с отекващ трясък на решетката. Тя се изправи, като се държеше за перилата. Започна да подскача на левия си крак, за да се отдалечи от него.

— Ооооооооооо! Коляното ми! Оооооооо, майната ти, майната ти!

В другия край на металната пътека беше видяла вертикална стълба. Хвърли се към нея, без да поглежда надолу. Стисна я с две ръце и почти се засвлича надолу.

Той все още не се виждаше.

После, когато тя стигна дъното на стълбата, две ръце я хванаха за кръста.

Изпищя от ужас.

Един спокоен, мил, непознат глас каза:

— Джеси Шелдън?

Тя се обърна разтреперана. И се озова пред висок мъж с прошарени слепоочия и черна бейзболна шапка. На шапката беше изписано: „Полиция“.

Свлече се разплакана в ръцете му.

119

Петък, 23 януари

— Това не е за вярване! Направо не е за вярване! Знаеше ли колко доказателства има срещу теб? Това е невероятно, мамка му! Мръсен перверзник! Ти — ти си чудовище!

— Я по-тихо — отвърна той шепнешком.

Денис Стърлинг се взираше в съпруга си. Той беше облечен с безформен затворнически гащеризон и имаше черна превръзка на дясното око. Седеше точно срещу нея в голямата, грозно мебелирана зала за свиждания. Една камера ги наблюдаваше от тавана, а един микрофон тихо ги записваше. Седяха до синя пластмасова маса.

От двете им страни други затворници разговаряха с близките си.

— Чете ли вестниците? — попита тя. — Свързват те с изнасилванията от деветдесет и седма. И тях ли си извършил?

— Говори по-тихо, мамка му!

— Защо? Да не те е страх, че може да ти направят нещо в ареста? Те не обичат извратеняци, нали? Шибаха ли те с дамски обувки при душовете? Сигурно ти е харесало?

— Тихо, жено. Трябва да поговорим за нещо.

— За нищо няма да говоря с теб, Гари Стърлинг. Ти ни унищожи. Винаги съм знаела, че си мръсен перверзник. Но не знаех, че си изнасилвач и убиец. Добре ли се позабавлява с момичето във влакчето на ужасите? Ти ме води там веднъж, на една от първите ни срещи, и си навря пръста в задника ми. Помниш ли? Добре ли се позабавлява на влакчето?

— Не съм ходил на никакво влакче. Не бях аз. Повярвай ми!

— Да, разбира се, вярвам ти. Как не!

— Не бях аз. Не съм го направил.

— Да бе, естествено, не си бил и в циментовия завод, нали? Бил е някой, който много прилича на теб.

Той замълча.

— Затова ме връзваше. Караше ме да правя онези неща с обувките, а ти гледаше и се пипаше.

— Денис!

— Не ми пука. Нека всички чуят! Ти ми съсипа живота. Отне ми най-хубавите години. Не искаше деца, защото си имал ужасно детство. Ти си чудовище и си си го заслужил. Надявам се да изгниеш в ада. И най-добре си намери добър адвокат, защото аз няма да се застъпя за теб. Мисля да ти взема и последното пени.

После тя се разплака.

Той мълчеше. Нямаше какво да каже. Ако можеше, щеше да се пресегне през масата и да удуши тази кучка с голи ръце.

— Мислех си, че ме обичаш — плачеше тя. — Мислех си, че можем да живеем заедно. Знаех, че си повреден, но си мислех, че ме обичаш достатъчно, за да се промениш. Че мога да ти предложа нещо, което никога не си имал.

— Стига толкова!

— Така е. Веднъж беше искрен с мен. Преди дванайсет години, когато се оженихме, ти ми каза, че съм единственият човек, който ти носи спокойствие. Който те разбира. Каза ми, че майка ти те е карала да я чукаш, защото баща ти бил импотентен. Че заради това се отвращаваш от интимните части на жените, дори от моите.

— Денис, млъкни!

— Не, няма да млъкна. Когато заживяхме заедно, разбрах, че единствено обувките те възбуждат. Приех го, защото те обичах.

— Денис! Кучка такава! Замълчи!

— Имахме хубави години. Не съм знаела, че съм омъжена за чудовище.

— Да, имахме хубави години — каза той внезапно. — До скоро. После ти се промени.

— Какво? Как така съм се променила? Какво имаш предвид? Че ми писна от обувките? Това ли искаш да кажеш?

Той отново замълча.

— Какво ме чака сега? — изхленчи тя. — Сега съм жената на Мъжа с обувките. Много ли се гордееш с това? Че ми разсипа живота? А знаеш ли, че нашите добри приятели Морис и Ула, с които вечеряме всяка събота в „Чайна Гърдън“, не отговарят на обажданията ми?

— Може би никога не са те харесвали — отвърна той. — Може би са харесвали мен и просто са търпели пияната ми грозна жена.

Тя отново заплака.

— Знаеш ли какво ще направя? Ще си ида у дома и ще се самоубия. Ще ти пука ли?

— Само го направи както трябва — отвърна той.

120

Понеделник, 19 януари

Денис Стърлинг караше безразсъдно черния си мерцедес кабрио. Взираше се в мокрия път през пелената на сълзите. Чистачките тракаха по предното стъкло. Някаква жена чуруликаше по радиото за ужасния уикенд, които бил отминал, и канеше слушателите да се обаждат.

Да, всеки уикенд с Гари Стърлинг беше ужасен. Животът с Гари Стърлинг беше ужасен. И сега става още по-ужасен.

Майната ти, копеле.

Три години след като се ожениха тя забременя. Той я накара да направи аборт. Не искал да отглежда дете в този гаден свят. Дори ѝ цитира някакво стихотворение от поет, който тя не запомни. За това как родителите ти те проваляли.

Това, което се беше случило с Гари в детството му, го беше извратило. Беше го повредило по начини, които тя не успя да проумее.

Караше доста над ограничението по „Лондон Роуд“, покрай Престън Парк, и крещеше „Майната ти!“, когато една камера над нея я засне. После зави по „Едуард Стрийт“, мина покрай съдебната палата, Брайтънския колеж и окръжната болница.

След няколко минути зави надясно, срещу голф клуба на Източен Брайтън, където Гари членуваше — не за дълго, помисли си тя с някакво мрачно задоволство — сега и той ще стане проклет парий! После прехвърли хълма, сви по „Родеан Кресънт“ и накрая зави надясно, към алеята пред тяхната огромна къща в стил Тюдор. Подмина двойните врати на гаража и спря пред сивото волво на Гари.

Отключи вратата с все още с помътени от сълзите очи. За миг се затрудни да изключи алармата. Разбира се! Точно когато не може да се оправи с алармата, Гари не е тук да я оправи.

Тя затръшна предната врата, после сложи и веригата.

Майната ти, шибан свят. Искаш да ме игнорираш! Добре! Аз също няма да ти обръщам внимание. Ще отворя бутилка от най-хубавото вино на Гари и ще се отрежа!

После един тих глас зад нея каза:

„Шалимар“! Харесвам „Шалимар“! Усетих го още щом те видях за първи път.

Една ръка я стисна за врата. Нещо мокро и сладникаво се залепи за носа ѝ. Тя започна да се бори, но скоро ѝ причерня.

Преди да изпадне в безсъзнание, чу:

— Приличаш на майка ми. Правиш лоши неща на мъжете. Лоши неща, които карат мъжете да правят лоши неща. Отвратителна си. Ти си зла, като майка ми. Беше груба с мен в таксито. Ти унищожи мъжа си, знаеш ли това? Някой трябва да те спре, преди да унищожиш и друг.

Очите ѝ се затвориха, затова той зашепна в ухото ѝ:

— Ще направя с теб това, което направих с майка си. Малко закъснях с нея, затова трябваше да го направя по различен начин. Но след това е хубаво. Знам, че ще се чувствам добре и сега. Може би дори по-добре. Аха.

Мад завлачи отпуснатото ѝ тяло по стълбите, като слушаше как черните ѝ обувки „Кристиан Луботен“ се удрят в стъпалата.

Спря изпотен, когато достигна площадката. После се наведе и извади синьото въже, което беше намерил в гаража. На ръцете му имаше ръкавици. Завърза го на една от гредите на тавана, която лесно се достигаше от стълбището. Вече беше приготвил примката. Прецени разстоянието.

Сложи примката на врата на жената и я прехвърли с мъка през перилата.

Гледаше я как пада, после потрепва и започва да се върти.

Минаха няколко минути, докато тялото увисне неподвижно.

Той се втренчи в обувките ѝ. Помнеше обувките, с които беше, когато се качи за първи път в таксито му. Имаше нужда да ги свали от нея.

Тя вече висеше неподвижно и изглеждаше съвсем мъртва. Отново му заприлича на майка му.

Но вече не можеше да нарани никого.

Както и майка му вече не можеше да нарани никого.

— Нея удуших с възглавница — извика той на Денис. Но тя не отговори. Той и не очакваше отговор.

Реши да остави обувките, въпреки че изкушението беше много голямо. Все пак това беше в стила на Мъжа с обувките, не в неговия.

121

Неделя, 25 януари

Беше хубава неделна утрин. Имаше прилив и бебето на съседната лодка не плачеше. Може би беше мъртво, помисли си Мад. Беше чувал за синдрома на внезапната смърт при бебетата. Вероятно и това беше умряло така. А може би не. Все пак се надяваше да е умряло.

Имаше всички броеве на „Аргус“ от последната седмица. Бяха на масата в салона. Босун, котаракът, беше минал отгоре им. Нямаше проблем. С Босун се разбираха. Той вече никога не минаваше по веригите му. Но по вестниците — може.

Беше доволен от прочетеното.

Жената на Мъжа с обувките се беше самоубила. Това беше разбираемо. Стореното от съпруга ѝ беше огромна травма за нея. Гари Стърлинг бе голяма клечка в града. Арестуването му беше страшен удар за жена му. Тя бе споделила с някои хора, че мисли за самоубийство, а после се беше обесила.

Напълно очаквано.

Аха.

Той най-много обичаше, когато идваше прилив и „Тома Новопризовани“ започваше да плава.

После можеше да извади въдиците.

Беше сложил две въдици с тежести, за да потъват дълбоко в калта при отлив. Разбира се, тревожеше се за тях всеки път, щом полицията претърсваше лодката. Но нямаше нужда да се тревожи. Те изтръгнаха всяка дъска по пода, претърсиха всяко кътче, но никой не се сети да извади въдиците, както той правеше сега.

Това беше много хубаво.

На втората въдица висеше непромокаема торба. В нея бяха обувките на Манди Торп. Имитации на „Джими Чу“. Той не харесваше фалшиви обувки. Те заслужаваха да стоят заровени в калта.

И тя заслужаваше да бъде наказана, защото ги носеше.

Но трябваше да признае, че с право я наказа. Тя много приличаше на майка му. Беше дебела като майка му. Миришеше като майка му. Бе чакал дълго време, за да убие майка си, да види как ще се почувства. Все пак закъсня. Когато събра кураж, тя вече беше много болна. Но с Манди Торп беше хубаво. Имаше чувството, че наказва майка си. Много хубаво наистина.

Но не толкова хубаво, както когато наказа Денис Стърлинг.

Хареса му как тя се въртеше ли въртеше.

Но не му харесваше да е в ареста. Не му харесваше полицията да му взима нещата от лодката. Да рови навсякъде и му разбърква колекциите. Това не беше хубаво.

Поне вече бяха върнали всичко. Имаше чувството, че са му върнали живота.

Най-хубавото от всичко беше, че му се обадиха собствениците на лодката. Казаха, че ще останат поне още две години в Гоа. Това много го зарадва.

Животът изведнъж бе станал прекрасен. Много спокоен.

И имаше прилив. Какво по-хубаво от това.

Аха.

122

Петък, 20 февруари

Дарън Спайсър беше в добро настроение. Отби се в една кръчма, в която влизаше всеки път на връщане от работа, за редовните две хал би и две уискита. Беше си изградил навици! Не е нужно да си в затвора, за да си имаш някаква рутина; и навън се получава.

Наслаждаваше се на новата си рутина. Отиваше в гранд хотела — винаги пеша, за да спестява и да поддържа форма. Там имаше една млада камериерка, която се казваше Тия и много му харесваше — като че ли и тя го харесваше. Беше филипинка, хубава, в началото на трийсетте. И беше зарязала приятеля си, защото я биел. Вече се бяха опознали добре, въпреки че все още не го бяха направили, така да се каже. Но беше само въпрос на време.

Утре имаха среща. Вечер беше трудно, защото той трябваше да се прибира в приюта, на утре щяха да прекарат целия ден заедно. Тя живееше в малък апартамент на „Люис Роуд“ и съквартирантката ѝ заминавала за уикенда. Утре, ако имаше късмет, щяха да се гушкат целия ден.

Взе си още едно уиски по случая, този път от хубавото, малцово, „Гленливет“. Не трябваше да пие много, защото не можеше да се прибере пиян в приюта — щяха да го изхвърлят. А вече беше съвсем близо до мечтаната кутийка. Така че само едно уиски. Не че нямаше проблем с парите — но положението с тях се подобряваше все повече.

Беше успял да се навре в стаята на поддръжката на хотела, защото не им достигаше персонал. И разполагаше с пластмасова карта, която му осигуряваше достъп до всяка стая в хотела. Днес също беше взел някои неща от сейфовете там. Но беше предпазлив. Беше твърдо решен да не влезе отново в затвора. Бе взел само мъничка част от парите, които откри в сейфовете. Разбира се, изкуши се да открадне и някой от лъскавите часовници или бижу, но се ограничи с кинтите и беше горд от себе си.

За изминалите четири седмици и половина беше натрупал почти четири бона в куфарчето, което бе заключено в „Свети Патрик“. Цените на имотите падаха заради рецесията. Със заплатата на Тия и неговите пари може би за година щеше да успее да купи малък апартамент в Брайтън. Или дори да се премести другаде, където е по-евтино. Вероятно и по-топло.

Може би в Испания.

Сигурно на Тия ще ѝ хареса да живее в по-топла страна.

Разбира се, това беше само мечта. Все още не беше говорил с нея за бъдещето. Засега се надяваше само да може да я гушка утре. Но имаше добро предчувствие. Тя излъчваше някаква топлина, която го правеше щастлив, когато е близо до нея или когато разговарят. Понякога трябва да слушаш инстинктите си.

А десет минути по-късно, когато зави от „Уестър Роуд“ към „Кеймбридж Роуд“, инстинктите му казаха, че нещо не е наред.

Един сребрист форд „Фокус“ беше паркиран почти пред самия вход на приюта. И някой седеше зад волана.

Когато си прекарал живота си в бягство от полицията, развиваш нещо като шесто чувство, антените ти винаги засичат цивилните полицаи и техните коли. Забеляза късите антенки по покрива на форда.

Мамка му.

Обзе го страх. За миг се зачуди дали да не се обърне и да избяга. Да изпразни някъде джобовете си. Но вече беше твърде късно. Едрият плешив черен детектив, който стоеше до входа на приюта, го беше забелязал. Спайсър реши, че ще трябва да ги избудалка някак.

Мамка му, помисли си отново, мечтата му се отдалечаваше, както и утрешното гушкане със сладката Тия. Мрачните зелени стени на затвора „Люис“ вече се сключваха около него.

— Здравей, Дарън — каза детектив-сержант Брансън с широка усмивка. — Как върви?

Спайсър го погледна предпазливо.

— Ами добре.

— Искам да си поговорим. — Посочи към вратата. — Позволиха ни да използваме онази стая, имаш ли нещо против?

— Не, какво става?

— Само ще си поговорим. Ще ти съобщя нещо, което със сигурност ще искаш да чуеш.

Спайсър седна на стола, целият трепереше. Не можеше да си представи какви ли новини иска да му каже детективът. Че и той щял да иска да ги чуе.

Брансън затвори вратата, после се настани срещу него.

— Помниш ли какво си говорихме, когато ми каза за онзи гараж зад „Мандалей Корт“? За белия микробус вътре?

Спайсър го погледна предпазливо.

— Ами нали ти споменах, че има награда? Петдесет хиляди лири за информация, когато ще доведе до задържането на мъжа, който се е опитал да нападне госпожа Дий Бърчмор? Обявена е от съпруга ѝ.

— Да?

— Ами имам добри новини за теб, изглежда, че ти ще я получиш.

Спайсър се ухили, заля го облекчение. Невероятно облекчение.

— Майтапите ли се?

Брансън поклати глава.

— Не, всъщност детектив-суперинтендант Грейс сложи името ти начело на списъка. Благодарение на теб заловихме заподозрения. Арестувахме го.

— Кога ще получа парите? — попита Спайсър невярващо.

— Когато му предявят обвинение. Мисля, че делото е насрочено за тази есен — ще ти се обадя, когато науча повече подробности. Но няма никакво съмнение, че сме спипали нашия човек. — Брансън се усмихна. — Е, слънчице, какво ще направиш с това съкровище. Ще го изсмъркаш ли, както обикновено?

— Не — отвърна Спайсър. — Ще си купя малък апартамент, като инвестиция за бъдещето. Страхотно!

Брансън поклати глава.

— Само в мечтите ти. Сигурно ще ги похарчиш за наркотици.

— Не, няма. Не и този път! Този път няма да се върна на топло. Ще си купя апартамент и ще живея нормално.

— Знаеш ли какво, що не ни поканиш в новата си квартира. Само за да докажеш, че си се променил, става ли?

Спайсър се ухили.

— Да, ама може да е малко трудно. Ако има парти, нали се сещате, може да има и някои работи за празнуване. Сигурно ще ви е неудобно — все пак сте ченгета.

— Аз не се смущавам лесно.

Спайсър сви рамене.

— Петдесет бона. Невероятно! Мамка му! Невероятно!

Детективът го гледаше, без да мига.

— Знаеш ли какво? Чух, че още не са сменили чаршафите в килията ти. Сигурни са, че скоро ще се върнеш.

— Не и този път.

— Ще чакам покана. Директорът на „Люис“ ще знае къде да я изпрати.

Спайсър се ухили.

— Много смешно.

— Просто истината, слънчице.

Глен излезе и тръгна към колата, в която седеше Рой Грейс. Очакваше с нетърпение края на седмицата, за да пийнат по нещо.

123

Започнах да говоря. Само по една причина — за да си оправя сметките с теб, детектив-суперинтендант Рой Грейс.

В ареста не е много приятно. Хората не обичат такива като мен. Наричат ни извратеняци. Порязах си езика на парче от бръснарско ножче, което беше в храната ми. Чувам слухове, че пикаят в супата ми. Един дори ме заплаши, че ще ми извади и другото око.

Казаха ми, че след делото ще стане по-добре. Ако имам късмет, моля ви се, щели да ме сложат в крилото на извратеняците. Всички сексуални престъпници били там. Ще е голям купон!

Някои нощи изобщо не мога да спя. Чувствам гнева навсякъде около мен — и вътре в мен. Бесен съм на онзи, който е изнасилил момичето във влакчето на ужасите. Заради него пристанът беше пълен с полиция и ми объркаха плановете. Дотогава всичко вървеше идеално. А след това се прецака.

Бесен съм, че кучката успя да избяга от унижението да бъде наричана моя жена. Не ми се струва редно. Макар че не ми пука и не вярвам на някого да му пука.

Но най-много гняв тая към теб, детектив-суперинтендант Грейс. Мислиш се за много умен, като каза на света колко ми била голяма пишката. Няма да ти се размине за това.

Ето защо говоря сега. Признах си за всичките изнасилвания, при които са взети обувките на жените. И особено за онова във влакчето на ужасите. Няма да успееш да ме преметнеш с въпросите си — вече се разчу за всички престъпления на Мъжа с обувките — за най-скорошните също. Знам всяка подробност, всичко, което е причинено на жените. Включително и онова, което се е случило във влакчето на ужасите.

Така че съм осведомен!

Ти не знаеш защо съм сменил начина си на действие, защо първо взимах само едната обувка и бикините, а сега и двете обувки. И няма да разбереш. Не исках да те улеснявам, като повтарям едно и също отново и отново. Ами че разнообразието е подправката на живота, нали така?

Аз съм твоят човек, да! Само се надявам нещастникът, който е изнасилил момичето във влакчето на ужасите, да удари отново.

И тогава ще съм много доволен.

Кой ще е с малката пишка тогава, как мислиш?

124

Неделя, 22 февруари

— Радвам се, че най-после си спокоен, скъпи — каза Клео.

Беше вечер. Бяха прекарали следобеда заедно, работеха над списъка с гостите за сватбата. Рой Грейс беше вдигнал крака на масата, а в ръка държеше чаша вино. Гледаше шоуто „Старо, но златно“, едно от любимите му предавания. Най обичаше да гледа как хората получават оценка за съкровищата си или за нещо, което бяха получили по наследство. Изумлението на човека, когато някоя натруфена купа, в която бяха хранили кучето, бъдеше оценена на няколко хиляди лири. Или пък смайването, когато прекрасна картина, предавана по наследство, бъдеше обявена за фалшификат и оценявана на няколко лири.

— Да! — Усмихна се. Искаше му се наистина да беше спокоен. Съмнението още го гризеше, въпреки че Мъжа с обувките бе арестуван. Тревожеше го и самоубийството на жената на Стърлинг. Беше изслушал касетата от затвора, когато тя говореше как ще се прибере и ще се самоубие. Звучеше като празна заплаха. Но наистина го беше направила. Без бележка, без нищо.

— Наистина така ми се струва — каза Клео, като леко отмести Хъмфри и се сви до Грейс на дивана. — Толкова спокоен, колкото можеш да бъдеш.

Той сви рамене и кимна.

— Поне Мъжа с обувките е бил наказан подобаващо. Ще е сляп с едното око.

— Колко тъжно? Жалко, че младата жена не е успяла да го кастрира — отвърна Клео. — Всичките му жертви са били осакатени по някакъв начин, една даже е мъртва.

— Иска ми се само да знаехме колко са всъщност — каза Грейс. — Той започна да пее, но ми се струва, че ни каква всичко. Той е един от най-противните перверзници, които съм срещал. Компютрите в дома му и в офиса са пълни с извращения. Всякакви сайтове за фетишисти, повечето садистични. Освен това има цял коктейл от сънотворни и упойващи вещества в хладилника в офиса си.

— Дали ще се признае за виновен и така да спести на жертвите униженията в съда?

— Не зная. Зависи от адвоката му — онова копеле Кен Акот. Имаме тонове доказателства срещу Стърлинг. Гаражът е на негово име. Открих и липсващите страници от досието през деветдесет и седма в сейф в офиса му. На айфона му има линкове към профилите във Фейсбук и Туитър на някои от жертвите му. ДНК доказателства, открити в тялото на Рейчъл Райън.

Отпи от виното.

— Но ще трябва да изчакаме психиатричната оценка дали е вменяем. Моля ви се! Гари Стърлинг е управлявал една от най-големите компании в града, бил е заместник-капитан на голф клуба и касиер на Ротъри клуба — но не се знае дали е достатъчно вменяем за съда! Системата ни куца, да ти кажа.

Клео се усмихна съчувствено. Разбираше колко вбесяващи могат да бъдат някои особености на съдебната система.

— Джеси Шелдън трябва да получи медал. Как е тя?

— Доста добре. Ходих да я видя у дома ѝ този следобед. Оперирали са глезена ѝ. Да се надяваме, че ще се възстанови напълно. Всъщност изглежда доста добре, като се има предвид какво ѝ се е случило. Очаква с нетърпение сватбата си през лятото.

— Сгодена ли е?

— Очевидно. Каза ми, че именно желанието ѝ да се ожени я крепяло в онези моменти.

— Значи не те притеснява това.

— Не, не ме притеснява това. Просто си мисля, че не сме го заковали достатъчно добре все още.

— Заради онези обувки ли?

— Не ми пука за тях. Ако го накарам да пропее, ще се изясни и този въпрос.

Той пийна още малко от виното и хвърли поглед към телевизора.

— Да не би нападението във влакчето на ужасите да те притеснява? Как се казваше момичето?

— Манди Торп. Да. Все още не вярвам, че Мъжа с обувките я е изнасилил. Макар че той го твърди. Криминалният психолог греши, сигурен съм.

— Искаш да кажеш, че извършителят е още на свобода?

— Да, точно това е проблемът. Ако Праудфут греши, значи онзи още е на свобода. И може да нападне отново.

— Ако е на свобода, ти ще го хванеш. Все някога.

— Искам да го хвана, преди да е нападнал отново.

Клео нацупи игриво устни.

— Ти си моят герой, детектив-суперинтендант Грейс. Винаги ги хващаш.

— Само в мечтите ти.

— Не, не само в мечтите ми. Аз съм реалист. — Тя потупа издутия си корем. — След около четири месеца нашето бебе ще се роди. На теб разчитам да направиш света безопасен за него.

Той я целуна.

— Винаги ще има лоши типове, нали знаеш?

— И лоши момичета!

— И лоши момичета. Светът е опасно място. Няма да можем да ги арестуваме всичките. Винаги ще има лоши хора, които остават ненаказани за престъпленията си.

— А добри хора, които са затваряни несправедливо? — попита тя.

— Да, границата винаги е доста тънка. Има много добри лоши хора и много лоши добри хора. Животът не е черно-бял и рядко е честен — каза той. — Не искам детето ни да расте с илюзията, че е такъв. Случват се гадости.

Клео се усмихна.

— Да, гадости се случват. Но от деня, в който те срещнах, за мен те вече не съществуват.

Той се ухили.

— Понякога се чудя защо ме обичаш.

— Наистина ли, детектив-суперинтендант Грейс? Аз пък не се чудя. Нито за секунда. И не мисля, че някога ще се зачудя. Ти ме караш да се чувствам в безопасност.

Той се усмихна.

— Много лесно ти се угажда.

— Да, аз съм лесно гадже. Нямам дори един чифт скъпи дизайнерски обувки.

— Искаш ли да ти купя?

Тя се взря учудено в него.

Той я погледна и се усмихна.

— Просто за да си имаш!

ПОСЛЕПИС ОТ АВТОРА

„Изнасилване от непознат“ всъщност се случва изключително рядко. В Съсекс, където се развива действието на „Мъртва като теб“, нападения като описаните в книгата за щастие не са никак чести. Тъжната истина е, че почти всички изнасилвания се извършват от мъже, които са познати на жертвата. Понякога жените се чувстват по-силни и жизнени именно когато са най-уязвими. Алкохолът създава този ефект, но сваля защитите, кара те да се чувстваш неуязвим, което понякога води до грешни избори и ужасяващи последствия.

Смята се, че изнасилванията се случват най-често в дома на жертвата, което пък после води до нови посегателства от страна на „любимия“. Огромното мнозинство от жертвите на изнасилване твърдят, че са нападнати от познат, дори от човек, с когото са имали връзка. Недоверието, което се поражда след подобно посегателство, пречи на жертвата да създаде нови отношения.

Невъзможно е да се предположи как ще се прояви подобна травма. Когато се опитваме да предвидим реакцията на изнасилен човек, не бива да забравяме, че ние разсъждаваме в нормално състояние на ума, а той е изплашен и унизен. Няма нормална реакция на ненормално и извратено действие; всички се справяме различно. Логично е да се предположи, че човек ще пищи и ще се бори, а няма да „позволи“ да бъде изнасилен. А всъщност най-често се случва точно това — жертвата минава в режим на „оцеляване“, опитва се да не мърда и да не вика. При подобни обстоятелства не важи никаква логика.

Емоциите и реакциите на жертвите на изнасилване са много трудни за обяснение, особено за техните близки и полицията. Те може да решат да не повдигат обвинение с надеждата, че ще забравят случилото се, затова и не се обаждат веднага в полицията. Защитата на извършителите често използва този факт в съда, за да подкопае валидността на твърденията им. Често това е неоправдано, защото може да е просто още едно доказателство за огромната травма на жертвата и неспособността ѝ да говори за случилото се.

БЛАГОДАРНОСТИ

Както винаги трябва да благодаря на много хора за това, че ми помогнаха в проучванията за този роман.

Първо бих искал да благодаря на Мартин Ричардс, началник на полицията на Съсекс, който все така ми позволява безценен достъп до света на силите на реда.

Моят приятел, бившият детектив главен суперинтендант Дейвид Гейлър, е, и винаги е бил, извор на мъдрост за мен и понякога дори по-голям остен от моите издатели, когато трябва да спазя крайните срокове!

Толкова много служители на полицията в Съсекс ми отделиха от времето и мъдростта си, търпяха ме, докато се мотаех покрай тях, и отговаряха на безкрайните ми въпроси, че е почти невъзможно да спомена всички, но все пак ще се опитам и моля да ми простят, ако пропусна някого. Детектив главен суперинтендант Кевин Мур; детектив-суперинтендант Греъм Братлет; главен суперинтендант Крис Амблър; детектив-инспектор Тревър Боуълс, който наистина е голяма работа; главен инспектор Стивън Къри; детектив Пол Фърнел Брайън Кук, шеф на отдела за научна поддръжка; Стюарт Ленард; Тони Кейс; детектив-инспектор Уилям Уорнър; детектив-инспектор Ник Слоън; детектив-инспектор Джейсън Тингли; главен инспектор Стив Брукман; инспектор Андрю Кундърт; инспектор Рой Апс; сержант Фил Тейлър; Рей Пакъм и Дейв Рийд от техническия отдел; сержант Джеймс Боус; полицай Джорджи Едж; инспектор Роб Лийт; инспектор Фил Кларк; сержант Мел Дойл; полицай Тони Отомосо; полицай Йън Ъпъртън; полицай Андрю Кинг; сержант Сийн Макдоналд; полицай Стийв Чийзман; сержант Анди Макмахън; сержант Джъстин Хамблох; Крис Хейвър; Мартин Блумфийлд; Рон Кинг; Робин Ууд; Сю Хърд, от отдела за връзки с обществеността; Луис Ленард; Джеймс Гартрел.

Детектив-сержант Трейси Едуардс ми помогна да вникна в същността на травмата при жертвите на изнасилване. Благодарен съм и на Маги Елис от помощния център и на полицай Джули Мърфи от лондонската полиция.

Еоин Маклинън-Мъри, бивш директор на затвора „Люис“, и заместник-директорът Алън Сетърингтън ми помогнаха да разбера психологията на моите заподозрени. Джени Сивил, Тара Лестър и адвокатът Ричард Черил пък ме въведоха в психологията на извършителите на такива престъпления. Огромна помощ в това отношение получих и от д-р Денис Фридман.

Специални благодарности на Каролин Мейхю и на работещите в приюта „Свети Патрик“, особено на Ема Харингтън, Тео Абе и Аманда Лейн.

Както винаги дължа изключителни и огромни благодарности на страхотния екип на моргата на Брайтън и Хоув — Сийн Дидкот и Виктор Синдън. Както и на д-р Найджъл Къркам; на криминалния археолог Луси Сибън; на д-р Джонатан Паш; на съдебния следовател д-р Питър Дийн; на патолога д-р Бенджамин Суифт; на д-р Бен Шарп, на Фил Милс и Мариан Даун.

Благодаря и на страхотните ми консултанти по отношение на аутизма — Вики Уорън, която ми помогна да изградя образа на Мад, на Гарет Рансъм, на Тони Балаз и на прекрасната Сю Стопа, управител на „Холируд“ — дом за инвалиди и хора с аутизъм, както и на всички, които живеят там.

Благодаря и на Питър Уингейт Саул; Джулиет Смит, главен съдия на Брайтън и Хоув; на Пол Гржегоржек, Абигейл Брадли и Мат Грийнхал, директор на криминалистичната лаборатория „Оркид Селмарк Форенсикс“; на Тим Мур, Ан Бъсбридж, управител на хотел „Брайтън Хилтън Метропол“. Както и на Греъм Люис, моя специалист по гаражите! Специални благодарности на Джозефин и Хауърд Белм, собственици на корабчето „Тома Новопризовани“. Много специални благодарности на Стив Дъдман, собственик на стария циментов завод, чието любезно предложение да ме разведе из владенията си породи идеята за мястото на развръзката в романа. Благодаря също и на Анди Ланг от „Лангард Алармс“.

Както винаги благодаря на Крис Уеб от „МакСървис“, задето поддържаше моя „Мак“ жив въпреки всичките ми издевателства върху него! Много големи и специални благодарности на Ана-Лиза Линдблад, която е моят неуморен и прекрасен „неофициален“ редактор и коментатор на цялата серия за Рой Грейс. Благодаря и на Сю Ансел, чийто усет към детайлите ми спести много неудобства, признателен съм и на прекрасната ми агентка — Линда Бъкли.

В професионално отношение отново имам екип мечта: прекрасната Карол Блейк, която ме представлява; невероятните Тони Мъликен, Софи Рансъм и Клер Барнет от пиар агенцията „Мидас“. Мястото няма да е достатъчно, за да изкажа колко съм благодарен на всички от „Макмилан“, но трябва да спомена прекрасните редактори — Мария Реджт, Сюсън Опи и Лесли Ливин.

И отново Хелън беше голяма подкрепа, защото с търпението и мъдростта на светица се грижеше да съм добре нахранен.

А четириногите ми приятели пък се грижат за здравия ми разум. Вечно жизнерадостният Коко се присъедини към Оскар и Фийби под бюрото ми, където чакат да скочат върху някоя захвърлена страница от ръкописа и съвестно да я направят на парченца.

И накрая — благодаря ви, мои читатели, заради невероятната подкрепа, която ми оказвате. Нека вашите мейли и публикации в блога и „Туитър“ продължават!

Питър Джеймс

Съсекс, Англия

1

Британско-американски търговски ветроходен кораб, открит на 4 декември 1872 г. в Атлантическия океан, без човек на борда и очевидно изоставен, при все че времето е било чудесно, а екипажът опитен. Корабът се намирал в отлично състояние, товарите били недокоснати, а личните вещи, вкл. ценностите на пътниците и екипажа били налице. Оттогава никой нито е чувал, нито виждал екипажа на кораба. Изчезването на екипажа на „Мари Селест“ често се цитира като най-голямата морска мистерия за всички времена, (бел. ред.).

2

Конзолна платформа за видеоигри на компанията „Майкрософт“, (бел. ред).

3

Ruarri Joseph — Английски поп рок и джаз певец и композитор, (бел. ред.).

4

Марка италианска бира. (бел. ред.).

5

Jamie Oliver — Популярен британски майстор готвач, ресторантьор и тв водещ на кулинарни шоупредавания, (бел. ред.).

6

Верига британски магазини за интериорно и градинско обзавеждане, (бел. ред.).

7

Криминален тв сериал от САЩ. (бел. ред.).

8

Обществен проект в САЩ, възникнал през 1975 г., различен от спешните полицейски телефони. В него гражданин, свидетел на престъпна дейност може да се обади и анонимно да подаде информация, подпомагаща разкриването на престъпления, (бел. ред.).

9

Интернет приложение за кратки съобщения, (бел. ред.).

Content

Питър Джеймс
Мъртва като теб
(Рой Грейс -6)

1

В настоящето 2

3

4

1997 5

В настоящето 6

7

8

1997 9

10

В настоящето 11

1997 12

В настоящето 13

14

15

1979 16

1997 17

В настоящето 18

1997 19

В настоящето 20

1997 21

22

23

В настоящето 24

25

1997 26

В настоящето 27

28

1997 29

В настоящето 30

31

32

33

34

35

1998 36

В настоящето 37

1998 38

39

В настоящето 40

41

1998 42

В настоящето 43

44

1998 45

В настоящето 46

47

48

49

50

1998 51

В настоящето 52

53

54

55

56

57

58

59

60

1998 61

В настоящето 62

63

64

65

66

67

1998 68

В настоящето 69

70

71

72

73

1998 74

В настоящето 75

76

77

1998 78

В настоящето 79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

ПОСЛЕПИС ОТ АВТОРА

БЛАГОДАРНОСТИ

1