Том Райт

Черните птици

На моите съучастници.

Вие си знаете кои сте.

Забрави за тогава. Забрави за сега.

Всяка история, която има някакъв смисъл,

започва и свършва навсякъде и навсякога.

Тори Огуит Марш

Адреналина, Кокаина и Среднощната героиня, помисли си жената. Сбирщина идиоти, засмя се тя. Проснати като черва, от стена до стена. Добродушко обаче — Добродушко си имаше някои предимства, трябваше да му се признае. И дори Мърморко не беше съвсем безполезен — особено във ваната, където можеше да задържа дъха си под водата повече от всеки друг в групата — стига да си получаваше бялото навреме. И сините хапченца.

От друга страна, тя не харесваше особено тази нова склонност у себе си — да бъде снизходителна, да оставя хората да правят каквото си искат всеки път когато вятърът натрупа малко бял прах. Тя погледна към другия край на стаята, където Свенливка — гола като новородено, както и всички останали — се беше размазала на сивия диван, усукваше кичур от русата си коса разсеяно между пръстите си и гледаше невиждащо пред себе си. Видът на малките ѝ гладки гърди запали светкавично пламъче желание у жената — недостатъчно жарко, за да предизвика действие, но достатъчно, за да предизвика удоволствие. Тя се отърси от тази мисъл — засега — и нави на стегната сламка старата, но все още приятно шумоляща банкнота от хиляда долара, която пазеше специално за тази цел. После пъхна единия край в дясната си ноздра, опря другия в началото на линията, която току-що беше наредила на нефритената масичка за кафе, и я изтупа наведнъж. Бялото беше отличния ѝ резерв, а не от уличния бакпулвер, който винаги носеха тези тъпаци.

— Някой те търси — измърмори Мърморко, докато влизаше от кухнята.

— Заета съм — отговори тя.

— Аха — каза той и сви рамене. — Като гледам, всички са заети. Виждала ли си ми боксерките?

Мърморко ѝ подхвърли телефона. Тя го улови във въздуха и каза „ало“. После се изправи и със задоволство установи, че вече се намира на две линии разстояние от неудобния момент, в който все още би се чудела къде са собствените ѝ дрехи или какво мисли някой друг за това, че е гола.

— Кой се обажда? Откъде имаш този номер?

Тя се заслуша и намръщено погледна Мърморко.

— Мога да ти кажа, че двамата с нея ще си поговорим специално по този въпрос още утре. — Жената отново се намръщи на Мърморко, който се обърна и се отдалечи към спалните. — За какво става въпрос, Кокал?

Другите я гледаха. Тя излезе на верандата, затвори плъзгащата врата зад себе си и отбеляза липсата на звезди на небето. Въздухът навън беше влажен, неспокоен и зареден с напрежение.

Жената погледна към дърветата, а после надолу, към неясните светлини на града.

— Ще ти струва повече от това, Кокал — каза тя. — Но те слушам.

И казваше истината — това беше нейният занаят и тя беше добра в него. Жената прехвърли телефона на другото си ухо и отново вдигна очи към небето.

— Нека да бъде час и половина — каза тя. — Знаеш ли къде е моят офис?

Тя погледна навътре през стъклената врата към своите приятелчета, послуша още малко гласа от другата страна на линията, каза „добре“ и затвори телефона. Не знаеше, че решението, което беше взела току-що, наред с други неща щеше да означава и че няма да доживее да види края на приближаващата буря.

1

Доктор Дебора Сърач Голд умря на кръста под ледения дъжд, смесен със суграшица, през една нощ в края на октомври на последната ми година в „Три“. Това вероятно не беше най-лошото нещо, което ѝ се беше случило през този ден, но определено беше подготвяно в продължение на повече от две десетилетия и няма никакво съмнение, че животът на много хора можеше да бъде спасен, ако тогава някой тук знаеше за него. Колко от тях в действителност заслужаваха да бъдат спасени, е съвсем друг въпрос, на който аз не мога да отговоря.

Около час преди да се обадят, се бях изправил да се протегна до моя прозорец на третия етаж, който гледаше към Броуд Стрийт. Годината бързо отиваше към своя край и въпреки че времето до вчера беше почти меко, през нощта зимата беше пристигнала под формата на посинял от студ северен вятър, бръснещ с озоновото си острие. Фронтът вече ни беше отминал и дъждът се сипеше отвесно, а аз гледах цветните чадъри, които се полюшваха по тротоарите, опитвах се да си спомня кой филм на „Дисни“ ми напомнят и се чудех защо денят изглежда още по-мрачен, а не по-светъл от тях.

Няколко гълъба, кацнали на перваза под прозореца, се накокошиниха до размерите на яребици и безстрашно ме загледаха с клоунските си очи. Три етажа под тях мокрите червени тухли на улицата изглеждаха необичайно чисти въпреки фасовете и разнообразните мръсотии, които бавно се носеха в канавките. Беше октомври на границата между трите щата, а моят прозорец беше като мембрана между две противоположни реалности: там навън наближаваше Денят на благодарността, а по петите го следваше Коледа; тук вътре небето беше от жужащи луминесцентни лампи, които никога не угасваха, а празниците просто не съществуваха.

Това тук е „Три“ — квадрат със страна от една пресечка на дължина, висок четири етажа, сив като цвета на лунната повърхност, — където винаги мирише на боров дезинфектант и неприятности, а в устата остава слаб, но неизличим вкус на опърлен памук. Ако някой можеше да го изгори до основи, като запали матраците и затворническите униформи в килиите на четвъртия етаж, от „Три“ отдавна щеше да е останал само един кошмарен спомен. Самата конструкция на сградата стене от болка, когато повее източният вятър, а хората казват, че прилича на украинското посолство в Гъзобръкистан. Наричаме я „Три“, но сградата е известна и с други имена — официалното ѝ название е Трищатски комплекс за обществена безопасност, в заглавията на вестниците е ТКОБ, някои от чиновниците и надзирателите я наричат „Такобата“, а други — „Вълшебната планина“. Подчинените на окръжния прокурор, секретарите от съдебната канцелария и полицейските служители, които отговарят за изпитателните срокове и пускането под гаранция, са натъпкани в стаите под южните фризове на сградата, където се събират птиците, така че я наричат „Града на гълъбите“, когато са в добре възпитана компания, или „Града на курешките“, когато са сами.

Но сградата е уникална — стъпила на територията на три щата едновременно, дом на три отделни полицейски управления, които съжителстват на третия етаж с изглед към Броуд Стрийт и витрините на магазините от времето преди Голямата депресия, които бавно отиват по дяволите, и тъмните железопътни депа отвъд тях, останали още от ерата на парните локомотиви. От моя прозорец се вижда североизточният ъгъл на щата Тексас, около стотина акра от щата Арканзас и ако се погледне под точно определен ъгъл, едно тънко резенче от щата Луизиана. За хората, които са склонни да откриват символично значение в сградите, никак не е трудно да възприемат специално тази като наблюдателна кула.

Върнах се на бюрото си. Закъснявах с предаването на три поредни отчета за тримесечието и цял куп полицейски доклади и включих компютъра. Вместо служебния сайт на монитора се появи шахматната партия, която бях започнал още вчера, но след това бях забравил. Чух стъпки зад гърба си, обърнах се и видях Дани Райдаут, който критично оглеждаше ситуацията на монитора. Приличаше на каубой, какъвто си беше и в действителност — полупрофесионален бикоборец с гръден кош и ръце, които приличаха на речни камъни, събрани в червената му риза „Ренглър“. Прекарваше всяка свободна минута на открито, с каубойска шапка, така че цветът на кожата на лицето му плавно преминаваше от мъртвешко бяло на челото до нещо като прегорял махагон на челюстта и врата. Той продължи да разглежда дъската през рамото ми. Реших да опитам с един ход, преди да изключа играта, хванах мишката и преместих курсора върху пешката пред топа от страната на царицата.

— По-добре не го прави, шефе — каза той.

Обърнах се да го погледна.

— Това ли ме съветва Червеният ездач? — отговорих му аз. — И какво да направя тогава?

— Размени офицерите.

— Не знаех, че играеш шах.

— През последната година в гимназията бях председател на шахматния клуб.

Бях се научил да играя — или поне бях разбрал как се местят фигурите — горе-долу по същото време от живота си, в безкрайните часове на занималнята в гимназията „Генерал Бракстън Браг“. Дори да бяхме имали клуб по шах, със сигурност нямаше да ме изберат за председател. В крайна сметка все пак бях станал достатъчно добър, за да печеля повечето партии — освен когато срещу мен играеше нашият треньор по футбол Алонсо Бъбнър, по прякор „Единайсетата Божа заповед“ („Не губи мача“). Човекът се справяше по-добре със задачата да ме направи офанзивно крило, отколкото шахматист.

Треньорът вярваше, че ключът към всяка победа се крие в спринта с топката на футболното игрище и в конете на шахматната дъска. Спринтът с топката ми се струваше съвсем логичен, но конете ми създаваха големи главоболия. Атаката с тях е косвена — комбинация от едно и две квадратчета под прав ъгъл във всяка възможна посока — и не може да бъде блокирана с фигурите, които стоят на пътя им. Но да знам това правило не беше същото като да умея да мисля с четири-пет хода на коня напред, а точно толкова му трябваха на човек, за да се изправи срещу тренер Бъб.

Точно в този момент изведнъж видях със съвършена яснота образа на игрището в гимназията в окръг Рейнс, където играех футбол в отбора на тренер Бъб, погледнато от средата на последния ред седалки в сектора за гости. Стадионът беше ярко осветен, но съвсем пуст и притихнал. Докато го гледах, идеално насложен върху шахматното поле на монитора на компютъра ми, светлините започнаха бързо да угасват една след друга. Всяка оставяше неразгадаема следа, твърде мимолетна и бледа, за да се регистрира от ретината ми, така че вместо това по някакъв начин се отпечатваха направо в мозъка ми. После започнаха да угасват и светлините извън стадиона, като вълна от мрак, която се спускаше към хоризонта във всички посоки. Светът след нея оставаше потънал в студена, беззвездна пустош, по-дълбока и черна от нощта.

Колкото и да беше наситен, този образ беше нетраен и се разтвори почти мигновено, като ме остави вторачен в шахматната дъска зад него. Още от дете имах нещо, което баба ми наричаше „късовидство“. Беше нещо повече от обикновена интуиция, но се проявяваше твърде рядко, непредсказуемо и почти неизменно беше прекалено слабо, за да се определи като истинско ясновидство, от което да има някаква полза, така че просто го приемах като знак от съдбата и продължавах. Както обикновено, и този път нямах никаква представа какво означава видението. Поседях още малко, като разсъждавах по този въпрос и чаках сърцебиенето ми да намалее. Не ми хрумваше нищо.

Вместо това си спомних, че както обикновено напоследък, и тази сутрин бях пропуснал закуската, и започнах да се чудя дали между нивото на кръвната захар и развинтеното въображение има някаква връзка. Намерих няколко сравнително новички банкноти по един долар в щипката си и се отправих към стаята за почивка. Вътре нямаше никого, така че я прекосих и застанах до прозореца, за да погледам дъжда от друг ъгъл. Сякаш беше започнало да вали по-силно и макар че не чувах нищо през дебелото двойно стъкло, реално си представих как усещам миризмата на дъжда. Два факта, които по някаква необяснима причина ми се сториха странни и злокобни.

Натиснах копчетата за две шоколадчета, налях си кафе в чаша от стиропор и отворих един брой на „Газет“, който някой беше оставил на една от малките пластмасови масички до стената. Във вестника не ме очакваха никакви изненади: всичко живо подкрепяше предложението за нов център за лечение на наркомани и въвеждането им обратно в обществото, стига да не се случваше в техния квартал; командосите на Евангелистката църква се бяха разпенили срещу сексуалното образование и изучаването на „Хъкълбери Фин“ в гимназията; политиците от Луизиана се опитваха да докопат процент от бюджета на новата магистрала. Имаше и специален ретроспективен материал по случай десет години от неразкритото изнасилване и убийство на Джой Доун Тероун, загинала на единайсет години, който преливаше в изброяване на всички неразкрити убийства и изчезвания на момичета и млади жени в тази част на щата през последните трийсет години. Сгънах вестника и го хвърлих в другия край на масата.

В този момент видението с игрището в гимназията „Браг“ се върна отново, като този път се насложи единствено върху фона на стаята за почивка. Беше по-настоятелно, като документален запис на нещо, което се е случило наистина. Сега трибуните и игрището вече не бяха тъмни, а се тресяха от живот, светлина и шум под студения сив рев на дъжда, който се изливаше над целия окръг и заплашваше да издави мажоретките, духовите оркестри и крясъците, аплодисментите, свирките и тромпетите от трибуните, които не отслабваха от първия съдийски сигнал до края на играта. Беше големият мач от празненствата, които се организираха от гимназията за срещите на випуска; игрището вече се беше превърнало в стотина метра изровена кал и мокри чимове; от изхода на този мач зависеха регионалната титла и единственият ни шанс за титлата на щата. Времето ни изтичаше. Бяхме застанали в неравен кръг и от нас капеше вода и пот. Очите на всички ни бяха приковани в номер 16, куотърбека Елдрю Кливланд Дазброу, който с брутални усилия успяваше да се задържи на крака и с гордо вдигната глава въпреки двете пукнати ребра, които щяха да се видят на рентгеновите снимки след края на мача.

— Пас „Червена кука“? — изръмжа той през стиснатите си зъби.

Джони Трамел току-що беше дотичал от страничната линия, за да ни предаде треньорските указания за тактиката в следващото разиграване.

— Ти бъзикаш ли се? — добави невярващо Даз.

Джони, най-добрият ми приятел в гимназията „Браг“, беше фокусник. В есенното представление на театралния кръжок беше изиграл ролята на Доктор Магьосник, а аз го бях виждал да кара всякакви неща да се появяват и изчезват по желание — монетите от колекциите си, топки за голф и дори, в един незабравим случай, един жив хамстер, който първо беше изчезнал, но после някак си беше успял да се измъкне от джоба на сакото му и беше пропълзял в деколтето на пуловера на Джейни Кокран. Но колкото и да беше бърз и ловък, дори Джони никога нямаше да успее да направи този фокус — не и в тези условия, не и срещу скоростта, с която се отличаваше дефанзивното крило на другия отбор. „Ястребите“ ни водеха със седем точки, а до края на мача оставаха две минути и половина. Това щеше да бъде единственият ни шанс да ги обърнем. Джони нещастно поклати глава.

Но търпението на Даз вече се беше изчерпало.

— Добре тогава — каза той. — Слушайте ме внимателно, лесбийки такива. Говори по-висша сила, която ви казва, че малкият Джони всъщност е казал „Финт надясно двайсет и две“, и точно това ще изиграем срещу тези меки пишки.

Той ми намигна и се наведе встрани, за да се изплюе през протектора на лицето си. Видях как се сви от болка и оголи зъби от това движение, но се стегна и плесна с ръце, за да разтури кръга. И после, докато заставаше зад центъра, направи същото, което винаги правеше, когато се наложи — изпрати болката си в някакво друго измерение и се преобрази в неконтузена версия на самия себе си. Единствената следа от страданието остана кръвта по ръцете му.

Когато съдията даде сигнал за началото на разиграването, аз финтирах наляво към страничната линия, докато Джони профуча покрай мен, за да посрещне противниковия играч, който покриваше Даз. В същото време Даз се отдръпна назад от линията, притиснал топката до хълбока си, все едно всеки момент щеше да я изпрати напред. Аз се втурнах напред през дясната половина на полето в мига, в който Даз прехвърли топката над рамото ми с безупречен пас. Когато я улових, вече бях на двайсет метра навътре в полето на противника, недостижим за защитниците, и няколко секунди по-късно отбелязах тъчдаун, с който стопихме преднината на „Ястребите“ до една точка. В следващото разиграване рискувахме с опит за две точки и ги спечелихме — този път с по-проста тактика, при която съотборниците ми блокираха пътя на защитника срещу мен, за да ми позволят да го преодолея, а аз се изстрелях напред с цялата сила, на която бях способен. Вече водехме с една точка.

Играта беше подновена от центъра на игрището и нашият отбор успя да изпрати топката чак в дъното на тяхното поле въпреки проливния дъжд, така че „Ястребите“ нямаха никакви шансове да се върнат в мача. Четири безнадеждни разигравания по-късно с тях беше свършено. Даз успя да клекне на едно коляно, за да приеме поздравленията на публиката, и регионалната титла беше наша.

Всички треньори смятаха, че ако успее да се предпази от контузии, Даз със сигурност ще спечели спортна стипендия от голям университет и вероятно няма да му се наложи да чака дори до втория кръг от набирането на играчи за професионалната лига. Но както се оказа, смъртта вече го беше белязала. Към средата на сезона, когато вече изглеждаше, че отборът на Лесотехническия университет на щата Тексас със сигурност ще играе на финала, а Даз беше в основния състав като резервен куотърбек, той се заби челно в един тежкотоварен камион в покрайнините на Бомонт, седнал зад волана на чисто новото ауди, което му беше дал „назаем“ собственикът на автокъщата, бивш възпитаник на нашата гимназия. Даз загина на място.

* * *

Спомените се спукаха като мехури, когато Райдаут подаде глава през вратата и вдигна дясната си ръка с разперени пръсти като кокоши крак.

— „Шоуто на Квадратни гащи“ започва след пет минути — каза ми той.

— Мислех, че е твой ред — възразих аз.

— Напротив. Разменихме се, за да заведеш момичетата в „Морски свят“.

Той изчезна, като остави след себе си мъжествен полъх на афтършейв „Стетсън“.

Един от предишните началници на полицейското управление от страна на щата Тексас беше измислил нещо, което се наричаше „Денят на пресата“. Определяше се зала за пресконференции, в която различните отдели обявяваха началото на благотворителни кампании, извиняваха се за липсата на напредък в разследването на убийства, отправяха предупреждения срещу пияните шофьори и разпространяваха тактически лъжи. Предишният ми партньор Флойд Зито беше измислил друго име — „Шоуто на полицай Квадратни гащи“, — което се оказа по-харесвано. Тази сутрин от „Канал 6“ искаха да заснемат двеминутен репортаж за рисковете, които носят металните решетки на прозорците.

Към този момент небето над трите щата вече беше потъмняло до цвета на мокра шистова плоча, а дъждът продължаваше да се излива непрекъснато. Биеше безшумно по прозорците и се стичаше по стъклото на миниатюрни реки. Погледнах към шоколадчето, от което току-що бях отхапал. Не виждах да му има нещо, но нямаше абсолютно никакъв вкус. Хвърлих го в кошчето за боклук, погледнах колко е часът и се отправих към мястото за моето рандеву с телевизионните камери.

Когато влязох в залата за пресконференции, една репортерка се надигна от сгъваемия метален стол, на който седеше, и се приближи към мен. Познавах я от няколко предишни интервюта. Казваше се Малъри Пек и беше слаба, напрегната, полагаше големи грижи за черната си коса и се усмихваше рядко. Малъри протегна към мен малката си ледена ръка, докато една асистентка с тесни износени джинси с дупки на коленете и тениска на „Саундгардън“ се появи отнякъде с комплект за гримиране, като в движение навеждаше глава и преценяваше ъглите и сенките по лицето ми с професионално око.

— Е, Джим — каза Малъри. — Готов ли си да се обърнеш към широката общественост?

Преди да отговоря, видях как Райдаут се приближава към нас и ми се усмихва накриво в знак, че признава поражението си, като в същото време зарежда и стреля във въздуха с въображаемия си револвер. Райдаут кимна към кабинета на полицейския началник и застана до нас, а Малъри плавно пренасочи вниманието си към него.

— А, всъщност са ми изпратили ездача на бикове.

Усмивката ѝ стана с няколко вата по-ярка, докато разглеждаше мускулите на Райдаут.

— Бикоборец — поправи я той и грейна на свой ред. — Ездачите на бикове са онези дребните момчета с криви крака и налудничави погледи.

— Малъри, Дани — представих ги аз. — Дани, Малъри.

После се отправих към кабинета на Оз.

Всеки, който бе работил в „Три“ поне един ден, щеше да разбере жеста на Райдаут с въображаемия револвер, който се отнасяше до трийсетгодишната кариера на Оз при тексаските рейнджъри — правоохранителна организация, основана от типове, които преследваха плячката си докрай и не обичаха да говорят. Мълчаливи, безстрашни, болезнено честни мъже, които никога не се оплакваха, никога не се обясняваха и никога не се отказваха. Суеверните бандити и команчи от деветнайсети век вярвали, че рейнджърите са демони — самотни ездачи, които прекосяват истинската долина на сянката на смъртта; единствените представители на закона на един милион квадратни километра от най-опасната територия на земята.

Преследването, на което Оз дължеше славата си, завършило в един горещ ветровит следобед в окръг Стар, където той се изправил срещу четирима мексикански дилъри по средата на улицата, въоръжен с револвер колт .45 калибър, приет на въоръжение в американската армия през 1873 г., който продължава да използва като служебно оръжие, срещу техните деветмилиметрови автоматични пистолети. Дилърите открили огън срещу него и той отвърнал на огъня. Те изстреляли общо трийсет и три куршума, един от които пробил дупка в сивата му каубойска шапка „Резистол“, а друг се забил в тока на левия му ботуш. Оз не обърнал внимание на изстрелите им, а методично прострелял и четиримата си противници с по един куршум в сърцето, отляво надясно. Според хората, които го познаваха от най-дълго време, Оз знаеше наизуст имената на тези четирима мъже, както и на всеки друг, когото е убил през живота си — с изключение на двама, които наричаше „Лош изстрел номер едно“ и „Лош изстрел номер две“ и които бяха потънали в Рио Гранде в една безлунна нощ, без да имат възможност да се представят.

Оз работеше без организационна структура и заместници. На бюрото му нямаше папки, телбод, моливници или тиксо — само един телефон, мониторът на компютъра, снимка на покойната му съпруга Марта и старомоден бележник с календар. Информацията за всички случаи се съхраняваше в главата му, а когато казваше „работни принадлежности“, имаше предвид своя колт, седлото и шапката си.

Оз беше зад бюрото си и пиеше кафе от обикновена бяла керамична чаша. Лицето му беше розово и гладко избръснато, остатъците от сребристата му коса стърчаха на туфи над щръкналите му уши, а погледът на небесносините му очи беше твърд като волфрам. Ореховата ламперия зад гърба му беше покрита със снимки на други прочути тексаски рейнджъри и защитници на закона от едно време, легендарни играчи от футболния отбор „Далас Каубойс“ и ловци на едър дивеч.

Отидох до ъгъла, където държеше кафемашината си, и подуших съдържанието на каната. Миришеше по-добре от водата, в която се мият чиниите, така че си налях малко в една пластмасова чаша, която взех от таблата до машината. Настаних се на стола с черна кожена тапицерия до бюрото и отпих от кафето.

— Случайно да си направил нещо, с което да си ядосал нашите държавни мъже, а аз да не знам за него? — попита ме Оз.

— Не мисля — отговорих аз. — Защо?

— Тази сутрин ми се обади Дуайт Хейзън.

— Шефът на администрацията? Какво искаше?

— Може би нещо, а може би нищо — каза Оз. — Но не спира да мели за граждански надзор. Което е супер лайняна идея, дори ако всичко друго беше наред. А както може би знаеш, нищо друго не е наред.

Поклатих глава, като си представих десетината дребнави чиновници, които щяха да искат да контролират всичко в управлението и да се боричкат за микрофоните по време на пресконференциите, за да заемат по-добра позиция пред медиите и избирателите си. Представих си призиви за забрана на електрошоковите палки и за увеличаване на бюджета с цел закупуване на повече електрошокови палки, както впрочем и нови автоматични оръжия и снайперски карабини с оптичен мерник, вопли за завръщане към десетте Божи заповеди и подробни предложения за пренаписване на Конституцията.

— Освен това ме попита за теб и онази стара история на гробището — продължи Оз. — Попита ме дали смятам, че „се справяш с проблемите си“, каквото и да трябва да означава това.

Чух зад гърба си три бързи почуквания и веднага ги разпознах, защото бяха същите три бързи почуквания, които често чувах на вратата на собствения си кабинет. Подобно на Оз, обикновено и аз изключвах всички механични и електронни звуци на телефона на бюрото си, което несъмнено представляваше известно затруднение за Бърти, главната секретарка на управлението, защото така ѝ се налагаше непрекъснато да трамбова до кабинета ми, за да ми каже да вдигна.

Оз изръмжа на Бърти да влезе и тя подаде глава през вратата.

— На четвърта — оповести троснато тя. — За лейтенант Бонъм.

Очите ѝ се стрелнаха към дясната ми ръка, после Бърти вдигна поглед към квадрата сиво небе, който се виждаше през прозореца на Оз, и накрая отново погледна към мен. Аз също сведох очи към дясната си ръка, докато се протягах за телефона, заповядах ѝ да спре да се свива и отпуска като клещи и вдигнах слушалката до ухото си.

Обаждаше се Уейн Гастън от лабораторията по криминалистика. Звучеше така, все едно е навън под дъжда, което означаваше местопрестъпление.

— Искаш ли да ти покажа нещо, шефе? — започна той.

— Какво? — попитах го аз.

От другата страна на линията настъпи мълчание, после той каза:

— Ами и аз това се питам в момента…

— Не можеш ли да го снимаш с телефона си и да ми го изпратиш?

— Много ми се иска да го погледнеш на живо — отговори той.

— Не искам да прибързвам със заключенията, Уейн — започнах аз, като се опитвах да не издавам нетърпението, което неочаквано се беше появило в гласа ми. — Но мога ли поне да разчитам, че ще има някой умрял?

— Ще видиш, шефе — каза ми той и не добави нищо повече.

2

Разхлабих вратовръзката, разкопчах яката на ризата и се опитах да не накуцвам, докато минавах през общото помещение, за да си взема пистолета и да си намеря кола. На бюрото ми нямаше нови задачи — само полицейските доклади за едно намушкване с шиш за печене на някакво семейно празненство на Бърнсвил Роуд, където живеят белите, и един несполучлив изстрел, който ветеран с ампутиран крак от „Мейпъл Хил“ може да беше, а може и да не беше произвел по котката на съседката си късно снощи с карабина АР-15.

Проверих пълнителя и патрона в цевта на моя глок, пъхнах оръжието в кобура на колана си и отидох да потърся Монси. Ако мога да го избегна, никога не шофирам до местопрестъплението, защото искам да видя всичко, което иначе ще пропусна, докато се приближавам с колата и търся къде да паркирам. В „Три“ господстваше мнението, че самото присъствие на Монси зад волана на превозно средство вече представлява нарушение на закона. Или поне, метафорично казано, на законите на времето и пространството. Аз обаче винаги предпочитах да ме вози тя, защото никога не се налагаше да ме пита къде се намира нещо, закарваше ни бързо до целта и поне засега неизменно беше успявала да даде на останалите участници в движението възможност да се разкарат от пътя. Открих я зад бюрото ѝ, където ровеше в „циганчетата“ на дъното на купата в търсене на последните останали пуканки, и я помолих да ни намери кола.

Тя се обади в гаража, провери собственото си служебно оръжие .40 калибър и облече светлокафявото си кожено яке.

— Къде отиваме, шефе?

— Уейн е на някакво местопрестъпление.

— Какво е намерил?

— Не знам, държеше да ни изненада.

Десет минути по-късно вече бяхме излезли от гаража и се движехме на север под дъжда, който беше отслабнал за момент, но все още се сипеше непрестанно от небето, което вече беше с цвят на дим от запален нефт. Монси беше издокарана с тесни изгладени джинси и бледолилаво поло под коженото си яке, носеше пръстени на всички пръсти и нещо като сто грама злато на всяко ухо. Косата ѝ беше на ситни къдрици, сред които просветваха изрусени кичури с цвят на опал. Знаех, че ако бяхме излезли на лов за информация или на разпити, по ушите ѝ нямаше да има нищо, за което някой да може да се хване, нито пръстени на ръката, с която стреляше. В този случай обаче беше облечена като за работа в рамките на закона.

На личната карта, с ъгълчето на която току-що беше изчоплила една люспичка от пуканка, заседнала между резците ѝ, пишеше „Монси, Джаканда С., старши инспектор, Криминален отдел“, но всички я наричаха просто Ем. Не приличаше много на полицейски служител, но се занимаваше с разследване на сериозни престъпления вече повече от десет години и беше награждавана три пъти за различни неща, които беше правила, докато някой бе стрелял по нея. В два от случаите на хората, които бяха стреляли по нея, се беше наложило да се задоволят с некролози.

Хвърлих поглед към тоалета ѝ, преди да отбележа:

— Приличаш ми на престъпник, който бяга от мястото на обира.

— Това го бачкам само денем — отговори тя важно. — Нощем престъпвам закона.

Пейзажът от разнообразни западащи магазини постепенно отстъпи място на по-лъскави строителни проекти върху земи с променено предназначение и луксозни бутици, а накрая и на по-стари къщи, разположени в просторни парцели сред стари дъбове, амброви дървета и борове и обградени от цели акри внимателно поддържани, неестествено зелени морави със системи за автоматично напояване. Човек сигурно не може да си купи щастие с пари, но очевидно може да си купи адски много трева.

— Как е ергенският живот, шефе? — попита ме Монси.

Заслушах се в туптенето на чистачките по предното стъкло, което приличаше на сърдечен ритъм, поех си дълбоко дъх и го изпуснах заедно с половин дузина престорени отговори, които ми бяха хрумнали през последната минута. Никак не ме биваше в небрежните лъжи, предназначени да поддържат разговора, и вече почти не си губех времето и енергията да ги измислям.

— Явно не умея да живея сам, Ем.

— Покажи ми някой мъж, който да го може — отговори тя. — Всички сте такива, че само ще лежите и ще смучете бира, докато не се издушите под мръсни чорапи и кутии от пица.

Тя ме погледна някак колебливо, после очевидно реши да атакува право в целта.

— Видях твоите момичета на спирката на автобуса вчера след училище. И двете ми се сториха малко зомбирани.

Не успях да измисля отговор, който да не е мнителен, егоистичен и безполезен, така че не отговорих нищо. Вместо това попитах:

— Разбра ли нещо за мястото, където отиваме?

Не се съмнявах, че докато е била за колата в гаража, Монси беше използвала някоя от служебните честоти на радиостанцията, за да се осведоми за положението на място от хората на Уейн.

— Някакъв униформен, който се казва Харди, е получил сигнала и е повикал Уейн — отговори тя. — Обаждане от предплатена карта, глас на бяла жена, най-вероятно местна, но не е казала как се казва. Криминалистите са там от половин час. В онова поле от другата страна на междущатската, на запад от релсите.

Представих си мястото, което в спомените ми беше безлюдно, и започнах да ровя в джобовете си за камфор. Монси забеляза какво правя и добави:

— Казаха ми, че е пресен труп.

Спрях да ровя и попитах:

— Имало ли е някакви цивилни на местопрестъплението, когато е пристигнал Уейн?

— Около един милион, ако питаш него. Хич го няма да не дава да му пипат уликите. Казах им да оставят всичко, както си е, докато не пристигнем, и да си опичат акъла, защото идва големият бос.

— И защо си направила това, по дяволите?

— За да им се стегнат сфинктерите — отговори тя. — Когато работиш с такива хора, всичко опира до дисциплината.

Монси започна да си тананика мелодията на „More Than a Woman“ и взе рязко ляв завой на червено на „Ханкок“, който остави след нас вълна от клаксони и свирене на спирачки, после зави надясно под моста и продължи на север по „Спрингър“ между езерото и залесения черен път до релсите, докато не стигна до шикана между двойните мостове на магистралата.

Излязохме изпод бетонната арка, завихме покрай един голям билборд и видяхме, общо взето, всички патрулки, пожарникарски камиони и линейки в града, паркирани под произволни ъгли в протежение на четиристотин метра от банкета и по-навътре в полето, където земята беше достатъчно твърда, за да ги издържи. Червеносините им светлини мигаха до една.

— Сега е идеално да обереш целия град наведнъж — отбеляза Монси. — Всичко живо, което се е заклело да служи и да защитава, седи тук и зяпа.

Спряхме до един пожарникарски камион от Арканзас и до микробуса на експерт криминалистите, с който беше пристигнал Уейн. Слязох от колата. На стотина метра бяха земният насип на релсите и краят на горичката от борове и дъбови дървета, където се бяха събрали и се стараеха да изглеждат заети няколко десетки униформени полицаи, градски съветници, цивилни служители от съда, пожарникари и санитари — практически всички хора в този град, които имаха достъп до служебните честоти на радиостанцията. Малко се изненадах, когато забелязах сред тях и Дуайт Хейзън, но нямах време да анализирам това усещане. От другата страна на жълтата полицейска лента бяха журналистите, натоварени с камери, микрофони и осветление. Стояха на групички и гледаха неспокойно и сърдито, дори враждебно.

Нахвърлиха ми се в момента, в който се наведох да мина под жълтата лента. Напъхаха видеокамерите, светкавиците на фотоапаратите и микрофоните си на няколко сантиметра от носа ми и започнаха да настояват за информация и коментар. Реших да се придържам към правилото, че когато не знаеш нищо, точно това трябва и да кажеш, така че се опитах да изглеждам разумен и благонадежден, без да си отварям устата.

Към този момент температурата се усещаше около четири над нулата и нямаше почти никакъв вятър, а дъждът продължаваше да се сипе леко, но непрестанно.

Ниско над изровените жълтокафяви буренясали полета наоколо се носеха разпокъсани парцали мъгла и почти успяваха да скрият един изоставен наглед склад на четиристотин метра в западна посока, както и да изпият цветовете и усещането за дълбочина от гористия пейзаж на север и да го превърнат в нещо, което приличаше на стара картина с маслени бои. Ако човек не знаеше за съществуването на голф клуба и луксозните предградия от другата страна на дърветата, можеше да си помисли, че сме някъде в дълбоката провинция. Всъщност се намирахме почти на километър навътре в очертанията на града.

Докато се изкачвахме по склона към хората, събрани под дърветата, а Монси ме следваше и внимателно като сърна избираше къде да стъпи, за да не изцапа с кал яркозелените си обувки с високи платформи, забелязах Уейн — с бял полиетиленов гащеризон, ръкавици от изкуствен каучук и хирургическа найлонова шапка. Махнах му, той ме видя, отдели се от останалите и дойде при нас.

Беше висок, малко тромав, на средна възраст, от източната част на щата Тексас, с рижи мустаци и очила с телени рамки, а на врата му висеше фотоапарат „Никон“ с допълнителна светкавица. Същото се отнасяше и за всички останали от неговия екип. За човек като него твърдението, че могат да се похарчат прекалено много пари за фотографско оборудване или да се направят прекалено много снимки, беше просто налудничаво.

— Здрасти, Ем. Здрасти, шефе — каза той.

От върха на носа му висеше дъждовна капка. Уейн свали едната от хирургическите си ръкавици, протегна голямата си ръка и двамата я стиснахме поред.

— Готови ли сте да се присъедините към черноработниците?

Уейн ритна във въздуха с каубойските си ботуши „Нокона“, покрити с хирургически терлици, в безуспешен опит да отлепи гъстата червена кал от тях.

Взех ръкавиците, които ми подаде, сложих ги и се огледах. Наоколо беше пълно с хора, които смятаха, че надписът „Не преминавай“ на жълтата лента се отнася за всички други, но не и за тях. Хейзън и един младок, който приличаше на момче за всичко от офиса или може би някакъв вид стажант, си пробиваха път към нас. Хейзън гледаше право към мен със строго, тревожно изражение, а дъждът беше залепил няколко къдрици от тъмната му коса върху слепоочието. Веднъж чух да наричат някого „капитана на колежанския отбор, но на четирийсет години“ и това не беше лошо описание за Хейзън — с изключение на факта, че трябваше да му се добавят още пет години. Помощникът му приличаше на негова изплашена, недовършена версия и беше облечен с тъмен костюм, който според мен щеше да изглежда тъпо на това място дори ако не беше залепнал по тялото му като мокра салфетка. Той объркано местеше поглед от Хейзън към мен и се опитваше да вземе решение на кого да козирува.

— Хм, лейтенант — започна Хейзън. — Исках да разбера какво мислиш за това…

— Разбира се, господине — отговорих аз, като се чудех защо толкова много ме дразни. — Ще ви съобщя какво мисля веднага щом започна да мисля нещо. Но междувременно ще ви помоля и двамата да изчакате зад жълтата лента.

Хейзън ме погледна въпросително, все едно не беше сигурен, че ме е чул както трябва. После рязко пое дъх като човек, който се кани да прочете конско, и накрая очевидно размисли. Хвърли поглед през рамо към репортерите, сви театрално рамене и пусна специалната си усмивка, с която сякаш искаше да каже:

„Нека да оставим човека да си свърши работата“. После се оттегли, а момчето за всичко го следваше, като внимателно прескачаше от една туфа бурени на друга. Двамата стигнаха до жълтата лента и неумело се провряха под нея.

Обърнах се към Уейн.

— Добре, какво имаме?

— Ще ви покажа — отговори той.

Уейн ни поведе към средно големия черен дъб, около който се бяха събрали останалите — най-вече собственият му екип, десетина униформени полицаи и няколко санитари от линейките, които очакваха инструкции.

— Няма нужда да внимавате къде стъпвате — каза ни Уейн. — Направихме каквото можахме с почвата, но нали знаете какво може да се очаква, след като всичко вече е било изпотъпкано, още преди да пристигнем.

Не съм сигурен какво бях очаквал, но със сигурност не беше това. По-ниските клони на дъба бяха отсечени с тежко острие, вероятно мачете или брадва, и напреки на дънера с грубо въже беше завързана дървена греда с дължина около два метра, така че заедно с дървото да образува кръст. На кръста с два дебели строителни пирона, забити в китките, и няколко намотки въже около ръцете и гредата, беше разпъната жена — главата ѝ беше отпусната напред. Сякаш ни гледаше с помътнелите си очи, докато стояхме пред безжизненото ѝ тяло. През целия си живот бях слушал за трупове, които излъчват ужас или болка, а лицата им отразяват начина, по който са срещнали смъртта, но работата ме беше научила на друго. Единственото изражение, което смъртта оставя на умрелите, е безизразно. По лицето на тази жена не се четеше нищо.

Пристъпих напред, за да я огледам по-добре, и различих отделни дъждовни капки в тъмната ѝ коса, които пречупваха светлината като скъпоценни камъни. Сребриста лепенка очевидно бе покривала долната половина на лицето ѝ. Сега тя беше отлепена и разкриваше разкървавената ѝ уста и брадичка. Горната половина от тялото ѝ все още беше скрита под разкъсан пуловер от кашмир в цвят екрю, но от кръста надолу беше гола. Вътрешната страна на бедрата ѝ беше почерняла от съсирена кръв. Стъпалата ѝ бяха обърнати на една страна и през петите, дълбоко в стъблото на дървото, беше забит трети пирон. От ръцете и краката ѝ беше изтекла още кръв, която се беше събрала на тъмна локва в мократа трева.

Уейн се обади:

— Горните два пирона са забити между лакътната и лъчевата кост, точно до китката и от двете страни, така че не са разкъсали радиалните артерии, въпреки че се е борила.

Вдигнах очи, вгледах се в сивото мъртво лице през дъжда и казах:

— Аз я познавам.

Всички се обърнаха към мен.

— Това е Дебора Голд.

— Психоложката?

Кимнах разсеяно, като си мислех за крадци от Йерусалим, психолози от Тексас и мъчителна смърт. По едно време доктор Голд работеше като консултант към полицейското управление. Правеше най-вече интервюта за психологическа оценка на хората, които кандидатстваха за работа, и двамата с нея имахме някакво общо минало.

Монси присви очи и я погледна отново.

— Няма майтап — каза тя. — Явно го е закъсала, откакто не си я виждал.

— Аха — съгласих се аз. — Особено в последно време.

— Дявол да го вземе — съгласи се и Уейн, като се взираше в празните ѝ очи.

Сред бурените, недалече от основата на дървото, забелязах чифт дамски обувки. Бях прекарал целия си живот предимно в женска компания и можех да определя, че са изработени от кожа на алигатор и са доста скъпи. Месестата част на ушите беше окървавена, а на три от сгърчените пръсти имаше вдлъбнатини, което означаваше, че жертвата е носила бижута, а убиецът очевидно ги беше свалил, докато все още е била жива. Самите ръце бяха доста изящни, с дълги пръсти и поддържан маникюр с прозрачен лак.

Нещо в тази мисъл ме накара да спра. Пристъпих по-близо, за да разгледам ръцете отблизо, и не видях сериозни контузии на нито едно друго място освен по самите китки. Спомних си за стотиците — може би хиляди — изображения на разпятия и Исус на кръста, които бях виждал през живота си, и запомних този въпрос за по-късно.

— А сега вижте това — каза Уейн и отново си сложи ръкавиците.

Той се протегна и подпря единия си палец на челото на трупа, за да избута главата назад и нагоре, а с другия отвори челюстта. Устата беше пълна с кървава плът и сплъстени къдрави косми.

Светнах вътре с джобното си фенерче.

— Какво е това? — попитах го аз. — През живота си не съм виждал такъв език.

— Не е език, шефе — отговори той. — Ако трябва да съм точен, според мен езикът ѝ дори не е там вътре.

Обърнах се да го погледна.

— Тогава къде е? — попита Монси.

— Това е въпросът на деня — каза Уейн. — Първото нещо, което направихме, беше да претърсим района около дървото и надолу до пътя и до релсите, но засега нямаме късмет. Ако не го намерим, ще продължаваме да разширяваме кръга, в който претърсваме.

— Добре — казах аз. — Тогава какво е това в устата ѝ?

Уейн се прокашля и хвърли бърз поглед към Монси.

— Според мен е сливата ѝ — каза той.

— Това е законът — заяви Монси и се наведе, за да разгледа окървавените слабини. — Ако стоиш до реката, рано или късно всичко ще мине по нея.

Тя се изправи и ме погледна.

— Как мислиш, шефе? Някакви римляни ли да издирваме или какво?

Уейн я изгледа странно, после отново се обърна към мен и каза:

— Когато пристигнахме, беше увита с камуфлажна мрежа. Прибрах я в плик за веществени доказателства, ей там.

Обиколих дървото, като се опитвах да стъпвам по туфите бурени, доколкото мога, и разбутвах с извинения полицаите и санитарите. Боровите иглички, окапалите листа и папратите зад дървото изглеждаха недокоснати от човешки крак, поне на един-два метра разстояние от основата.

Върнах се при Уейн и Монси и внимателно разгледах китките и пироните, забити в тях. Големите глави на пироните бяха покрити с вдлъбнатини като гофрети.

— Какво оставя такива следи? — попитах аз.

— Дърводелски чук — отговори Уейн. — Най-вероятно модел „Калифорния“.

Аз го погледнах.

— Баща ми беше дърводелец — обясни той.

Като дете бях работил в коневъдна ферма и си мислех, че съм хващал всички възможни видове инструменти. Знаех за какво служат дърводелските чукове в строителството, но нямах представа, че има отделни модели, наречени на различните щати.

— Какво значи модел „Калифорния“? — попитах аз.

— По-дълга дръжка и по-прави зъбци. По-широка глава с квадратни нарези, които оставят такива следи.

— Била е жива, когато са я окачили там — отбелязах аз.

Наведох се да светна с фенерчето в подпухналите очи и не видях следи от петехиален кръвоизлив. Видимата кожа на лицето, ръцете, корема и горната част на бедрата беше бледа като сварено свинско месо, но в долната част на краката и особено на стъпалата беше потъмняла до цвета на синя слива. Изглеждаше, сякаш беше качена на кръста с достатъчно кръв, за да остане жива още известно време.

— Колко студено беше снощи?

— Около точката на замръзване според човека от метеорологичната служба. Но това е температурата на летището, така че бих добавил още един-два градуса за това място заради всичките иглолистни растения наоколо.

— Момент на настъпване на смъртта? — попитах аз.

— Пълно развитие на следсмъртни петна и съсирване на кръвта — каза той. — Пълен ригор мортис, когато пристигнахме. Да кажем, поне преди четири часа, но вероятно не повече от дванайсет. Засега не мога да ти кажа по-точно.

Това означаваше, че вероятно все още е била жива, когато пристигна студеният фронт. Опитах се да си представя какво е да умреш по този начин, под студения дъжд, със синьобели светкавици, които осветяват нощното небе, и гръмотевици, които карат земята да трепери.

— Добре, и какво означава всичко това, по дяволите? — попитах аз.

Уейн отново се прокашля.

— Надявах се ти да ми кажеш — отговори той. — Просто ми се струва, че нещо не е наред.

— И още как — отбеляза Монси. — Жената си е умряла, и то съвсем.

— Нямам това предвид — каза Уейн.

— Тогава какво имаш предвид?

— Имам предвид, че това просто не е естествено.

Монси отново изсумтя и се приближи, за да разгледа лицето по-отблизо, като присви очи.

— Може би тези римляни са решили, че тази жена е Спасителят — каза тя. — Или нещо подобно.

Пуснах фенерчето обратно в джоба си и се обърнах към Уейн.

— Хм, ами добре — каза той. — Поправи ме, ако греша, но цялото това представление със сигурност е изисквало адски много предварително планиране, а никой не прави такова нещо за чифт обици. — Той свали бифокалните си очила и ги изтръска от дъждовните капки. — Така че можем да изключим убийство с цел грабеж или случайно нападение.

Уейн отново си сложи очилата и продължи:

— Така че остава да е предумишлено, с личен мотив. Не се виждат никакви очевидно смъртоносни рани. Кой знае каква ще се окаже действителната причина за смъртта.

— Колко извършители си представяме? — попитах го аз.

— Ами гредата е дълга два метра — каза Уейн. — Заедно с жената двете сигурно тежат около сто килограма. А отгоре на това тя със сигурност се е мятала като луда — няма човек, който да може да се справи сам с такова нещо. Трудно е дори за двама.

Монси сгъна една дъвка „Дабълминт“ и я пъхна в устата си.

— Но невероятните открития не свършват дотук — каза Уейн. — Вижте това.

Той извади малко найлоново пликче за веществени доказателства, в което имаше нещо като сребърно копче с диаметър около един сантиметър и неправилна форма. Когато го погледнах по-отблизо, копчето се оказа грубо изсечена силно потъмняла от времето монета. От едната страна имаше някакъв профил, а от другата — изправена фигура. Взех монетата от ръката на Уейн и усетих необичайна топлина през найлоновото пликче.

— Защо е толкова топла? — попитах аз.

Мислех си, че Уейн е прав; в цялата история наистина имаше някаква зловеща нередност, която отказваше да бъде установена със сигурност.

— На мен не ми се стори топла — намръщи се Уейн.

Монси докосна монетата с върховете на пръстите си.

— Според мен е с джобна температура.

Поклатих глава. Може би аз имах температура. Вече знаех отговора, но попитах:

— Каква е монетата?

— Прилича ми на римска.

Монси повдигна едната си вежда. Уейн сви рамене, като изглеждаше малко засрамен — както винаги, когато се сблъскаше с нещо, което не се поддава на рационално обяснение.

— Следи от гигантска хрътка — казах аз.

— Ъ?-каза Уейн.

Монси ме изгледа вторачено.

— Баба ми понякога казваше така. Визираше Шерлок Холмс. Означава нещо странно, което не можеш да обясниш.

Вдигнах монетата към светлината.

— Не ми изглежда дълго да е била в земята.

— Изобщо не е била в земята — каза Уейн. — Един от лаборантите я намери до обувките ѝ сред листата и другите боклуци.

Върнах му монетата и казах:

— Покажи ми къде.

Той се премести и ми показа мястото: на половин метър от основата на дървото и може би на двайсет сантиметра от по-близката обувка.

Загледах се в монетата, като се опитвах да си обясня защо беше тук, а не някъде в Светите земи или може би в Европа. По някаква причина странното не ми се струваше заровено много надълбоко — все едно в цялата история имаше някакъв ирационален смисъл.

— Как изобщо са си носели парите? В тези роклички, с които са били облечени? — почуди се Монси и изтръска дъждовните капки от пръстите на дългата си ръка с розова длан.

— Кой?

— Римляните.

— Може би са ги държали в онези метални шапки с гребени отгоре — каза замислено Уейн.

— Възможно ли е да е убита заради връзката ѝ с полицейското управление? — попитах аз.

Уейн вдигна поглед към мъртвото лице, после сви рамене.

— Няма нищо, което да сочи натам — отговори той. — Трябва да е било доста отдавна, а и не ми изглежда да е била много въвлечена в работата — всъщност тя не се занимаваше с нищо друго освен с психологическите оценки, нали? Какво си мислиш — някой да е измислил тая чудесия, защото му е дала лоша оценка и не са го назначили?

Кимнах, но умът ми беше някъде другаде.

— А може би цяла римска колесница с такива хора? — предположи Монси. — Които са се събрали и са го измислили заедно? Като фокус група?

— Дори това не обяснява монетата — казах аз.

— Може би така престъплението ни осигурява по-голямо предизвикателство — продължи да философства Монси. — Ако беше прекалено лесно, имаше риск да се отдадем на леност.

Заобиколих дървото от другата страна, където криминалистите правеха оглед на земята. Това, което беше останало от коленете ми, възмутено пищеше от болка в студената влага. Продължавах да мисля какво е да умреш сам на такова място посред нощ, до магистралата, по която фучат коли, микробуси, джипове и камиони — безброй сигурни, сухи сфери, пълни с топлина, на по-малко от двеста метра разстояние, но недостижими като звездите за доктор Голд. Бях чел някъде, че на прага на смъртта всеки се отдава на молитва, ако има време, но не бях сигурен откъде се беше сдобил с тази информация авторът на текста. Запитах се дали Голд се беше предала и може би дори беше приветствала смъртта, за да освободи духа си във вечността, която я очаква. Или беше умряла с еврейската молитва шема на уста, като се беше опитвала да се задържи още малко в живота?

Шема. Думата изплува в съзнанието ми, последвана от още няколко думи на иврит: Алеха ха-шалом. А после — преди да успея да затръшна вратата пред него — се появи и едно лице. Останах неподвижен, няколко пъти си поех дъх, после се върнах при Уейн, който гледаше как Монси се опитва да предпази бележника си от дъжда, за да напише нещо в него.

— Уейн, когато свършиш тук, можеш направо да я прибираш — казах му аз.

Хвърлих поглед през рамо към репортерите зад жълтата лента.

— Те ще загазят, ако не се върнат с някакви близки планове и изявления. Искаш ли ти да им пуснеш нещо?

— Има ли нещо специално, за което не искаш да споменавам? — попита ме той.

— Нека да не говорим за липсващите бижута, обувките и монетата. Не им казвай нищо повече за обезобразяването от това, което вече са разбрали, и не споменавай нищо за разпятие и евреи.

Вече минаваше обед и аз се сетих за Дани. Бяхме се уговорили да се срещнем в грил-ресторанта на търговския център „Окшън Барн“, където днес имаше специално обедно меню с всичко, което може да се приготви в тиган. Предлагаха го само веднъж в месеца, но апетитът ми беше изчезнал безследно и имах поне една сигурна причина да очаквам, че няма да се върне скоро.

3

Подобно на много други неща, които напълно и завинаги бяха променили живота ми, и това не изглеждаше кой знае какво в началото: на следващия ден след големия мач на гимназията „Бракстън Браг“ влязох в „Тигана“, обърнах се да погледна през рамо, защото ми се стори, че някой ме беше повикал по име, и едва не се блъснах в едно непознато момиче точно под оранжево-белия транспарант на стената, на който пишеше: Напред, Тигри!

— Ей, ти си номер двайсет и две, нали? — протегна към мен тънката си топла ръка тя. — Казвам се Кат Дрейфъс. Гледах те снощи на мача!

Момичето носеше златна гривничка, на която с орнаменти на цветя беше изписано името ѝ: Катрин. Беше облечена с широк панталон в цвят каки и още по-широк бял памучен пуловер, с които приличаше на малко момиченце, принудено да доизносва дрехите на по-големия си брат. Но изобщо не приличаше на малко момиченце с ясните си бездънни морскозелени очи, лъскавата черна коса и устните, с които сякаш всеки момент щеше да ми изпрати въздушна целувка.

— Не чух добре коментатора — продължи тя, — но ми се стори, че те нарече Джей Бонъм.

Момичето говореше с необичаен акцент, все едно беше героиня от някакъв филм за далечни страни и непознати светове.

— Казвам се Джеймс, но всички ми викат Бискит — обясних аз. — Откъде си?

— От Бостън.

— Съжалявам, че не съм те видял снощи.

— Ти си имаше друга работа — каза ми тя. — Ела да седнеш при нас.

Отидохме до нейната маса и тя ме представи на Рони Гедъс, бледо слабовато момче на нашата възраст с къдрава руса коса, което почти не говореше, и на отец Бийн — червенокос, на трийсет и няколко, с джинси и бяла риза с къси ръкави, който ми заприлича на тенисист. А може би в Бостън не играеха тенис, а скуош или нещо подобно.

— Отец Бийн е нашият ръководител — каза Кат. — Той е от Ордена на йезуитите.

Мъжът изглеждаше жизнерадостен и ведър. Усетих, че дълбоко в себе си е самоуверен и притежава някаква особена контролирана твърдост. Очите му бяха интелигентни и не пропускаха нищо. Помислих си същото, което винаги си мисля, когато видя католически свещеник: как е възможно работата им да е по-важна за тях, отколкото сексът? Това сигурно говори нещо за състоянието на общата ми култура към онзи момент.

Мъжът протегна ръка.

— Радвам се да се запознаем, Бискит. Снощи направи невероятни спринтове.

— Благодаря, отче.

— Наричай ме Ал.

Поговорихме си за футбол и квалификациите, докато не дойде сервитьорката с бележника за поръчки и един хартиен плик, пълен с изрезки от моркови и обелки от ябълки — специалитетите на деня в „Тигана“ всяка събота бяха говеждо задушено и ябълков пай. Тя взе поръчката ми за една кока-кола, пъхна молива зад ухото си и се върна зад бара. Кат се взря в хартиения плик.

— Имаш ли шансове за спортна стипендия? — попита ме Ал и отпи от чашата си.

— Да, сър. Вече идваха няколко скаути от различни отбори.

— В кой колеж отиваш? — попита ме Кат.

— Най-вероятно във „Форт Уърт“. А ти?

— Аз вече се записах, в „Уелсли“. Но ще започна от следващата година, защото тази година ще се занимавам с това.

— Какво е „това“?

— „Виста“ — намеси се Рони и изгледа Кат с някакво по-специално изражение.

— Благотворителна организация — обясни Кат. — Записваме бедни и чернокожи деца на училище, регистрираме избиратели да гласуват, помагаме им да си намерят по-добра работа и други такива.

— Къде сте настанени?

— В „Зайън Хоуп“.

„Зайън Хоуп“ беше малка петдесятна църква, посещавана предимно от чернокожи, която се намираше в края на Елъм Роуд. Пасторът беше лежал в затвора и се казваше Джордж Уошингтън Хукс, а когато прозорците бяха отворени и той беше обзет от вдъхновение, проповедите му се чуваха поне на половин километър от там.

Представих си белите лица, пръснати в този черен квартал като монети в тъмно езеро, и подхвърлих:

— Тази вечер ще си правим барбекю. Защо не дойдете на гости?

Ал поклати глава.

— Опасявам се, че имам много канцеларска работа. Освен това имам и уговорка за осем вечерта.

— Благодаря много, но май ще пропусна — каза Рони.

Акцентът му не беше от Бостън, а отнякъде на запад.

По устните му заигра усмивка и той ме огледа от глава до пети по начин, от който ми стана ясно, че двамата с Кат не бяха заедно.

Кат ме гледаше и мислеше, а очите ѝ с цвета на морето излъчваха изкусителна топлина, предназначена само за мен.

— Ще бъдем само аз и семейството ми — добавих аз. — Ще си направим барбекю на конюшните.

Мястото, където живеех, си имаше име — „Летящото С“ — и беше по-скоро ранчо, но ние го наричахме ферма, защото отглеждахме всякакви посеви, но основната ни цел развъждането на състезателни коне.

— Конюшни! — възкликна Кат. — Значи за това са обелките, за конете! Хайде, Ал, какво ще кажеш?

Ал погледна първо към Кат, а после към мен, докато обмисляше отговора си. Най-сетне кимна.

— Вечерната проверка е в дванайсет — каза той.

Старият ми форд пикап в червено и мръснобяло беше паркиран до бордюра точно пред „Тигана“. Антената беше малко накриво, а задната броня беше ръждясала на няколко места.

Отидох до вратата от другата страна, ритнах я с петата на ботуша си и я отворих, за да се качи Кат. После се пъхнах зад волана и запалих двигателя. И се понесохме с дрънчене по „Лоун Оук“ на север, към фермата и моето семейство.

* * *

Обратно в настоящето, вдигнах яката си, за да се предпазя от дъжда, и сякаш усетих отново неизличимия букет от миризми на стария форд след толкова много години: бензин и изгорели газове. Опитах се да си представя доктор Голд като част от семейство или нечия съпруга, но не успях. Знаех, че е била омъжена. Според последната информация, с която разполагах за нея, мъжът ѝ беше собственик на местна компютърна компания, която се казваше „КуикКом“. След няколко секунди се сетих и името му: Анди Джеймисън.

Дъждът сякаш ставаше все по-студен, а тялото изглеждаше още по-окаяно от преди, така че започнах да се чудя дали това няма да създаде допълнителни затруднения при аутопсията.

Отново си спомних за срещата за обяд с Дани Райдаут в „Окшън Барн“, но продължавах да нямам никакъв апетит, така че му се обадих, за да го отложим за друг път.

— Да го пишем дъждовен — предложих аз.

— Това явно беше онова нещо, което по-учените сред нас наричат „остроумие“ — отговори той.

— Не, беше закачка — уточних аз.

Дани не беше съгласен с мен.

— Беше си желание за някаква оригиналност.

Прекъснах връзката и обиколих наоколо, като проверявах какво пише на табелките на униформените полицаи, които не познавах по лице, докато не открих „Харди, Джейсън Л.“. Попитах го какво е видял, когато е пристигнал на местопрестъплението.

Той хвърли поглед към тялото. Изглеждаше съсредоточен, но не и надут. Изчака да си подреди мислите и едва тогава отговори:

— Естествено, първо видях нея — така, както е и сега. Сложих си ръкавици и проверих за пулс на сънната артерия, но беше очевидно, че няма да има. Наоколо се въртяха десетина цивилни и аз си помислих, че вече няма смисъл да проверяваме за отпечатъци от обувки, но все пак ги накарах да се отдръпнат и опънах полицейската лента. Всички следи от гуми, които успях да различа, бяха оставени от превозните средства, които се намираха там, а всички превозни средства бяха на присъстващите. Горе-долу това е, после дойдоха зубърите и костюмарите.

Очите му подскочиха надолу към цивилните ми дрехи и той се закашля смутено.

— Имам предвид…

— Няма проблеми — уверих го аз. — Облечен съм така, защото съм под прикритие. Има ли нещо друго, което искаш да споделиш?

— Ами проверих всички коли, доколкото можах, без да ги пипам, но не видях нищо.

— Какво искаше да видиш?

Той сви рамене.

— Нещо. Може би някой окървавен нож или въже, лепенка, може би чук или пирони — нещо, което да изглежда интересно.

Кимнах.

— Имаше ли някой, който предлага хипотези, говори като полицай и се опитва да се присламчи към теб?

— Не, сър.

— А някой, който да стои по-назад и да наблюдава тълпата, а не трупа? Някой притеснен, зачервен или прекалено блед?

— Не, сър. Докато гледах в колите, броях до пет и после се обръщах, за да погледна тълпата. Не забелязах нищо необичайно.

Зачудих се дали съм бил и наполовина толкова умен, когато започнах работа в полицията.

— Значи никой не е казвал нищо, което да си струва да се отбележи?

— Не, сър.

— Добре, Джейсън — казах му аз. — Знаеш ли какво ни трябва сега?

— Да, сър — отговори той. — Мисля, че да. Трябва ни чист полицейски доклад.

— Какво значи това?

— Доклад, който може да издържи в съда — отговори той. — Ще го имате до края на смяната.

— Първо има нещо друго — казах му аз. — Мисля, че съпругът на тази жена е Анди Джеймисън, от компютърната компания. Искам някой да го намери и да му съобщи. Правил ли си такова нещо?

— Да. Веднъж.

— Значи знаеш как се прави. Най-добрият момент да забележиш някаква интересна реакция е, когато ти отвори вратата и види униформата или когато му съобщаваш новината, така че внимавай. Обърни внимание дали иска да разбере точно какво се е случило, кога, къде и защо, или се опитва да те убеди, че не е тя — такива неща. Ако не прави нито едно от двете неща, сигурно той ще бъде най-вероятният ни заподозрян. Във всеки случай не се дръж така, все едно го подозираш за нещо, не се прави на свещеник и не му казвай, че разбираш как се чувства. Просто си кажи каквото имаш да му казваш и се увери, че е добре, преди да си тръгнеш.

— Добре, сър.

Харди кимна и се отправи надолу по склона към патрулката си.

Хейзън явно вече не се интересуваше какво мисля, защото не се виждаше никакъв. Огледах местопрестъплението още веднъж — както винаги, не ми се искаше да си тръгвам от страх, че може да съм пропуснал нещо. Но знаех, че Уейн и неговите хора са твърде добри в работата си, за да се притеснявам истински за това.

— Добре — свалих ръкавиците накрая и ги натъпках в джоба на якето си. — Отивам до „Три“ и започвам официално разследването. Кажи ми, ако се появи нещо ново.

Монси тръгна с мен.

— За пръв път те виждам да правиш такова нещо.

— Какво нещо?

— Да изпратиш хлапе в униформа на първата среща със съпруга.

— Може би не е обикновено хлапе в униформа — казах аз, но не внимавах в разговора.

Питах се как точно разпъването на кръст води до смърт и колко време минава, преди жертвата да умре.

— Значи ще работиш лично по този случай, шефе?

— Така си мисля — отговорих, докато слизахме по пътя, по който беше минал Харди. — Не искам да поема риска да се отдам на леност.

Отново си спомних за тренер Бъб, който никога не се тормозеше от колебания или съмнения, и се запитах какво щеше да ме посъветва, ако беше тук. После си спомних и за моя приятел Джонас Макешън, който беше учител по история, но поне това имаше съвсем рационално обяснение. Последната книга, която беше написал, се казваше „Кръвен дълг: варварството през вековете“. Смятах да го открия, за да ми даде една безплатна консултация.

4

Между всички срещи, пропуснати обаждания, наваксването с графика на дежурствата и докладите, изготвянето на досие за убийството на Голд и непрестанните усилия да не мисля колко ми се иска да се прибера, до края на следобеда съвсем успях да забравя за Джонас.

И по някаква причина — може би от желание да се почувствам полезен, а може би просто защото исках малко чист въздух — не се отказах от първоначалното си решение да водя разследването на случая „Голд“. Хвърлих едно око на дъската с имената на полицаите и се спрях на Монси и Дани Райдаут, за да ми помагат с разпитите.

Една от причините да избера Монси беше нейната свръхестествена способност да кара хората да се чувстват така, сякаш трябва да се оправдават за нещо пред нея. Нямах никаква представа как го прави, но заради това беше сред двамата или трима най-добри разпитващи, които бях срещал през живота си. Дани, от друга страна, имаше големи, невинни, разочаровани от живота очи, които не спираха да притискат лъжците, докато най-сетне не се предадяха окончателно и не му разкриеха цялата истина. Между него и Монси имаше някаква необяснима химия, която ги правеше добър екип. Обикновено вършеха работа, но освен това си беше и просто забавно да ги изпращам заедно.

След това се обадих в кабинета на Макс Карас, за да си запазя час за консултация по-късно през седмицата. Бях готов да взема първия свободен.

Благодарение на времето, което бях прекарал в чакалнята му в разговори със секретарката му Андреа, вече знаех всичко за децата ѝ, семейните ѝ проблеми и неспирната ѝ борба с напълняването, така че си бяхме приятели. И тя изобщо не се поколеба да ми сподели, че един от пациентите му току-що е отменил часа си, така че Макс всъщност не е зает, а играе покер по интернет.

— Колко време има?

— Около половин час. Искаш ли да те свържа?

Когато Макс вдигна, аз му казах:

— Нека да ти платя цял час, Макс. По-късно ще искам да си поговорим за един случай, но точно в момента всяка твоя минута ми е ценна.

— Какво става, Джим?

— В последно време всичко ме вбесява — казах му аз.

— Не губиш нито минута, както обикновено — отбеляза той. — Има ли някакви други признаци за депресия?

— Нищо не ми е вкусно.

— Добре, ще стигнем и до това, но първо ми кажи какво става с теб и Джейна.

— Не знам, Макс — отговорих аз. — Все още я няма. Предполагам, че продължавам да се надявам тя да не се научи как да не ѝ пука за мен.

— А момичетата?

— Приемат го доста тежко — казах аз. — Как би трябвало да се чувстват децата, когато родителите им се разделят?

— Бих казал, че е малко рано да го наричаме така. Няма ли какво да се направи все пак, за да не стигате дотам?

— Не съм сигурен. Може би трябва да попиташ Джейна.

— Значи все още не си решил за „Летящото С“. Каква беше офертата, петдесет и един процента?

— Аха — потвърдих аз. — Аз ще управлявам фермата, а Дъсти и Рейчъл ще се пенсионират с печалбата от останалите четирийсет и девет процента.

— Няма как да не ти задам същия въпрос: защо все още си в града и говориш с някакъв психоаналитик, вместо да си там и да яздиш кон?

— Работя по въпроса, докторе — отговорих аз. — Но някак си не успявам да се убедя, че така е най-правилно да постъпя.

Макс изсумтя, но не каза нищо.

— И непрекъснато ми се връщат спомени, които не мога да контролирам…

— За какво?

— Гимназията „Бракстън Браг“. Футбол. Всякакви неща.

— Кат?

— Аха — потвърдих аз. — И Кат.

С тези думи отново потънах в спомените си. И се запитах защо Макс спомена за нея…

* * *

Онази събота — денят, в който се запознахме — двамата се качихме в стария форд, за да отидем във фермата, и Кат каза единствено: „Доста готин пикап“, докато търсеше място за краката си между празните кутийки от безалкохолно, опаковки от шоколадчета, учебници по химия и обществени науки и най-обикновени боклуци по пода на колата.

— Как разбра къде точно трябва да ритнеш вратата? — попита ме тя.

— Винаги е на едно и също място.

Но след малко Кат ми зададе и въпроса, на който не се смятах подготвен да отговоря:

— Какви са вашите?

— Всъщност са само леля ми Рейчъл, Дъсти и баба Естер — казах аз. — След училище работя за Дъсти във фермата, освен когато имам тренировки.

— Значи Рейчъл и Дъсти все едно са те осиновили? — попита ме тя. — Подписват ти бележника, пращат те на зъболекар и те карат да си оправяш стаята?

— Общо взето.

— Имаш ли братя и сестри?

— Само братовчедка ми Ел Ей. Тя всъщност е дъщеря на Рейчъл, но винаги ми е била като сестра.

Питах се дали това звучи също толкова несвързано на Кат, колкото ми прозвуча на мен.

— Но тя не живее с нас.

— Защо Ел Ей?

— Съкратено от Лий Ан.

— Хубаво име — отбеляза Кат.

Тя се огледа, а очите ѝ сякаш изпиваха пейзажа наоколо, жадни за всички подробности.

— А защо не живее с вас?

Помислих си да ѝ кажа как една къща обикновено не е достатъчно голяма за двама алкохолици дори когато са трезвени, но не го направих. Реших, че истината в някаква съкратена форма може да ми спести обясненията по-късно.

— Двете с Рейчъл не се разбират — казах аз. — Заради нещата, които доведеният баща на братовчедка ми е правил с нея.

Кат ме изгледа продължително и преглътна.

— Имаш предвид, че той…

Аз я погледнах безизразно. Опитах се да измисля какво да кажа, но това явно беше достатъчно, защото тя кимна и извърна лице към прозореца.

* * *

— Всъщност никога не знам какво да кажа, когато някой ме попита, Макс — продължих аз. — И точно затова ми се струва, че непрекъснато ме питат. Не съм сигурен защо смятам, че трябва да направя така, че хората да го разберат — освен ако не е заради факта, че ако пропусна тази подробност, семейството ми изглежда съвсем безсмислено.

— А какво мисли Лий Ан по този въпрос?

— Тя казва, че такива тайни са отровни, а ние сме се нагълтали с такова количество, че ще ни стигне за десет живота.

— Добре казано — отбеляза Макс. — И как продължи гостуването на Кат?

* * *

Няколко минути след разговора за Ел Ей, който не проведохме, двамата с Кат отбихме от шосето, минахме под арката на портата от ковано желязо, боядисана в бяло, и се отправихме по алеята. Зад завоя видях зеленото волво на Рейчъл под голямата мура и синия пикап с дълга база на Дъсти, паркиран до един от тракторите пред хамбарите. Продължих по инерция, заех обичайното си място до волвото и гумите изхрущяха по чакъла, когато спрях.

— Боже, каква красива къща! — възкликна Кат.

Беше голяма постройка от камък, кипарисово дърво, стъкло и шистови плочи, скрита в сянката на двайсетина огромни стари дъба, с дълга веранда и лехи с ириси, лалета и нарциси, които Рейчъл беше посадила по южния склон.

Открихме Рейчъл до работната маса в градинарската барака, облечена с джинси и стара червена брезентова риза с ръкави, навити до лактите. В очите ѝ влизаше кичур коса и димът от цигарата „Пал Мал“, увиснала между устните ѝ. Тя внимателно почистваше корените на бръшляна, който се беше заела да пресади.

В бараката беше прашно и прохладно, а през решетката на стената се процеждаха златисти слънчеви лъчи.

— Здрасти, лельо Рей — казах аз.

— Здрасти, сладурче — отговори тя, без да вдига поглед. — Какво става?

— Ела да те запозная.

Рейчъл отмести кичура от очите си с опакото на ръката, докато се обръщаше към нас, после извади цигарата от устата си.

— Гледай ти — каза тя.

После загаси цигарата в една капачка от буркан на масата, избърса ръцете си с парцал и се приготви да стисне ръката на Кат.

— Здравей, аз съм Рейчъл — представи се тя. — Жената на фермера.

— Много ми е приятно. Казвам се Катрин Дрейфъс, но ме наричат Кат.

— Янки, моля ви се — отбеляза Рейчъл. — Къде те намери Бискит, скъпа?

— В „Тигана“ — обясни Кат. — Снощи го гледах на мача. Беше страхотен.

— А, да, такъв си е. Страшен мач, нали? Колкото повече точки отбелязва, толкова по-трудно става да го накарам да си напише домашното. Ела с мен, Кат. Ще те запозная с Естер и ще ти дам нещо за пиене. Бискит, ще кажеш ли на Дъсти, че имаме гости?

Тя ми намигна и хвана Кат под ръка, за да я поведе по застланата с плочи пътека към задния вход на къщата, под дърветата.

— И откъде си, момиче? — беше последното, което я чух да казва, преди да се изгубят от поглед.

Открих Дъсти в заграденото място до първата конюшня. Четкаше Мариел — бременната четиригодишна породиста кобила.

Двамата с Мариел бяхме добри приятели. Тя ми се доверяваше да я оседлавам и да се грижа за нея, а аз почти никога не забравях да ѝ донеса някакво лакомство. Тя помръдна едното си ухо и погледна към хартиения плик в ръцете ми.

Дъсти ми хвърли един поглед, преди да се върне към работата си.

— Какво става, шефе?

— Нищо. Доведох гости.

— Така ли?

Той пъхна чесалото под чуканчето на лявата си ръка, прибра кърпата и се промуши под врата на Мариел, за да провери дясното ѝ око, което беше започнало да гурелясва.

— Едно момиче, с което се запознах — обясних аз. — Казва се Кат. От Бостън. Поканих я на вечеря.

— Звучи добре — каза той.

Дъсти избърса крайчеца на окото на кобилата и тя недоволно тръсна глава.

— Надявам се, че в Бостън обичат хамбургери, защото пушената треска май свърши.

— Аз ще приготвя вечерята — казах аз.

Протегнах ръка към Мариел, за да ѝ дам няколко обелки от моркови, и тя деликатно ги пое с меките си устни.

— Не вярвам това да те спаси от миенето на чиниите — отбеляза Дъсти.

— Знам. Няма проблеми.

— Тогава няма да ти се бъркам, младежо — каза той и ми подхвърли чесалото и кърпата. — Прибери ги, докато я закарам в конюшнята и сипя овес, а после ще се качим да ме запознаеш с твоята приятелка.

— Става — отговорих аз и му подадох хартиения плик.

— О, да, скъпа моя, да! — повтаряше баба Естер на Кат, когато влязохме при тях. — Бостън беше една нова вселена за мен — с този леден вятър, но и с тази история, която просто извира отвсякъде, и с тези прекрасни музеи, и луната, която изгрява направо от океана. И сега го виждам пред очите си, сякаш беше вчера!

Леля Рейчъл режеше домати и лук на кухненския плот, слушаше разговора и се подсмихваше с леко лукавата си усмивка. Двамата с Дъсти свалихме ботушите си в антрето. После аз си измих ръцете на мивката до нея и разкъсах двете опаковки полуготови хамбургери, които ми беше извадила. Дъсти си беше налял чаша кафе. Взе го и заобиколи плота, за да отиде във всекидневната.

Чух го да казва:

— Значи ти си госпожицата от Бостън.

— Да, господине — отговори Кат, като се изправи да му стисне ръката. — Казвам се Кат Дрейфъс.

— Наричай ме Дъсти — каза той. — Ядеш ли хамбургери?

— Докато мигнеш, и вече ги няма — отговори тя.

— Госпожица Дрейфъс е предприела пътуване по съвест — намеси се баба Естер, като отпиваше от чая си. — Помага на чернокожите и на другите бедни хора.

Нещо ме накара да потреперя, докато подправях каймата със сол, пипер и накълцания лук. Когато ми мина, излязох на верандата по чорапи, за да запаля скарата.

Навън беше хладно, а слънцето се беше спуснало ниско и червенееше зад дъбовете. Някъде зад къщата тъжно се обаждаше бухал. Напълних скарата с въглища, напоих ги с газ за горене и се заех да ровя за кибрит. Когато огънят беше готов, се върнах обратно в къщата, където Рейчъл беше подредила съставките за хамбургерите в отделни чинии на кухненския плот.

— Как се чувстваш толкова далече от дома, Кат? — попита тя.

— Тук е красиво — отговори Кат. — Особено нощем. Никога не съм виждала толкова много звезди. В сравнение с града тук се чувствам толкова спокойна и сигурна…

* * *

Докато се опитвах да преразкажа тази част от разговора на Макс, гърлото ми се сви. Той помълча малко и заяви:

— Знаеш ли, Джим, имаш си работа с доста завързани проблеми с изоставянето и смъртта. Дали това не е обяснението за всичко останало?

— Звучи ми като нещо, което би казала Ел Ей.

— Ммм — каза Макс. — Извадихме късмет с нея.

Макс имаше право. Именно тя ме беше накарала да отида при него, след като установи депресията ми преди няколко години, и двамата сформираха страхотен отбор, като ме обградиха от двете страни, преди да измисля как да им избягам. Макс веднага ми допадна и аз му имах доверие, защото беше интелигентен, очевидно изобщо не се страхуваше от моя проблем, какъвто и да беше той, и никак не се впечатляваше от страданията ми. Все пак първото нещо, което ми каза, след като се запознахме, беше:

— Е, Джим, какво е усещането да се изпикаеш на собствения си гроб?

А сега Макс заяви:

— Явно Кат и твоите роднини са се харесали от пръв поглед.

— Това беше тогава, а после…

— Нищо, разкажи ми пак — каза той. — Какво стана после?

* * *

Двамата с Кат започнахме да се виждаме всеки ден след големия мач и аз с гордост я представих на Джони, на Даз, който щеше да умре от завист, и, общо взето, на всички останали хора, които познавах. Беше циганско лято и ние яздехме до най-далечните краища на фермата покрай едрите крави от породите брангъс и шароле, които пасяха по ливадите, и кобилите за разплод, които се грееха на слънцето и ни гледаха с търпеливите си очи, под вятърните мелници, които скърцаха като врати на килери в безкрайното си въртене, под дърветата, високи и притихнали като катедрали, и през пасищата, където вятърът люлееше тревата на вълни и те се гонеха, настигаха се и се кръстосваха, докато не се разбиеха в хълмовете.

В един златист съботен следобед оставихме конете да пасат и се отпуснахме по гръб под старите върби до Далечното езеро, където опулените риби с тихи плясъци отмъкваха насекомите от повърхността на водата. В най-далечните висини на небето се трупаха облаци с цвят на бледа праскова и слонова кост, а вълнистите синьозелени поля се простираха до безкрай в дългия следобед. От тополите на отсрещния бряг над водата се носеше безутешният вик на гургулица, а лястовиците се гмуркаха, обръщаха и стрелкаха обратно нагоре в прохладния въздух.

Кат лежеше със затворени очи. Мълча дълго, накрая въздъхна и се обърна към мен.

— Тук е много приятно. Колко далече сме от къщата?

— На около шест километра.

— Еха. Всичко ли е на фермата?

— Всичко, което се вижда от тук. Малко над девет хиляди акра.

— Сигурно има много работа.

— Понякога.

Тя посочи към заоблените кафяви гнезда сред сухите стъбла на папура, които ограждаха плиткия бряг на езерото, и попита:

— Какви са тези гнезда? Не са ли на онези черните птици?

— Да, на черните птици — отговорих аз. — Всъщност са косове. Някои ги наричат „войничета“ заради ивичките на крилата, които приличат на пагони.

— При нас също ги има — каза Кат. — Поне си мисля, че са същите. Но никога не съм ги виждала толкова отблизо. Много са красиви.

— Чувал съм, че според някои от индианските племена те викали хората, когато времето им на този свят изтичало. „Стига ти толкова, хайде да те водя във Вечните ловни полета“, нещо такова.

— Тогава по-добре да не ги слушаме.

Кат свиреше на класическа китара и понякога я носеше, когато излизахме на езда. Съчиняваше песни за нещата, които са ѝ направили впечатление по пътя — например една, която се казваше „Какъв цвят е времето?“ и в нея се пееше за зелените хълмове около нас и колко отдавна са там, като чакат ли, чакат да дойдат и другите цветове.

Друг път ми разказа как като малка е имала бавачка от Гуадалахара, която се казвала Естрела, и на перфектен испански ме попита откъде знам езика.

— Научих испански, защото се въртях покрай общите работници. Много от тях са от Мексико — обясних аз. — Защо питаш?

— Чувала съм как си говорите с тях — отговори тя. — Езикът е прекрасен. Този свят е прекрасен.

И тя имаше право.

Погледнах към полята и долините, като си мислех колко красиво е всичко на този свят и се питах защо досега не съм го виждал по този начин.

Тя се зае да настройва китарата си, после изсвири няколко акорда, докато се нагласи.

— Тази песен сигурно има хиляда варианта — каза тя. — Да видим дали си я чувал така. Естрела понякога ми я пееше, за да заспя.

Ау, ау, ау, ау

Cantay no llores

Porque cantando se alegran,

Cielito Lindo, los corazones.

Тя остави китарата си на тревата и каза:

— Мислиш ли, че Бог ни е създал?

— Че Бог ни е създал? — повторих аз. — Не знам. Може би само хубавите неща.

— Мразиш ли чернокожите? Или бедните? Или някой друг?

— Не, защо?

— Преди си мислех, че би трябвало да мразя богатите бели хора тук. Мислех си, че има някаква конспирация или нещо подобно и всички участват в нея. Все едно тук са добрите, а там са лошите и лошите се познават по бялата кожа и големите остри зъби.

— Ти вече познаваш много хора тук — казах аз. — Какво мислиш сега?

Тя отметна косата си от лицето.

— Не знам — отговори тя. — Мога само да ти кажа, че все още не съм срещнала нито един лош човек.

* * *

А сега Макс попита:

— Тогава ли яздихте заедно за последен път?

Отначало не можах да му отговоря.

— Джим, тук ли си още?

— Да, тук съм.

— Не беше ли тогава последният път, когато яздихте заедно с Кат?

Помълчах още малко и накрая прошепнах:

— Знаеш, че е така.

— И продължаваш да твърдиш, че всичко това е било тогава, а сега е друго?

5

Имах среща с Джонас, но първо реших да се отбия в къщата с три спални на „Ланшър“, която преди наричах свой дом. Сега само спях там, а пустотата ме пронизваше като ледена шушулка в сърцето. По пътя си помислих, че може би имам нужда от доза захар и кофеин, така че спрях да си взема капучино от „Старбъкс“, но уви, неочаквано стиснах зъби и яростно го запратих срещу табелата на агенцията за недвижими имоти „Арк ЛаТекс“, докато прекосявах двора на път за входната врата. Точно такива изпълнения демонстрираха на съседите колко съм устойчив психически. За да се самонакажа, смирено отидох да прибера картонената чаша, като по някаква неизвестна за мен причина си спомних за отец Джо — Хосе Карбахал, пастора от църквата „Свещено сърце“ в центъра на града, който вече не беше между живите, но продължаваше да грее ярко в спомените ми.

* * *

Спомних си как отец Джо влизаше в залата за събрания на църквата, след като бе приключил с изповедите. Носеше поредната двайсетлитрова кофа брашно за палачинки в кухнята, където я оставяше на плота, преди Да си запали една малка пура. Беше леденостудена съботна сутрин към края на първата ми година в Тревъртън и двамата с Джонас Макешън стояхме рамо до рамо и обръщахме палачинките, които трябваше да изпратим в лагера за тежко болни деца в Боуи.

— Мислех, че тук не се пуши — обади се Джонас.

— Ти така си мислиш — отговори свещеникът, докато навиваше ръкавите си, а пурата бунтарски стърчеше между зъбите му. — От личните резерви на Фидел.

Той хвана една бъркалка и добави:

— Хайде да нахраним онези гладни езичници.

Двамата с Джонас подновихме разговора си за жени, снежни гъски и малоумни губернатори на щата Тексас. Вече бяхме на път да станем добри приятели. Джонас ме наричаше „обезпартньорен“ и беше твърдо решен да промени това положение. Затова ме запозна с една своя бивша съседка — художничка, която се занимаваше с керамика и се казваше Джейна Стайлс — и предчувствието му се оказа съвършено правилно.

Защото без Джейна никога нямаше да имам история, която да бъде завършена. Все още можех да извикам в съзнанието си онова, което видях и усетих в момента, когато всичко започна за мен: бяхме на концерт на „Кридънс Клиъруотър Ривайвъл“ в Батън Руж. Беше третата ни среща. Беше полунощ, навсякъде в мрака около нас бяха вдигнати запалки. Фогърти и най-новите музиканти от групата му бяха по средата на един дълъг, сладостен бис на „Who'll Stop the Rain“ а Джейна, потънала в музиката, се притисна в мен, захапа леко меката част на ухото ми и тихо изръмжа.

Когато я загубих, това се случи по причини, които трябваше да разбирам още тогава, но в действителност не разбирам и досега — и този факт обедини силите си с множество други, за да ме кара да се питам как е възможно в познатата ни вселена изобщо да има достатъчно място, за да се събират всички неща, които не разбирам.

Но имаше и неща, които разбирах, и едно от тях беше фактът, че повечето жени, които съм обичал, са обичали Джон Фогърти, и аз го знаех горе-долу от самото начало. Когато ставаше дума за танци, Рейчъл харесваше по-скоро кънтри, но и тя не можеше да се насити на ранните парчета на Фогърти, например кавъра на „Have You Ever Been Lonely?“, който изпълнява заедно с първата си група.

Всъщност точно тази песен се чуваше от радиото на кухненския плот първата вечер, когато бях определен за главен готвач при поредното гостуване на Кат. Това ми даваше право на пълен контрол върху менюто и аз избрах стекове. Беше първият път, когато ми поверяваха толкова много говежди стекове, но аз се справих безупречно — ако се съди по всички комплименти и почти пълната липса на останала храна.

Когато разтребихме масата, Дъсти каза:

— Тази вечер ще се наложи да удържите крепостта без Рей и мен. Отиваме на каубойски танци в „Паломино“ заедно с Лиз и Доктора.

— Колко хубаво! — възкликна баба Естер. — Да си прекарате добре. Заслужили сте си го.

Дъсти и Рейчъл потеглиха и двамата с Кат се заехме с миенето на чиниите.

— Къде е „Паломино“? — попита ме тя, като притисна топлото си тяло в мен.

— В Грийнвил — отговорих по-тихо, за да не ме чуе баба Естер. — По два часа в двете посоки. Обикновено остават да пренощуват в града.

Кат се усмихна и ми подаде поредната купчина ножове, вилици и лъжици.

— Нека да ви помогна — предложи баба.

Беше намерила няколко изоставени чинийки във всекидневната и ги носеше към мивката.

— Не, госпожо — възразих аз. — Ние ще се справим за нула време. Не искаш ли малко горещ шоколад?

— Като се замисля, горещ шоколад ми звучи много добре — съгласи се тя.

Кат бързо избърса ръцете си.

— Аз ще го приготвя, госпожо Роудс. Бискит ще ми покаже къде е всичко необходимо.

Баба заяви, че е уморена, и реши да изпие горещия шоколад в стаята си.

— Лека нощ и на двамата — пожела ни тя. — И бог да ви благослови.

„Стаята“ на баба всъщност беше отделен апартамент в дъното на къщата и след като се прибереше там вечер, тя повече не излизаше. Кат я проследи с поглед, докато затваряше вратата след себе си.

— Имаш страхотно семейство, Бискит.

— Да, знам — кимнах аз. — Искаш ли една бира?

— Разрешават ли ти?

— По една-две през почивните дни, стига да е само тук. Дъсти смята, че бирата е полезна за здравето.

— А Рейчъл какво смята по този въпрос?

— Тя не пие. И не казва нищо за другите, които пият. Рейчъл смята, че човек не бива да се занимава с чуждите работи.

— И моят чичо Марти говори такива неща. Освен това ходи на сбирките на анонимните алкохолици.

Аз пак кимнах.

— Е, на мен ми се струва страхотна жена — заяви Кат.

— Вече е такава.

Отворих две бутилки „Лоун Стар“ от хладилника и ѝ подадох едната, докато отивахме към уредбата. Тя разгледа касетките и избра една.

— Джуди Колинс, супер.

Кат отпи от бирата си и огледа широкото пространство на пода, застлан с паркет и декоративни килими.

— Тази стая е създадена за танци, Бискит — отсече тя. — Мислиш ли, че баба ще има нещо против?

— Тя си сваля слуховото апаратче, когато се прибира — отговорих аз. — Мисля, че дори няма да разбере.

Сложих касетката в уредбата, после двамата навихме няколко от килимите и загасихме светлините. Кат си свали обувките, взе бирата ми и остави двете бутилки на кухненския плот. После се върна при мен и протегна ръка, а музиката изпълни стаята. Зарових лице в косата ѝ, като вдишвах уханието на кожата и летния ѝ парфюм; меките ѝ гърди леко се притискаха в моите, а бедрата ѝ плавно се полюшваха.

След още няколко парчета тя вдигна устни към моите и започна да ме целува страстно, обгърнала кръста ми с ръце. Когато най-сетне прекъснахме целувката, тя просто ми зададе въпроса, който не бях измислил как да повдигна:

— Ще ми покажеш ли твоята стая?

Когато отворих вратата на стаята си и светнах лампата, Кат се огледа.

— Не си толкова разхвърлян за момче, Бискит, и си имаш собствена баня! Еха!

Тя се приближи да разгледа отблизо фотографията в рамка на шкафчето ми, която стоеше до нащърбената червена чаша за кафе, пълна с изхабени моливи и изсъхнали химикалки.

— По средата сигурно е Лий Ан — предположи тя. — А кои са другите две?

— Баба ми и доктор Кеплер.

— Коя е доктор Кеплер?

— Беше преподавателка от университета, семейна приятелка — обясних аз. — Нямаше си собствено семейство, така че, общо взето, ни осинови.

— А какво е станало с нейното семейство?

— Родителите и сестрите ѝ са загинали в концентрационен лагер в Полша — отговорих аз. — А сега и тя е мъртва.

Останах загледан в нея, в плен на познатата мрачна енергия, която сякаш притискаше кожата ми с неспирното си топло, едва доловимо присъствие, и се зачудих защо не можех да престана да казвам неща, от които изглеждах още по-глупав, отколкото бях в действителност.

Кат се взря мълчаливо в снимката и нещо в очите ѝ се промени. После тежко преглътна и докосна фотографията с върховете на пръстите си.

— Алеха ха-шалом — каза тихо тя. — Барух даян емет.

Канех се да я попитам какво означава това, но тя отново ме дръпна към себе си, за да ме целуне. Дишаше по-учестено. След това отстъпи крачка назад, погледна ме, без да каже нищо, отиде до вратата, затвори я и спусна резето.

* * *

Поех си дълбоко въздух, отключих входната врата, отворих я и влязох, като се стегнах в очакване на онова, което щях да видя вътре: нищо. Или може би трябваше да кажа всичко — но точно така, както го бях оставил сутринта.

Преди Джейна да вземе момичетата и да се премести в голямата къща от кедрово дърво зад галерията си на една пряка на „Бордър“, никога не си бях давал сметка, че неодушевените предмети могат да умрат, че всичките им атоми изведнъж могат да спрат своя квантов танц и нещо толкова пълно с енергия и цел, колкото е една къща, може за един ден да се превърне в празна черупка, в имитация на живот. Като изящната обвивка, която оставя след себе си цикадата, когато се излюпи.

Не можех да отрека, че най-вече аз носех отговорност за онова, което се беше объркало между Джейна и мен, нито, че разбирах какво искаше да ми каже тя за моята работа. А за нея то беше нещо повече от факта, че брат ѝ беше военен, който беше загинал в пустинята, а чичо ѝ беше полицай, който беше убит от двама скинари на улицата в Хюстън. За нея работата ми означаваше атмосферата на мъжка съблекалня, която продължаваше да се разнася около мен като цигарен дим, когато се прибирах вечер от участъка; и пистолетът, който слагах на колана си всяка сутрин — за Джейна той представляваше единствено грозен черен инструмент за убиване; и безкрайното безпокойство, и среднощният звън на телефона.

Тя не искаше да чува други гайди, които да свирят погребалния химн, нито да вижда други униформени гвардейци с бели ръкавици, които да стрелят към небето с халосни патрони, докато някакъв мъж с разноцветни медали и висок чин подава на младите вдовици или вдовци, скрити зад тъмните си очила, поредното сгънато американско знаме. А най-вече не искаше онези четиринайсет грама олово с медна ризница под формата на два деветмилиметрови куршума, които нямаше да се наложи да бъдат извадени от тялото ми, ако работех нещо друго.

Нейното решение беше директно и просто: да приемем предложението за петдесет и един процента от „Летящото С“, което ни бяха направили Рейчъл и Дъсти, да се преместим да живеем там, за да управляваме фермата, и да ги оставим да заминат и да видят света — както си мечтаеха от петнайсет години насам. Конкретните условия дори нямаха никакво значение, защото за Джейна въпросът къде точно отиваме беше маловажна подробност; важното за нея беше какво оставяме зад гърба си — поредното сгънато американско знаме, което този път щеше да бъде за нея.

Всъщност нищо в Джейна не беше толкова просто. Тя беше завършила счетоводство, но се интересуваше повече от естествени нишки, отколкото от екселски таблици. Беше смъртоносно добра на покер, но безотказно привличаше към себе си децата, които се бяха изгубили в супермаркета. Наричаше се „добра грънчарка“, но в действителност беше сравнително известна и излагаше керамиката си в галерии във всички краища на страната.

Може би точно фактът, че беше творец, я правеше толкова противоречива. Каквото и да беше получила даром от съдбата, тя искаше да го споделя. Един от най-ярките ми спомени за нея беше от една съботна сутрин, когато Кейси, все още с жълтата си пижамка, оцветяваше книжката си, а Джейна стоеше до нея, мълчаливо я гледаше и лицето ѝ беше озарено от неприкрита гордост и щастие. А отвън се сипеше леден дъжд.

Очите ми започнаха да горят, когато вече мъртвата къща някак си успя да умре още малко. Изведнъж ме изпълни чиста, блестяща омраза към ехтящата пустота, която блъскаше по тъпанчетата ми и сякаш изсмукваше кислорода от въздуха.

Пес, личният ми котарак, се приближи тихомълком по коридора. Беше почти напълно черен — единствено над очите му имаше две едва забележими по-светли петна, които му придаваха непрекъснато изненадано изражение. Той спря и ме загледа така, сякаш бях последното нещо на земята, което беше очаквал да види точно на това място. Когато се изнесе с момичетата, Джейна взе и котарака, защото си мислеше, че е по-привързан към тях, отколкото към мен, но той избяга още първия ден. Три дни по-късно го намерих на изтривалката, където ближеше лапата си и не ми обръщаше никакво внимание. По някакъв начин беше успял да прекоси почти целия град, за да се прибере, и вероятно по пътя беше използвал поне няколко от резервните си животи.

Като за котка, не беше лош съквартирант — не си остреше ноктите по мебелите, не ме будеше нощем и не маркираше територията си вкъщи, но толкова силно ми напомняше за Джейна и момичетата, че понякога трябваше да полагам сериозни усилия, за да не го намразя заради това. От друга страна, точно в този момент бях доволен, че с мен ще има и друго одушевено същество.

— Привет — казах му аз.

Той не показа по никакъв начин, че изобщо ме е чул.

Мисълта за други одушевени същества ме накара да си спомня за единствения телефонен номер в Далас, който знаех наизуст. Грабнах слушалката и го набрах.

— Кабинетът на доктор Лий Ан Роу — каза ЛаКийша.

— Днес пак ли има групова терапия?

— Вие ли сте, лейтенант Бонъм?

Отговорих както винаги:

— Викай ми Джим.

— Добре, господине — отговори тя. — Груповата терапия трябва да свърши всеки момент. Ще ви оставя на изчакване. Приятно слушане.

От слушалката се разнесе бавна инструментална версия на „Satisfaction“ в изпълнение на струнна секция и леки духови инструменти, която ми беше толкова приятна, колкото е възможно.

Докато чаках Ел Ей да вдигне и си мислех за нея — тя както винаги се опитвах да залича спомените, които подчертаваха собствените ми провали, егоизъм и неспособност да предотвратя онова, което ѝ се бе случило, — аз успях да се убедя, че това обаждане беше оправдано, че няма да разбутам гнездото на стършелите от миналото, с които тя да не може да се справи, че вероятно бездруго беше по-силна от мен и със сигурност отдавна нямаше нужда от моята защита. Ако изобщо някога беше имало такова нещо.

А после вдигнах поглед към снимките на стената: Джейна пред каменната камина в „Летящото С“; Бабинка, както наричахме баба ми Мириам Хъникът Викърс, която беше отгледала Ел Ей и мен, след като всички листа на родословното дърво около нея бяха окапали — мъдра и красива жена, понесла много удари, но несломена от този свят, който не я заслужаваше, тъжно вторачена в обектива от доматената леха в градината си; и моите собствени дъщери, Кейси и Джордан, на коне, под лъчите на ноемврийското слънце, което огрява косите им на фона на червените и златните листа.

Но тогава в съзнанието ми започна да си пробива път и образът на Дебора Голд и нейните полузатворени очи, празно вторачени в мен през пелената на ледения дъжд, докато страховито съсипаното ѝ тяло вече изстиваше на път обратно към пръстта.

Музиката в слушалката се смени с песента „Circle of Life“, която плавно ме върна във времето до една вечер с момичетата, скоро след раздялата с майка им, когато тримата си разделихме една кофа пуканки и гледахме анимационен филм с животни, които си говореха помежду си и пееха песнички, а Джордан каза:

— Това е тъпо.

Тя не се оплакваше, а просто разсъждаваше на глас.

— Всъщност щяха да се изядат помежду си.

Сестра ѝ Кейси въздъхна дълбоко.

— Това е метафора, гъска такава.

— Според мен искаш да кажеш басня, Драйф.

Още от малка Кейси беше „повръщало“, както я наричаше Джейна — повръщаше без никакво усилие, като котка, понякога дори без никаква причина. Когато имаше причина, обикновено беше нещо злонамерено — за да избегне домашните си задължения, някой изпит или неприятна социална ситуация — и с повръщането си беше спечелила прякора Драйф. И беше малко чувствителна на тази тема.

— Според мен да го духаш, зубрачка такава — отговори тя и сърдито отметна косата от лицето си.

Музиката изведнъж спря.

— Докладвай — нареди ми Ел Ей по телефона. — Започни с това, че нямаш рецидив.

Представих си я, облегната назад на стола зад бюрото си, в един от двата си възможни тоалета — джинси и ботуши, които щяха да изглеждат точно на мястото си в заседателната зала, или някой сериозен костюм в приглушени цветове, с който можеше да се появи на бой с кучета, без да предизвика никакви съмнения, че е облечена подходящо. Не носеше много бижута и грим и вероятно не беше с високи токчета; една тигрица няма нужда да си рисува допълнителни ивици. Разбира се, в нейния случай концепцията за прическа беше лишена от реален смисъл, защото независимо какво се опитваше да направи с косата си, сама или с чужда помощ, в крайна сметка винаги се стигаше до една и съща тъмна непобедима маса, за която баба ми казваше, че все едно току-що е оформена с пръчка динамит.

— Здрасти, малката — казах аз. — Добре съм, но имам нужда от твоята мъдрост.

— Някои неща никога не се променят — отговори тя. — Как се храниш?

— Прилично — отговорих аз. — Но не усещам вкуса на храната.

Тя помълча малко.

— Откога не си ходил за риба?

— Не знам. Доста отдавна.

— Но все още държиш лодката?

— Аха — отговорих аз. — Както и въдиците. И разрешителното. Просто не ходя за риба.

— Колко тежиш?

— Осемдесет килограма.

— Значи още си в полусредна категория. Как спиш?

— Няма как да знам това — отговорих аз. — Нали съм заспал, докато спя.

— Кажи си.

— Добре де, няколко пъти след последния ни разговор съм се събуждал прекалено рано.

— На кое викаш няколко пъти?

— Четири.

— Говори ли с Макс?

— Да, малко. Той ми посочи някои неща, за които да си помисля.

— Но все още не си говорил с Джейна и момичетата за фермата.

Това не беше въпрос.

— Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че работя по въпроса?

— Не — отговори тя. — Но ще ти повярвам, че си мислиш така.

— Може би проблемът е, че не знам къде ми е мястото наистина.

— Аз те видях как беше, докато работеше във фермата през последната година. Не познавам друг човек, на когото да му е там мястото повече, отколкото на теб. Освен може би Кейси и Джорди.

Аз отново погледнах снимката на дъщерите си на стената. Ел Ей имаше право: и двете бяха родени ездачки, които се чувстваха в стихията си на седлото и на открито, все едно бяха птички във въздуха. Ако някой наистина трябваше да е там, това бяха те.

— Да, ще бъде страхотно за тях — съгласих се аз. — Но се притеснявам как се справят с раздялата. Утре ще ги заведа на обяд, сигурно на пристанището. Знам, че няма да оправи нищо, но наистина имам нужда да прекарам малко време с тях.

— Основното, от което имат нужда те самите, е да продължаваш да бъдеш същият човек — този, на когото могат да разчитат и който ги обича неизменно. Добре, с кого спиш и от колко време не си го правил?

Когато човек си говори с психоаналитици, има някои правила. Едното от тях е, че винаги изискват отчет за сексуалния му живот.

— Все още с Джейна, когато изобщо се случи — отговорих аз. — За последен път преди три седмици. Защо?

— Защото чувам глад за кожа в гласа ти — каза тя, с което отново събуди спомена за разкъсаната кожа на Голд в съзнанието ми. — Имаш нужда от повече контакт с човешко същество.

— Добре — казах аз. — Но първо искам да ти задам един въпрос: каква е разликата между халюцинация и видение?

— Понякога няма разлика, но в общия случай халюцинацията представлява симптом — че ти хлопа дъската — обясни ми тя. — Докато видението е еднократно преживяване. Защо?

Разказах ѝ какво съм видял на монитора на компютъра си и за спомените, които бяха нахлули в главата ми след това.

— Звучи като спомени, които не можеш да контролираш — каза тя. — Ставало ли е нещо напоследък, което да те накара да си спомниш за фермата, за футбола в гимназията или нещо подобно?

— Всъщност не — отговорих аз. — Имам предвид, че от време на време се виждам с Джони. Общо взето, е това. Може би се е събудило нещо поради факта, че изгубих Джейна и момичетата, но не се сещам за нищо друго.

— Все още не си изгубил Джейна — каза Ел Ей. — И никога няма да изгубиш момичетата. Но мозъкът ти явно работи по нещо. Дай му малко време. Тези неща си идват сами, когато са готови.

— Добре — казах аз. — Второто нещо е една убита психоложка, за която искам да си поговорим.

— Еха — каза тя. — Малко чувствителна тема за мен, нали се сещаш? Не знам колко мога да ти помогна с нещо такова. Все пак не съм криминолог.

— Но си умна, общо взето — казах аз. — И знаеш сума ти психологически термини.

— Добре, Бис, разкажи ми.

— Става дума за една жена, която правеше психологически оценки на кандидатите за работа при нас — започнах аз. — Качена е на едно дърво.

Дадох си сметка какво съм казал и осъзнах колко малоумно звучи. Ако исках да съхраня уменията си за общуване някъде над дъното, трябваше по-често да си говоря с хора като Ел Ей, макар че не знаех къде ще ги намеря.

— Как така е качена?

— Разпъната е на кръст.

Настъпи кратка тишина, докато Ел Ей обмисли чутото. После тя попита:

— Има ли някаква връзка с религията?

— Например?

— Например да се е канела да издаде някой епископ, който е присвоявал средства, или някакъв религиозен култ, в който са измъчвали деца, или нещо подобно?

— Поне аз не знам за такова нещо — отговорих.

Разказах ѝ всичко, с което разполагахме досега, включително и за анатомичния фокус, който бяха направили убийците. Малко се притеснявах за тази подробност, но цената на разговорите с Ел Ей винаги беше чистата истина или нищо друго — и това не подлежеше на преговори.

— Господи, Бис, говорим за невероятна ярост, но поне мога да ти кажа, че по този начин се изключват повечето вероятни заподозрени.

Не видях как мога да го избегна, затова си признах:

— Какво имаш предвид?

— Не искам да се правя на любител детектив, но такова убийство изглежда твърде сложно, за да е проява на обикновен сексуален садизъм. И мога да се обзаложа, че убиецът не е нито съпругът, нито любовникът на жертвата. Убийството е било някакво наказание, няма спор за това, но такава ярост не може да бъде предизвикана от съпругата или приятелката на обикновен мъж, която му е изневерила на коледното парти или е избягала с треньора си по тенис. Когато някой мъж толкова се ядоса на жена си, че реши да я убие и не използва огнестрелно оръжие, или го прави импулсивно — и в такъв случай атакува лицето или врата, — или го обмисля предварително, например за да прибере парите от застраховката, и в такъв случай се опитва да го изкара като нещастен случай. Или наема някого, за да имитира обир.

— Доктор Труп — казах аз.

— Какво означава това?

— Така наричахме един познат инспектор от отдел „Убийства“. Преди това беше преподавал биология. Теорията му беше, че колкото по-гореща е кръвта, толкова по-бързо и просто е убийството. Той го наричаше „индекс на страстта“. Не казвам, че тези извършители са действали точно хладнокръвно, но убийството със сигурност е изисквало обмисляне, планиране и търпение.

— Този доктор явно е интелигентен тип — отбеляза тя. — Във всеки случай твоите извършители не са си дали целия този труд напразно. Трябва да има някаква причина. Имаше ли някакви съобщения около тялото или върху него?

— Нито бележка, нито анонимно обаждане по телефона, нито йероглифи, издълбани по тялото — отговорих аз, докато гледах как се ближе Пес. — Уейн намери една римска монета, но няма как да разберем защо се е озовала там и дали изобщо има нещо общо с убийството.

— Римска монета?!

Пес изведнъж се изправи. Погледна първо към задната врата, а после към входа на гаража, козината по гърба му настръхна, а очите му се разшириха. Не чувах нищо освен себе си, но веднага се заразих от настроението му, сякаш беше някакъв вирус със светкавично действие.

— Почакай малко, Ел Ей — казах аз. — Веднага се връщам.

Грабнах служебния си глок и едно фенерче, проверих дали в цевта на пистолета има патрон и се промъкнах навън през главния вход. Докато чаках очите ми да свикнат с тъмнината, внимателно се ослушах. По това време на годината не очаквах да чуя щурци или цикади, но дори като се има това предвид, ми се стори неестествено тихо. Поех бавно покрай къщата, като се придържах към сенките. Не видях нищо отпред, нито на алеята, нито зад къщата. Отново застинах неподвижно, за да се ослушам, но чух единствено заплашителното ръмжене на някакъв „Харли-Дейвидсън“ в далечината, а отвъд него — слабото жужене на движението по междущатската магистрала, което достигаше до тук само когато нощта беше тиха.

Светнах фенерчето и обиколих къщата още веднъж, като този път не се прикривах.

Нищо.

Върнах се вътре и вдигнах слушалката.

— Тук съм.

— Какво стана?

— Котаракът се стресна от нещо — отговорих аз.

— Не познавам друг човек, който да държи котка пазач. От какво се стресна?

— Не знам — казах аз. — Може би някой негов колега се е отбил насам. Понякога минават койоти, но обикновено чак към три-четири сутринта.

Ел Ей помълча малко и каза:

— Това не ми харесва, Бис.

— Ами какво да се прави — въздъхнах аз. — Докъде бяхме стигнали?

— До монетата.

— Точно така, мистериозната монета. Уейн казва, че не е била под земята.

— Значи скоро са я изпуснали там — заключи Ел Ей. — Което означава, че не можеш да изключиш възможността да са я изпуснали твоите извършители. А ако са били те…

— Ако са били те, сигурно са го направили нарочно.

— В такъв случай защо? Какво е посланието? И за кого е предназначено?

— Ако си отговоря на последния въпрос, вероятно ще разбера и кой го е направил.

Продължих с разказа за онова, което бяхме открили междувременно: някой се беше обадил на Голд от предплатен телефон около осем часа вечерта, в която била отвлечена. Разговорът беше продължил осем минути и няколко секунди и беше приключил в 20:19 ч.

След това Голд беше излязла от къщи и беше отишла в кабинета си, откъдето беше проверила гласовата си поща в 20:44 ч., но нямаше никакви записани съобщения. Дамската ѝ чанта, затворена и явно недокосната, беше оставена в ъгъла на бюрото на секретарката, в антрето на кабинета светеше, а зеленото беемве на Голд беше паркирано отключено пред входа на кабинета.

— Не са искали нищо друго освен нея — каза Ел Ей. — Можеш да се обзаложиш, че са дошли с нещо като товарен микробус.

— Точно така — отговорих аз. — По колата или в близост до нея също няма нищо необичайно. Все още не са пристигнали резултатите за пръстовите отпечатъци, но аз се съмнявам, че те изобщо са пипали колата — защо да го правят, ако не искат да я откраднат? Когато секретарката пристигнала на работа следващата сутрин, всички стаи, включително и кабинетът на доктор Голд, били заключени и със загасени лампи.

— А съпругът?

— По-млад от нея, собственик на компания за компютри и информационно обслужване, в добро финансово състояние. Можеш ли да направиш психологически профил на извършителя?

— Не и както го правят по телевизията — отговори тя. — Дори когато е възможно, психологическият профил обикновено гласи нещо като „бял мъж, между двайсет и пет и трийсет и пет години, живее сам“, дъра-бъра. Пожелавам ти успех, ако решиш да вземеш заповед за обиск с такова нещо.

— Е, след като ти работиш по случая, вече имаме по-големи шансове, нали така?

Тя помълча няколко секунди, които използвах да погледам снимките над камината. После каза:

— Ще дойда да те видя.

— О, супер — израдвах се аз. — На какво дължа удоволствието?

— На нищо. Ще ходя на една конференция в Маями и ще си взема отпуск седмицата преди това.

— И какво ще правиш при мен?

— Ще ти гостувам, какво друго? — отговори тя. — Искам и аз да играя — заплетени случаи, преследвания с коли, експлозии и размяна на остроумия, докато закопчаваш лошите.

— Откъде ти хрумна всичко това?

— От сериалите — каза тя. — Ти какво си мислиш, че никой друг няма телевизор?

— Какво ще кажеш да те наема за консултант по случая? — предложих аз.

— Ами…

Ел Ей се поколеба като човек, който разглежда кола втора употреба, което ми казваше две различни неща: на първо място, нямаше нужда да я убеждавам повече; и на второ, всеки момент щеше да ми каже истинската си цена.

— Добре, ето какво ти предлагам — каза тя. — Ще остана при теб една седмица, ако ми завариш няколко поставки за книги в кабинета — имам един бюфет зад бюрото, сещаш ли се?

— Да ги заваря?

— Да, с онази горелка. С която правеше онези метални неща с нащърбените краища, нали се сещаш?

— Това не е горелка, а оксижен — казах аз.

— Добре де, оксижен — каза тя. — Ако от това ти става по-леко.

Когато човек живее във ферма или в ранчо, второто правило (първото е никога да не вярваш на прогнозата за времето) гласи, че всичко рано или късно се чупи. А това означава, че за да има някаква полза от мен в „Летящото С“, още като дете трябваше да се науча да заварявам най-основни неща. И досега държах ацетиленова горелка и един стар оксижен марка „Линкълн“ в работилницата в задния двор, където понякога правех разни неща от метал — триножници, подпори за врати и тежести за писма, а веднъж дори два свещника, които под определен ъгъл приличаха на планинската верига Гранд Тетън.

Беше просто хоби, но ми помагаше да не мисля. Джейна ги харесваше и ги използваше за поставки за книги вместо скулптури в градината или просто за украса.

— Душата и ръцете ти разбират формата и масата по-добре от теб самия — казваше ми тя с леко чудатата си усмивка.

Представих си кабинета на Ел Ей и бюфета от дъбово дърво, точно под капандурата на тавана, където държеше подвързаните с кожа томове на Т. С. Елиът, оставени в наследство от Бабинка, които подпираше с други книги от двете страни. Моите грубовати поставки нямаше да изглеждат лошо върху този бюфет.

— Съгласен — казах аз. — Но искаш ли да ми пуснеш още няколко термина от психологията, просто за да съм сигурен, че не се прецаквам?

Ел Ей изсумтя.

— Ще видя какво мога да направя за твоята убита психоложка, Шерлок. Но междувременно искам да ми изпратиш по електронната поща всичко, с което разполагате. Така ще имам възможност да го прегледам, преди да дойда лично.

След като се сбогувахме, пуснах телефона в джоба на ризата си. Чувствах се точно като онзи тип, който сключил сделка и се сдобил с остров Манхатън срещу една торба мъниста.

Все така доволен от себе си, си взех кутия бира „Дос Екис“ от хладилника. Притесняваше ме усещането, че съм пропуснал нещо. Не можах да се сетя какво, затова седнах да помисля още малко за Дебора Голд. Питах се дали се е чувствала на сигурно място в този свят. Теорията ми беше, че по този начин могат да се чувстват само хората, които определено имат добро сърце — или точно обратното. Човек или очаква от Вселената да спазва златното правило в отношенията си с хората, защото самият човек ще постъпва така, ако е на нейно място — или е толкова лош, че изобщо не се замисля за Вселената, защото не вярва в последствията от действията си и смята, че и на съдбата не може да се разчита повече, отколкото на него самия. От друга страна, хората по средата — а аз в най-добрия случай можех да се смятам за един от тях — очевидно бяха обречени на живот, изпълнен с тревога и съмнения.

И все пак ми се струваше, че в начина, по който доктор Голд беше напуснала света на смъртните, имаше и някакво допълнително измерение. Беше като някакъв сценарий, превъртян напред през кървавите столетия от така иронично наречените Свети земи, все едно дългата ръка на Цезар се беше протегнала през времето, за да въздаде възмездие за някаква неизвестна измяна…

Тази мисъл ме накара да спра.

„Протегнат през времето.“

Думите не спираха да се повтарят в съзнанието ми, а нещо в тях жужеше опасно като електрическо напрежение и връщаше образа на игрището в гимназията, остро очертано под светлините в центъра на безкрайно студения мрак, който се простираше във всички посоки чак до края на света.

Ако се вярва на учебниците, престъпникът винаги оставя нещо на местопрестъплението и взема със себе си нещо друго. В този случай размяната беше римска монета за език, но аз не можех да измисля никакво достоверно обяснение нито за присъствието на монетата, нито за отсъствието на езика, а какво остава за връзката помежду им.

„През времето…“ — защо? Нямах никаква представа, но всичко това ми носеше непреодолимо усещане за свързаност и значение. Смътно си спомних нещо, на което бях попаднал някъде за Карл Юнг и синхроничността, свързах го с откъслечните си познания за квантовата неопределеност и се зачудих дали наистина не е възможно, може би на нивото на кварките и бозоните, причинно-следствената връзка да работи различно в различни ситуации или по различно време.

Докато гледах как Пес продължава да се занимава с тоалета си до вратата на кухнята, изведнъж си спомних какво бях пропуснал. Джонас. Погледнах колко е часът и реших, че не е толкова късно. Пес се приближи до мен и направи няколко осморки около краката ми, докато набирах номера на телефона. В котешкия свят Пес беше средно тежка категория, но скочи в скута ми леко като Тинкър Бел и ме изгледа с характерното си вечно изумление. Докато чаках Джонас да вдигне, разсеяно погалих гъстата черна козина по гърба му, в резултат на което чух и усетих вибриращото му мъркане.

— Макешън — каза Джонас от другата страна на линията.

Поздравихме се, но той не попита за Джейна и момичетата. Вместо това каза:

— Имам нова гатанка за теб. Един от студентите ми се казва Гайлс Зийлиг.

Джонас ми го повтори буква по буква, после продължи:

— Второто му име е от три букви. Какво е то?

Замислих се, заслушан в енергичното потракване по клавиатурата му, на която продължаваше да работи по нещо — най-вероятно бележките си за поредната лекция.

— Аса — казах аз.

— Копеле мръсно! — изквича той. — Как се сети, по дяволите?

— Не можеше да е нищо друго освен може би Ърл. Но реших, че не е подходящо за гатанка.

— Мътните те взели — въздъхна той. — Какво става, Джей Би?

— Имам нужда от консултация. Да те черпя нещо?

— Само мен или да доведа Аби?

— Само теб — отговорих аз. — Въпросът е по работа.

— Кога?

— Сега.

— Добре, можем да се видим в „Джон Бой“, но ще трябва ти да ѝ кажеш. Тази вечер бяхме решили да гледаме „Да убиеш присмехулник“.

Джонас повика жена си на телефона.

— Здрасти — каза ми тя. — Как върви борбата с престъпността?

Представих си тъмните интелигентни очи зад очилата с телени рамки, лъскавата кестенява коса и кривата усмивка. По това време на денонощието сигурно вече беше с анцуг и разнасяше чаша с ябълков чай.

— Атикъс го измъква от затвора — казах ѝ аз.

— Да, знам, по онова време винаги е имало щастлив край. Точно това ми харесва в старите филми. Какво става?

— Трябва ми твоят съпруг.

— Трябва ти моят съпруг? Джим, аз нямам друг. И на мен ми трябва. Откъде ще си намеря втори на моята възраст?

— Този уикенд ще ви направя Специалитета — предложих аз.

Имах предвид котлети от сьомга на грил със сос от каперси и стафиди — една от трите сериозни рецепти, които Рейчъл ме беше научила да приготвям още преди години, като следваше убеждението си, че един мъж трябва да е в състояние да сложи на масата поне толкова на брой истински ястия, ако се наложи.

— Ако времето е хубаво, ще го приготвя на открития грил на двора, а иначе ще го изпека в кухнята — добавих аз.

Тя замълча и аз разбрах, че съм я спечелил.

— Добре — каза Аби. — Но искам да ми го върнеш в добро състояние.

— Не се тревожи — отговорих аз. — Искам да се възползвам само от мозъка му.

— От кое? — учуди се тя.

* * *

Започвах да набирам някаква инерция. Отново погледнах към лавицата над камината, този път в другия край, където на тухлите беше подпряна карикатурата с акварелни бои, която Джейна беше поръчала за рождения ми ден преди няколко години: два тигъра с футболни фланелки с номера 39 и 22, които се нахвърлят един срещу друг. Това бяха номерата, с които Джони Трамел и аз играехме в годината, в която гимназиалният отбор спечели шампионата на щата.

— Изръмжи нещо, скъпи — беше казала тя, когато ми я подари. — А аз ще ти покажа какво правят истинските тигрици, когато се стъмни.

Бях я донесъл тук от работилницата си още миналата седмица, като се надявах да вдъхне малко живот на къщата, но вместо това тя ми върна единствено спомена за миризмата в съблекалните на игрището в гимназията „Браг“ — при това толкова живо, че обиколих цялата къща в търсене на забравена консерва с котешка храна или някакви дрехи, които съм забравил да изпера.

Реших да проведа още един разговор по телефона, преди да изляза за срещата с Джонас — този път с Джони в Бърнсвил, в западния край на окръга, за да проверя дали двамата с Алиша също няма да се навият да дойдат за Специалитета. Не че има нужда от нещо специално, когато ще идва Джони — той никога не се беше славил с умението си да отказва нещо, което му е поднесено в чиния. Все още беше лесно да се готви за него, защото през последните години винаги ми се струваше, че е твърде зает с мислите си, за да забележи какво изобщо яде. Предполагах, че това е един от рисковете на адвокатската професия. Някои от хората, които представляваше в съда, бяха в състояние да развалят апетита на всекиго.

През пролетта, в която завършихме гимназия, той хвърли половин дузина предложения за стипендии в различни университети в кошчето за боклук и се зае да посещава наборните бюра на въоръжените сили. В крайна сметка се записа в специалните части „Делта форс“ и спечели два медала „Пурпурно сърце“ и една „Сребърна звезда“ за подвизите си на места, където хилядолетната омраза тече в самите недра на Земята като подземна река — места с имена, които заедно с точното естество на самите си подвизи щеше да отнесе със себе си в гроба.

Не се предполагаше да го знам, но въпреки това бях научил — последната му мисия беше от така наречените „черни операции“. Представляваше парашутен скок от голяма височина с ниско отваряне, от военен самолет С-130 във въздушно пространство на съюзнически сили. Заедно със своя екип беше падал свободно в продължение на девет хиляди метра в безлунната нощ — пет тъмни безшумни силуета, които връхлитат като грабливи птици от звездите, без да оставят никаква следа от присъствието си освен мекия син блясък на висотометрите на китките си, прекосяват противниковата граница над една планинска верига и отварят парашутите си едва на триста метра височина над последната твърда земя, на която четирима от тях някога щяха да стъпят. Джони беше единственият, който беше успял да се измъкне — девет седмици по-късно, с неизлечимо накуцване и необяснима склонност да получава пристъпи на гадене, когато види червено цвекло.

Самият аз приех най-доброто предложение за стипендия, което получих — от Тексаския университет, където контузих и двете си колена в мача срещу Канзаския университет още на втората година и нямах друг избор, освен да започна наистина да следвам. Джони в крайна сметка завърши право в университета „Бейлър“ и отвори кантора в Бърнсвил, столицата на окръга. След това се ожени за една руса бивша мажоретка, която се казваше Алиша Медър, и се установи да практикува право и да гледа как се угояват кравите му в малката ферма, която купи на изплащане след първото голямо извънсъдебно споразумение, спечелено от него. Медалите му продължаваха да събират прах на стената в кабинета заедно със сертификатите от Търговската камара и Ротарианския клуб и снимката на отбора от сезона, в който станахме шампиони: бяхме застанали рамо до рамо на светлината на слънцето, която изглеждаше някак си историческа и приглушена върху старата фотография. Колкото до самия Джони, на тази снимка той приличаше на опасен, но спретнат контрабандист на ром от времето на Сухия режим или на млад ирландски поет с трагична съдба. Косата му с тухленочервен цвят беше небрежно отметната настрани, а лицето му беше обърнато към мен с лека усмивка, все едно току-що му бях казал някаква тъпа шега.

— Здрасти, Джим — каза Алиша от другата страна на линията.

Аз ѝ разказах какво съм намислил.

— Какво ще готвиш? — попита тя.

— Специалитета.

— С онзи идиотски сос?

— Това е единственият сос, който мога да приготвям.

— Добре, съгласни сме. Сигурна съм, че Джони ще иска да разбере всичко за твоя горещ случай.

Чух гласа на Джони, който се обади отнякъде:

— Питай го какво става. Има ли вече заподозрени?

— Кажи му, че когато хвана лошите, ще им дам неговия номер — отговорих аз. — Ако се окажат достатъчно богати, за да си позволят адвокат от неговия калибър.

Затворих телефона и отпих от бирата си, като се замислих за думите на Алиша. Начинът, по който беше описала този случай, отекваше по някакъв странен начин в съзнанието ми. Въпреки че монетата ми се беше сторила топла, самият случай изобщо не беше такъв. Усещах го хладен, като въздуха в мавзолей или влажния застоял ветрец над някое блато през нощта.

Оставих Пес на облегалката на креслото и се изправих, като си мислех какво искам да попитам Джонас и как трябва да се случи всичко.

— Оставаш на пост, момче — казах на котарака. — Не пускай никакви плъхове.

Той ме изгледа втренчено, дълбоко озадачен.

6

Излязох на Бордър Авеню и поех на юг, така че от лявата ми страна беше Арканзас с магазините си за алкохол, от дясната беше Тексас с автокъщите и баптистките си книжарници, а на километър и половина пред мен беше луизианският квартал — някои твърдяха, че единствената причина за съществуването му е желанието да се демонстрира колко много политическа корупция и изискана кухня могат да се съберат в един-единствен средно голям град.

Хванах светофара и смених на по-ниска предавка, за да завия по „Истърн“. От ауспуха на големия форд F-250 се разнесе гръмовното ръмжене, което Джейна наричаше „зова на Серенгети“. Това сигурно подсказваше повече за начина ми на мислене, отколкото си давах сметка тогава, но преди няколко години, когато Джейна и момичетата все още живееха с мен, изведнъж осъзнах, че ми е омръзнала втората ни кола — хонда акура, с която ходех на работа през последните шест години. Първата кола, която смятах за своя, беше пикап и след като бях работил толкова време за Дъсти в „Летящото С“, нищо друго не ми се струваше по-естествено за шофиране. Може би затова точно този звяр, паркиран под един огромен дъб до магистралата с надпис „Продава се“, пъхнат под чистачката, ми беше хванал окото. Изкарах го на тест драйв за десет минути и веднага след това го купих от алкохолизирания автомеханик, който го беше поправил. Човекът беше посветил живота си на „Свидетелите на Йехова“, но след това беше изпаднал в депресия, беше започнал да смесва лекарствата си с алкохол и беше изключен от църквата. Така и не ми каза как точно се беше случило последното, но аз останах с впечатлението, че няколко пъти беше прекъснал службите в храма „Кингдъм Хол“, за да огласи на всеослушание положителното си мнение за спиртните напитки и аналния секс. Бизнесът му не вървеше и той беше решил да продаде част от имуществото си, като започне с големия форд с двойно предаване. Колата имаше масивен ролбар и лебедка, големи гуми с дълбоки грайфери и керамична очна ябълка колкото праскова вместо топка на скоростния лост.

— Ако пуснеш кука в някой кладенец и закачиш другия край за лебедката на този звяр, можеш да изтеглиш цялото земно кълбо с хастара навън — каза ми той и с любов потупа по ролбара, а дъхът му беше като оръжие за масово поразяване.

Оценката на дъщеря ми Кейси гласеше: „Отива ти, тате“. По-късно тя по някаква причина реши, че пикапът трябва да се казва Бъфорд, и написа името му с красиви букви и лилав лак за нокти на левия калник.

Сестра ѝ Джордан попита:

— Семейният ван остава за мама, нали?

А първият въпрос на Джейна, докато обикаляше около пикапа и го разглеждаше, беше следният:

— Какво яде това нещо?

— Надменни съпруги — отговорих аз.

— Честита кола, сърдитко — каза ми тя, даде ми бърза целувка и продължи да се занимава с цветята си.

* * *

Когато пристигнах в „Джон Бой“, Джонас седеше до прозореца и се взираше в екрана на лаптопа си. Беше с избелели джинси, маратонки и червено горнище на колежа „Сентенъри“ с навити ръкави. Пред себе си имаше отворена бутилка „Корона“, но въпреки това някак си успяваше да прилича на монах с преждевременно побелялата си късо подстригана коса и брада и кльощавата си фигура. Оставих якето си на облегалката на стола и седнах срещу него, така че да виждам бара на няколко нива, пълен с пияници и неонови реклами.

— Поръчал съм начос — каза ми той и отпи от бирата си.

— Какво пишеш?

— Утре имам изпит. Какво те мъчи, Джей Би?

— Разпъването на кръст.

Той вдигна вежди и подхвърли:

— Да не кандидатстваш за месия?

Сервитьорката ни донесе една табла с начос, сирене, пържен боб, кълцани домати, шишчета на грил, гуакамоле и лютеница, остави пред мен една „Корона“ с резен лайм в гърлото и потъна обратно в кухнята. Аз завъртях резена в гърлото на бутилката, поръсих го със сол и отпих.

— Става дума за един случай — обясних аз. — Искам да ми разкажеш какво знаеш по въпроса.

Той кимна.

— Винаги си действал по този начин: ако те изпратят да купиш един геврек, няма да се върнеш, докато не разбереш кой е измислил пшеницата. И защо. Но защо изобщо се занимаваш с разследване на случаи — сега не си ли някакъв шеф?

Той спря, докато отпие от собствената си бира, и се взря в мен изпитателно.

— Чакай малко. Познавам този поглед. Точно като онзи път, когато отвлякоха онова момиченце. Попаднал си на нещо голямо, нали?

Джонас говореше за Джой Доун Тероун, ученичката, която бяха открили мъртва зад някакъв изоставен склад преди десет години. Беше изнасилена — както преди, така и след като гърлото ѝ беше прерязано толкова дълбоко, че разрезът стигаше до гръбначния стълб. Тогава не водех разследването, а просто бях един от многото, които доброволно помагат по него, но не можех да спра да мисля за този случай и не вярвах, че става дума за обикновен сериен убиец.

Не бях сигурен защо смятам така, но ми се струваше, че е по-скоро от онези убийства, които колегата от статистиката наричаше „ЗСО“-злощастно стечение на обстоятелствата. Във всеки случай никой никога не разбра истината; така и не открихме заподозрян и не извършихме арест, но всички от „Три“ събрахме пари, за да платим за изработването на исполинския ангел, под който беше погребана жертвата в гробищния парк „Сипван“. Ако се смята и мраморният постамент, ангелът беше висок повече от три метра. Беше голям, но далеч не толкова, че да изкупи вината ни, че не бяхме успели да я предпазим. Ако не това, поне да накараме убиеца да си плати.

— Да, имам случай — потвърдих аз. — Но все още не знам колко е голям.

Джонас долови настроението ми.

— Извинявай, не исках да будя призраците от миналото. Какво мога да направя за теб?

— Можеш да започнеш с разпъването на кръст — отговорих аз. — Но не говоря за религиозната страна на нещата. Разкажи ми кой го е правил, на кого и как точно са го правили.

— Интересно, че се изрази по този начин — отбеляза той, като избърса малко пяна от горната си устна с кокалчето на левия си палец. — Защото реалното му изпълнение вероятно не е имало нищо общо с това, което се вижда по стъклописите в църквите. Но си е било гадничко. Римляните са се прочули с това, че са разпъвали хората на кръст, и заради популярността на историята с Исус Христос, но всъщност много народи са го използвали като основен метод за смъртно наказание в продължение на почти хиляда години. Вероятно първи са били персийците, около шести век преди Христа, но след това са го прилагали и египтяните, картагенците, селевкидите и дори самите евреи. Повечето от тях, включително и римляните, като цяло не са го правили със собствените си сънародници. Разпъването на кръст е било запазено за робите и завладените народи. А има и нещо още по-странно: идеята, че Исус е бил разпнат — имам предвид, на кръст, — не се появява в нито един исторически документ с доказана автентичност, преди от самото събитие да са минали един или два века.

— Тогава какво е станало?

— О, аз не се съмнявам, че не са го пуснали да си ходи — отговори Джонас. — Просто не знаем със сигурност какво точно са му направили.

Той отпи от собствената си „Корона“.

— Във всеки случай Константин забранява разпъването на кръст в Римската империя през триста трийсет и някоя година.

— От какво точно е умирала жертвата? — попитах аз.

— Въпросът е отворен — отговори Джонас. — Най-вероятните кандидати са изтощение, шок, топлинен удар, сърдечна недостатъчност. От друга страна, преди няколко години прочетох една научна статия, в която се твърдеше, че причината най-вероятно е задушаване.

— Как така?

— Когато са използвали напречна греда, ръцете са били закрепвани за нея обикновено преди да я вдигнат на мястото ѝ върху вертикалната основа — която между другото най-често е представлявала истинско дърво, — но вероятно никога не са забивали пироните през дланите. След това, независимо как е била разпъната жертвата, тежестта на тялото е започвала да тегли ръцете надолу, което е ограничавало движението на гръдния кош, докато не настъпи задушаване и в крайна сметка — смърт.

— А защо са използвали истински дървета? — попитах аз.

Джонас сви рамене.

— Най-вероятно за удобство. Кой ще се занимава да търси греда, която да е достатъчно дълга, за да се използва за вертикална основа, а след това ще я мъкне до мястото на екзекуцията, където трябва да изкопае еднометрова дупка, за да я изправи, само за да убие някакъв евреин, който създава проблеми? Много по-удобно е да се използва маслиновото дърво, което вече си е израснало там.

— Защо не са забивали пироните в дланите? — продължих да разпитвам аз.

— Защото вероятно не са можели да издържат тежестта на тялото, дори ако жертвата не се движи, а какво остава ако се бори за живота си. Римляните явно са забивали пирона между костите на предмишницата, точно над китката, а после са привързвали ръката с някакво въже, така че пиронът да не се измъкне от мястото си.

— А краката?

Джонас избърса ръцете си със салфетката.

— Мисля, че тук действителността също се различава от легендата. Ако не греша, обикновено са забивали двете пети заедно с един пирон. Преди няколко години в Светите земи дори беше открит един калценеус…

— Калценеус? — прекъснах го аз.

— Костта на петата. В този беше останала част от истинския пирон, с който е била разпъната жертвата.

Джонас изведнъж спря, когато забеляза изражението ми.

— Изглеждаш така, все едно някой опосум току-що е минал през гроба ти — отбеляза той.

— Колко време минава, докато настъпи смъртта от разпъване на кръст?

Взех един син пастел от керамичната чинийка, която беше оставена до солта и пипера, и разсеяно започнах да го въртя между пръстите си.

— Защо не попиташ някой доктор?

— Ти нали си доктор?

— Имам предвид, доктор по медицина.

— Кой може да каже къде свършва медицината и започва историята? — попитах го аз.

Джонас изсумтя.

— Винаги може да се разчита на теб да извъртиш нещо по философски.

Не отговорих, защото го чаках да продължи.

— Добре, нека да го сметнем — каза Джонас, като вдигна бирата си и я разклати. — Да кажем, от няколко часа до няколко дни в най-лошия възможен случай. Освен от всичко друго зависи и дали са счупили краката на жертвата, за което се предполага, че е било често срещана практика. Ако жертвата е била в състояние да подпира тежестта на тялото си върху краката, може да издържи повече. Не съм сигурен защо, но според легендата не са счупили краката на Исус. Освен това е имало и ограничение във времето, защото според еврейския закон не се е разрешавало трупът да остане навън през нощта.

През нощта. Представих си как Дебора Голд беше висяла навън през цялата нощ, която сигурно ѝ се беше сторила повече от безкрайна, и през цялото време беше умирала, атом по атом. Разделено по минути, това мъчение вероятно не е било толкова тежко, колкото другите неща, които ѝ бяха причинили, преди да я разпънат на кръст. И все пак е било ужасно.

— Разпъвали ли са жени? — попитах аз.

— Предполагам, че не е имало причина да не го правят, но все пак си представям, че се е случвало доста рядко — отговори Джонас. — Говорим за народи, които сигурно са били по-склонни да ги пребиват с камъни.

— Обичайно ли е било да обезобразяват тялото, да отрязват езика или нещо подобно?

Джонас ме погледна странно.

— Не съм чувал за такова нещо — каза той. — Да не искаш да кажеш, че…

— Чакай малко — прекъснах го аз.

През цялото време, докато Джонас беше говорил, аз си бях драскал с пастела по кафявата амбалажна хартия, с която беше застлана масата. Бях нарисувал няколко варианта на вдигната ръка, която държи голям чук — като картинката на популярната марка за сода бикарбонат, — и няколко варианта на някаква друга фигура, с широка основа и големи извивки на напречната линия:

— Какво е това? — попита ме Джонас.

— Не знам — отговорих аз.

Тази, която приличаше на буквата „Т“, сигурно беше кръст, но в рисунките имаше нещо, което не ми харесваше.

— Какво изобразяват? — попита Джонас.

— Нищо, доколкото мога да преценя — казах аз и оставих пастела обратно в чинийката. — Но някак си ми се струва, че може би имат връзка е един случай, който разследваме.

— Какъв случай?

— Убийство.

Джонас ме погледна в продължение на няколко секунди.

— Не говориш за убийство с разпъване на кръст, нали? — попита ме той.

— Точно за това говоря — отговорих му аз. — За съжаление.

Сведох поглед към драсканиците си, замълчах и ми се прииска да бях внимавал повече в някой от часовете по психология, когато бяхме учили за характера и подсъзнанието.

— И освен това са отрязали езика на някого? — попита Джонас.

Кимнах.

— Боже господи — каза той. — Искам да кажа, Исусе Христе.

Джонас взе бирата си, погледа я малко и остави бутилката обратно на мястото ѝ.

— Ако не беше ти, сигурно щях да те попитам дали се шегуваш. Но ти не се шегуваш, нали?

Продължих да гледам рисунките си, без да отговоря.

— Можеш ли да ми кажеш коя е жертвата?

— Дебора Голд.

— Психоложката? Мътните ме взели — изохка той. — А сигурен ли си, че тялото просто не е било изложено по този начин? Имам предвид, че наистина е била убита с разпъване на кръст?

— Все още не са готови резултатите от аутопсията. Но всичко беше направено горе-долу така, както ми го описа. Големият въпрос е защо.

— Без майтап — каза Джонас. — Доста неефективен начин да убиеш някого.

Той довърши своята „Корона“.

— Значи мислиш, че е някакво убийство от омраза?

— За разлика от убийствата, извършени от любов? — попитах го аз.

— Атлет с чувство за хумор — отбеляза Джонас. — Добре, кой може да направи нещо подобно? И защо?

— Общо взето, точно това исках да те попитам аз.

— Ами добре — каза той. — Ако ти кажа, че има такова нещо като антисемитизъм, сигурно няма да се изненадаш. В добавка към почти целия ислямски свят куп маниаци на тема края на света, полувоенни организации и християнски фундаменталисти също мразят евреите. Американските скинари най-често са против чернокожите, но и те не подбират много — според тях евреите контролират телевизионните канали, банковата система и прочие. Е, мисленето никога не е било най-силната им страна. Ако стане по тяхната, ще се върнем на нивото на цивилизацията в Монголия, преди вождовете да обединят племената си. А дори да стане така, на тези тъпаци изобщо няма да им хареса, защото изведнъж ще открият, че никой няма да иска да им отдава чест. Те винаги са фатално неосведомени за социологията и психологията на хората, да не говорим за историята. Хората просто никога не се държат така, както очакват тези клоуни — особено те самите. Не си представям подобни смешници да знаят достатъчно, за да изпълнят исторически достоверна екзекуция с разпъване на кръст. Дори ако добавим елемент на лична омраза, това обяснение си остава твърде фантастично.

— А може ли да е някакво политическо изявление?

Джонас се почеса по брадата, докато обмисляше въпроса.

— Да, в това има някаква логика, като се има предвид колко по-лесно е просто да застреляш някого, ако толкова те дразни. Освен това се връзва и с отрязването на езика — все едно става въпрос за нещо, което тя е казала на някого. Или е заплашила, че ще каже. Но с изключение на някакви благотворителни вечери за набиране на средства за Демократическата партия или нещо подобно. Никога не съм чувал тя да се е занимавала с политика. Дали не е участвала в съдебен процес, или е давала показания като експерт? Може би някакво дело за попечителство?

— Не знам за такова нещо — отговорих аз.

Навярно подсъзнанието ми отново беше поело инициативата, но по някаква причина реших да не казвам на Джонас за това, което Уейн беше намерил в устата на Голд.

— Или — продължи той, като вдигна показалеца си — може би всички тези философии са прекалено сложно обяснение. Ами ако е било нещо, свързано с нейната професия? Някой ядосан пациент или някой друг психолог, когото е разгневила с нещо? Това може да е по-подходяща гледна точка. Най-простото обяснение, което отчита всички факти, обикновено се оказва истинското. Нали се сещаш, бръсначът на Окам.

— Искаш да кажеш, че са я очистили по някаква обичайна причина, а цялото това представление е само за заблуда?

Джонас сви рамене, изрови две парченца начос изпод едно листо маруля и ги изяде.

— Истината невинаги е далече от ума — каза той.

Изведнъж си спомних онази сутрин, в която двамата с Джонас заедно правехме палачинки в църквата и отец Джо беше донесъл още брашно. На опаковката имаше кръгла емблема, според която брашното беше произведено от компанията „Роман Мийл“.

— Последен въпрос — казах аз. — Знаеш ли дали древните римляни някога са стигали до тази част на света?

Джонас ме погледна любопитно.

— Не — каза той. — Ще ми кажеш ли какво общо има това с цялата история?

— Все още не знам — отговорих аз.

7

Прибрах се малко преди десет вечерта, извадих бутилка бира от хладилника и полупразна опаковка солети от шкафа, седнах и проверих телефона си за записани съобщения. Имаше само такива от хора, които се опитваха да ми продадат нещо. Включих телевизора и се загледах в един гепард, който преследваше някаква малка газела през сивокафявата савана. Пес беше заел любимата си поза с прибрани лапи и опашка на облегалката на дивана и сякаш също гледаше екрана на телевизора.

Газелата направи рязък финт наляво, гепардът я изпусна и прекрати преследването, като се отпусна запъхтян по корем в тревата.

Задрямах и потънах в някакъв сън за гепарди и газели, които се преследваха в обратен ред по циферблата на един часовник…

* * *

… и скоростта им непрекъснато се увеличава, придружавана от някакво странно жужене, докато не се слеят в размазано петно, часовете на циферблата се превръщат в имената на месеци, а после и години, изписани с римски цифри, и цифрите бързо намаляват, докато времето се връща назад, а жуженето става есе по-силно и все по-пронизително, докато не се превръщат в оглушителен писък. Тогава шумът и движението внезапно спират и циферблатът отново е обикновен, увиснал в тъмното пространство, а газелите и гепардите са изчезнали. После циферблатът се превръща във въртележка, но вместо дървени кончета на стоманените колони са нанизани трупове и не спират да се въртят, да се издигат нагоре и да пропадат надолу в синхрон със странната, немелодична музика на латерната, която изпълва главата ми, а мъртвите им празни очи са приковани в мен. Осъзнавам, че това са очите на Дебора Голд. После фигурите една по една се превръщат в Ел Ей, докато нейното мъртво тяло не започва да се повтаря на всяко едно място по въртележката, като мъртвец по спирките на кръстния път, и да ме гледа с едно и също неразгадаемо изражение. Светлините на въртележката внезапно угасват, после и светлините на целия лунапарк около нея, а радиусът на тъмнината продължава все по-навън, стига до хоризонта и продължава в небето, като изгася светлината на планетите, звездите и галактиките. Разбирам, че всички, които обичам, и всичко, което ми е скъпо, вече ги няма. Завинаги. Разбирам това, но отказвам да го приема. Изпълва ме отчаяно желание да избягам от тук, да намеря момичетата и Джейна и да ги отведа на безопасно място, където и да е то, може би в някаква паралелна вселена, в някакво друго пространство и време. Но не мога да помръдна.

* * *

И изведнъж се събудих, облян в студена пот, а сърцето ми блъскаше в гърдите, все едно току-що бях пробягал спринт на двеста метра. Късната прогноза за времето по телевизията почти беше свършила. Спрях телевизора, станах и свалих мократа от пот фланелка на път за банята, а сънят се стопи като Чешърския котарак и остави след себе си единствено своята усмивка, изпълнена с невъобразима жестокост.

8

Докато отивах на работа на следващия ден, спрях на две места по пътя: първо в един супермаркет, където купих парче осолено свинско и термометър за месо, а после в един магазин за строителни материали, където разгледах различните модели и в крайна сметка купих дърводелски чук модел „Калифорния“, половин дузина строителни пирони и дебела чамова греда с дължина два метра. Пристигнах с колата на мястото на убийството, хвърлих гредата на земята, разопаковах свинското, сложих го върху дървото и използвах чука, за да забия няколко от пироните през месото в дървото. За всеки пирон ми трябваха поне десетина силни удара с чука, а силните удари с чук по пирон в общия случай гарантират голям брой не съвсем точни и напълно неточни попадения. И точно това се случи сега. Шарките по ударната повърхност на чука обикновено захапваха метала и концентрираха силата на удара върху главата на пирона. Когато разгледах пироните по-отблизо, различих вдлъбнатини, които за неспециалист като мен изглеждаха идентични с онези по пироните, с които бяха приковани китките на Голд.

Приближих се до дървото, от което беше провесена тя, и вдигнах поглед към охлузеното място, където беше закрепена напречната греда. Застанах близо до дънера и протегнах ръка нагоре, за да пипна остърганата кора. Не ми беше трудно да стигна до там, но беше твърде високо, за да ми е удобно да закрепя напречната греда на това място. Внимателно разгледах дънера по-надолу и в крайна сметка открих две едва забележими хоризонтални вдлъбнатини в кората, където в нея със сила се беше притиснало нещо с твърди, вероятно метални ръбове, разположени под прав ъгъл един спрямо друг.

Извадих термометъра за месо, открих мястото, където според Уейн беше открита монетата, изметох с ръка мъртвите листа и боклуците, за да открия голата земя, и внимателно я огледах, преди да го забия на няколко сантиметра в почвата. Изчаках, докато температурата се установи на девет градуса по Целзий, после извадих термометъра и повторих същото действие на трийсетина сантиметра северно от първото място, на приблизително същото разстояние от дървото. Почвата изглеждаше по същия начин и след няколко секунди температурата се установи на същото ниво. Прибрах термометъра, погледах дървото още малко, като си мислех за височината на вдлъбнатините по дънера, и накрая се върнах обратно в колата, която бях оставил в подножието на склона.

По-късно седях зад бюрото и изучавах дясната си ръка, като я свивах в юмрук и отново я отпусках. Уейн се показа на вратата.

— Искаш ли да чуеш с какво разполагаме досега?

Махнах му да влезе. Той се настани на стола срещу мен и извади черна папка с жълто квадратче на корицата, на което бяха разпечатани инициалите „Д. Г.“ и датата, на която беше открито тялото. Уейн отвори папката и започна да изброява фактите. Или може би беше по-добре да се каже, че започна да изброява липсващите факти.

Не беше открил никакви използваеми пръстови отпечатъци или органична материя по строителните пирони, с които бяха приковали доктор Голд на напречната греда и дървото, с изключение на нейните собствени. Пироните бяха с гладка повърхност и дължина двайсет и пет сантиметра, произведени от „ГрипИнк“, което според Уейн не ни вършеше никаква работа, защото „ГрипИнк“ беше вторият по големина производител на пирони, болтове и други закрепващи елементи в Северна Америка, а това означаваше, че пироните може да са купени от, общо взето, всеки строителен хипермаркет или железария в Съединените щати или Канада. Дърводелският чук, с който бяха забити, беше оставил няколко специфични следи от износване по главите на пироните, които вероятно можеха да се използват за идентифициране на самия инструмент, в случай че някога бъдеше открит. Макар че според Уейн не беше много мъдро да залагаме пенсията си на тази вероятност. Използваната лепенка беше произведена на едро от „ККЛ-Ко“, която снабдяваше с цели тонове от този продукт търговците на дребно в цялата страна. По нея също нямаше пръстови отпечатъци, но не беше невъзможно да се сравнят откъснатите краища, ако човекът, който я беше използвал, бъдеше заловен, преди да я използва отново. Дървото на напречната греда беше обикновен пресен чам, необработен с никакви химикали, и към този момент Уейн не можеше да ми каже нищо повече за него. Въжето беше за масова употреба, от усукани сизалови нишки с обща дебелина от половин сантиметър, внасяше се от Мексико от корпорация „Хирем“ и беше срязано с някакъв остър инструмент, например работен нож. Последният също не можеше да бъде проследен по никакъв начин.

— А тялото? — попитах аз.

— Няма нищо за разказване, поне до момента, в който щората от екипа на съдебния лекар не ни…

Той се прокашля, преди да продължи:

-… помолиха да освободим помещението и да оставим тялото в техните способни ръце.

Това означаваше, че на мястото на вагината на Голд не е открит никакъв чужд обект — и край на хипотезата, че езикът ѝ се беше озовал там. За сметка на това в дясната ѝ ноздра бяха намерили жълто листче, неравно откъснато от бележник и смачкано на топка. Някой беше написал с молив НВ на листчето думата „глоуен“.

— „Глоуен“? — повторих аз. — Какво е това?

— Нямам представа.

Под тази дума, или поредица от букви, или каквото там представляваше, имаше поредица от цифри, които някой друг — ако се съди по почерка — беше изписал на горния лист от бележника, преди да го откъсне, и по този начин беше оставил вдлъбнатини, които можеха да се разчетат, ако се погледнат под определен ъгъл срещу светлината:

4’68 9172350

— А това? — попитах аз.

— Същият отговор — каза Уейн. — Но продължаваме да работим по въпроса.

В основата на дървото, на което беше прикована Голд, беше открита смачкана на топка кафява хартия, вероятно откъсната от книжна торба за покупки, а върху хартията бяха намерили едно косъмче от ноздра заедно с „остатъци от мукозна слуз“, които показваха, че преди това хартията е била в другата ноздра. По тази хартия нямаше никакви пръстови отпечатъци и надписи. Уейн смяташе, че убийците са искали да се подсигурят, че Голд няма да бъде открита жива на сутринта, и за всеки случай бяха запушили ноздрите ѝ със смачкана хартия.

— Но явно тя е издухала едното топче навън — обясни той.

Придърпах клавиатурата на компютъра към себе си, за да вляза в интернет, но нещо ме накара да спра. Докато гледах клавишите, тези с буквите „Г“, „О“, „Л“ и „Д“ сякаш започнаха да светят по-ярко и по-ясно, а останалите малко се размиха. Поех си дълбоко въздух и се отърсих от тази илюзия. После натраках „глоуен“ в търсачката и тя извади хотел, град и музикален фестивал в Германия, създател на колажи и инсталации, студент и още стотина други хора, места и неща, за които не можех да си представя как може да са свързани със случая. Нито в телефонния указател за бизнес клиенти, нито в този за частни лица в Тревъртън и региона на границата между трите щата имаше човек на име Глоуен, а в пътния ми атлас, отпечатан преди една година, нямаше нито един град, езеро, река или планина с това име.

В крайна сметка се отказах, като се надявах Ел Ей да се окаже права и че мозъкът ми продължава да работи зад кулисите. Накарах Уейн да изпрати копие от доклада си до началника на управлението и излязох от работа, за да взема Кейси и Джордан от училище и да ги заведа на обяд, както им бях обещал.

9

Момичетата хвърлиха раниците си в каросерията на „Бъфорд“, седнаха отпред при мен, сложиха си коланите и потеглихме. След двайсет километра седнахме на пристанището на езерото Булфрог на една маса от ковано желязо на кея и си поръчахме пържен сом и скариди. Беше ясно и хладно, а ветрецът носеше леко ухание на сенчеста вода и дим от запалени дърва някъде отдалече. Няколко от канадските гъски, които по цяла година живееха тук, минаха покрай нас на път за откритото водно пространство и оставиха дълги блестящи следи с формата на буквата „V“ по гладката повърхност след себе си.

Гледах как момичетата преговарят помежду си за обща поръчка на гарнитури, така че да могат да опитат от всичко най-вкусно. В крайна сметка се спряха на пържена бамя, зелева салата с майонеза, доматено пюре и пържени картофи и за няколко мига се почувствах най-щастливия човек на земята. Кейси, която беше започнала живота си като единствено дете, винаги беше демонстрирала повече енергия, склонност към безредие и драматизиране на нещата. Забелязваше и реагираше на всичко и се ядосваше лесно, но прощаваше също толкова лесно. Беше наследила от Джейна очите, брадичката и чувствителността, но нейната сила и творчески заряд се проявяваха по различен начин — в куража, оригиналността и умението да мисли извън шаблоните.

След нея се роди Джордан Джилиън, която се оказа нещо като антипод на Кейси и с всяка следваща година все повече се превръщаше в миниатюрна женска версия на хладнокръвния мистър Спок от телевизионния сериал „Стар Трек“, но без заострените уши — логична, съсредоточена и балансирана, лишена от всякаква склонност да се заблуждава. Ако имаше човек, който да е роден за инженер или може би за физик, това беше Джордан. Разбираше всичко, свързано с математиката и механиката, без да полага никакви усилия. Любимата ѝ природна сила беше гравитацията и направо побъркваше Джейна и Кейси, като не спираше да пуска топчета за тенис на маса, кламери и копчета, а понякога и котката от най-горния етаж на къщата право върху тях, като засичаше времето за падане с малкия си розов ръчен часовник. Освен това беше подредена и се интересуваше от екология — беше едно от онези момичета, които се тревожат за горите и следят научнопопулярните предавания.

— Мисля да си поръчам това — обяви Кейси. — „Безалкохолно ягодово дайкири“.

Тя разсеяно отметна един кичур от лицето си с жест, който толкова ми напомни на Джейна, че сърцето ми се сви.

Джордан беше отвратена от този избор.

— Пет долара за стограмов шейк — каза тя. — Гениално.

По някаква причина Кейси не отговори. Беше се загледала в един мъж с посивяла брада, кафяв гащеризон и избеляла платнена шапка с периферия в камуфлажни цветове, който мина с рибарската си лодка покрай нас през бавната зона, небрежно подпрял на кърмата въдици за платика. Кейси му помаха с ръка и той махна в отговор.

— Сериозно, как сте? — попитах ги аз.

Кейси сви рамене, а Джордан попита:

— С кое?

— Имам предвид дали спите добре, дали си пишете домашните, как е бойният дух, такива неща.

Джордан зарея поглед над водата.

— Всичко е наред.

Кейси избра една царевична пръчица от кошничката и отхапа крайчето.

— Това всъщност не е вярно, тате — каза тя. — Без теб не става. Къща, в която живеят само жени, е като някаква имитация на истински дом. Все едно е зоологическа градина, в която няма горила. Всичко е подредено и тихо и няма кой да проверява дали нощем в гаража не идват чудовища — всички се крием и се надяваме, че е било просто опосум…

— Кога сте чували опосум в гаража?

— По-миналата вечер — отговори Кейси.

— Откъде знаете, че е бил опосум?

— Опосумът остави визитна картичка, тате. Как иначе?

Джордан поклати глава. Не откъсвах поглед от Кейси.

— Както и да е, сега мама постоянно се грижи за нас, оправя ни дрехите и прочие — продължи Кейси. — Имам предвид, че преди беше по-добре, когато само ни караше да си напишем домашните, а след това ни гонеше по стаите, за да може да ти седи в скута.

Сведох очи към студения чай, който си бях поръчал.

— И аз мисля така, Кейс — отговорих. — Но нещата са малко сложни.

Между веждите на Джордан се появиха няколко малки бръчки и тя отново поклати глава.

— Не е лесно, но всъщност е доста просто. Мама вече не иска да бъдеш полицай, а ти не можеш да се откажеш от работата си.

Кейси схруска остатъка от царевичната пръчица.

— Имаш дарба да изтъкваш очевидното — отбеляза тя.

— Това го чу в онзи филм, който гледахме миналата седмица — отвърна Джордан. — Добрата памет не замества самостоятелното мислене.

— Ей, момичета — прекъснах ги аз. — Не е ваша работа да се тревожите за мен, нито за майка си. Ние двамата с нея трябва да се справим със ситуацията, но…

Кейси ме прекъсна на свой ред:

— Мама казва, че си изгубил центъра си или нещо подобно.

Джордан подигравателно изсумтя.

— Тя ли ти го каза? — попитах аз.

— Не на мен. На баба. Двете говореха по телефона, а аз подслушвах. Мама говореше така, сякаш става въпрос за някаква карма.

— Кармата не съществува — каза Джордан. — Става въпрос за убийство. Татко не може да остави работата си, докато има хора, които продължават да правят такива неща. Какво ще стане, ако всички полицаи спрат да ходят на работа?

— Да, тате, какво става със случая? — попита ме Кейси, която вече беше преминала на следващата страница. — Всички в училище ни питат докъде сте стигнали. Дори учителите. Като че ли аз знам нещо повече от тях.

Порциите ни пристигнаха и Кейси взе една скарида, откъсна опашката, хвърли я във водата и продължи да гледа след нея, докато една платика не се показа да я изяде. После метна скаридата в устата си. Джордан разбъркваше зелевата салата с вилицата си. Осъзнах, че и аз не съм много гладен.

Кейси преглътна.

— Някои от децата казват, че убийците били от някакъв култ. Но освен това ги чух да си говорят, че никой няма да ги хване, защото не са от плът и кръв.

Джордан презрително поклати глава, но продължи да мълчи.

— А какви са, призраци? — попитах аз.

Кейси сви рамене.

— Казват, че не са оставили никакви следи или пръстови отпечатъци. Някой дори спомена, че онази вечер са чули там цвилене на коне и тропот на ботуши. Вярно ли е?

— Кой каза това?

— И аз исках да разбера, но беше май, че някой чул брата на някого, който разправял на братовчедка си.

— Просто ми се иска да знаех малко повече за криогенното инженерство — каза Джордан, без да вдига поглед.

— Крио-какво? — попита Кейси.

— Защо, Джордан? — попитах аз.

— Ами едно от децата каза, че чичо му смятал, че Адолф Хитлер и Мартин Борман не са загинали в края на войната. Че са накарали да им отрежат главите и да ги замразят и нацистите ги пазят в някакъв фризер в Аржентина. И сега са ги свързали с някакви машини и главите им казват как да се борят с нечистокръвните раси и със световната еврейска конспирация.

— Гадост — отбеляза Кейси.

Джордан спря да разбърква зелевата салата и остави вилицата си.

— Работата е там, че някои хора наистина се замразяват, така че може би се случват някакви неща, за които не знаем. Чичото на онова момче, което говореше за Хитлер и Борман, казал на цялото семейство да бъде нащрек.

— Как така?

— Предполагам, че е имал предвид да внимават. Да не би да им се случи нещо лошо.

— Защо?

— Защото правителството вече било извън всякакъв контрол и нямало да се спре пред нищо. Казал, че те са изгорили онези откачалки в Уейко онзи път и сега…

Тя спря и се намръщи, без да откъсва поглед от зелевата салата.

— И сега какво, миличка?

Очите ѝ се вдигнаха, за да срещнат моите.

— И сега ще настане ад на земята.

10

Върнах се в офиса, грабнах няколко от розовите бележки за оставени съобщения, които се бяха натрупали по бюрото ми, и ги прочетох. Всички бяха от репортери, които искаха да им върна обаждането — от Хюстън, Лондон, Остин, Тел Авив и Далас. Взех още няколко и в добавка към тези, които се повтаряха от първата група, имаше три от Канада, по едно от Шривпорт, Бон, Мексико Сити и Литъл Рок, както и още едно, което не се разчиташе, но сякаш беше оставено от някой си Окаро от седмичник за обяви, издаван на Азорските острови. Начинът, по който беше загинала доктор Голд, вече беше общоизвестен факт и нейното убийство докосваше някакъв нерв, до който обикновените всекидневни убийства не достигаха, но журналистите не разполагаха с почти нищо друго освен информацията, че доктор Голд „очевидно е била разпъната на кръст“.

Липсата на сериозна информация беше принудила местните репортери да прибегнат до ретроспекции, коментари и всякакъв друг пълнеж. Част от всички тях беше посветена на мен самия, а един вестникар беше стигнал дотам да ме нарече „трагичен герой“ и „неумолим отмъстител“, който преследва всички убийци и изнасилвани заради онова, което се беше случило със съпругата и дъщерята на неговия партньор преди шест години.

Опитах се да си представя как точно трябва да изглежда един неумолим отмъстител, но стигнах само до образа на Снупи, издокаран в тренчкот.

Но това, което беше сполетяло семейството на Бо — и онова, което сторихме ние двамата с Бо след нещастието, — съвсем не беше подходящо за анимационен филм и аз нямаше как да отрека, че ме беше променило завинаги. Продължавах да виждам отраженията на лицата им навсякъде, в огледала и витрини или с крайчеца на окото си, сякаш все още не мога да си повярвам, че наистина ги няма. Джейна ми каза, че преживяването ме е променило, че съм станал по-малко чувствителен и по-суров от онзи човек, за когото се била омъжила.

— Нямам нищо против, когато сме в леглото, бейби — каза ми тя. — Но кога беше последният път, когато гледа някой женски филм заедно с мен? Вече дори не ядеш яйца, ако не са твърдо сварени.

И Джейна не беше единствената, която беше забелязала някаква промяна в мен.

— Точно за това говоря — отбеляза Монси.

Беше ме гледала през прозореца на залата за разпити, който имитира огледало от вътрешната страна, докато разпитвах пъпчив гимназист, когото бях арестувал, защото беше прострелял доведения си баща в сърцето с арбалет.

— Станал си адски кораво ченге — добави тя. — От най-лошите.

Бях работил по-дълго само с двама партньори през цялата си кариера. Бо беше единият, а другият беше Флойд Зито, който заслужава отделно внимание, защото притежаваше онази особена непредвидимост и заплашителна аура, заради която жените го харесваха, а случайните минувачи заставаха нащрек. Бо, с когото работехме в екип в продължение на шест години и половина, не беше такава звезда. Беше жилав, с дълги крайници, висок горе-долу колкото мен и притежаваше достатъчно бързина и координация, за да играе като стопер, но на пръв поглед приличаше по-скоро на човек, който си тръгва последен от плажа. Никога не бях срещал толкова безстрашен мъж като него. Освен това винаги играеше с прекалено високи залози; беше от онези хора, които си поръчват от най-лютите чушки на всяко ядене и си пазят червея на дъното на бутилката с текила за десерт.

В нощта, след като се бях постарал да ме прострелят за втори път през живота ми, се бях свестил достатъчно, за да го чуя как се моли — на висок глас и без да се срамува — до леглото ми в болницата:

— Господи, знам, че отдавна не съм се обаждал, но този тъпак е моят партньор, с когото вече почти свикнах, и имам нужда от него там навън, защото горе-долу може да се разчита на него да ми пази гърба, така че смирено те моля да направиш необходимото, за да му вдигнеш хемоглобина и да му свалиш белите кръвни телца, а ако можеш да направиш и нещо за коефициента му на интелигентност, така и така ти е паднал, също ще ти бъда много благодарен.

Съпругата му Лин, сдържана и внимателна, беше от уважавана фамилия от Аркаделфия. Беше истинска вълшебница в отглеждането на саксийни растения, цветни лехи и всичко друго, което расте. Обичаше операта и балета. Беше научила дъщеря им Кимбърли да свири на класическа китара, също като нея самата, да мисли с главата си и да се грижи за животните. Обичах сериозните разговори с Ким и импровизираните ѝ рецитали на китара всеки път когато беше научила някоя нова пиеса.

Ким беше на единайсет, а майка ѝ на трийсет и три, когато загинаха. Уличен наркодилър на име Джеръми Тидуел беше отвлякъл семейната им киа, когато бяха спрели на светофара на връщане от партито на басейна за рождения ден на Ким, организирано от нейни приятелки. Шестнайсет часа по-късно семейство, излязло на пикник до езерото Фокс, беше открило изоставената кола, а един час след това заместник-шерифът беше открил и голите им тела. И двете бяха изнасилени, удушени и оставени в сексуални пози.

— Господи, не, Бис, не. Не. Не — прошепна Бо, а коленете му омекнаха.

Прегърнах го, за да не падне, заслепен от собствените си сълзи, и докато преглъщах камъните в гърлото си, успях да му кажа:

— Дръж се, човече, дръж се. Аз съм до теб. Просто се дръж.

Тидуел беше заловен още същия следобед в старото гробище на Спринг Роуд. На мястото все още нямаше цивилни, а униформените полицаи, които го бяха задържали, бяха проверили дали микрофоните на яките им са изключени, преди да изпратят един от тях лично да попита Бо и мен дали искаме да отидем при тях. Към този момент Бо трябваше да е в принудителен отпуск и не трябваше да носи оръжие. Всички знаеха, че не е правилно той да бъде на работа и да ходи въоръжен, и всички в управлението бяха готови да допуснат тази грешка. Така или иначе, никой нямаше сили да го погледне в очите и да му поиска пистолета, нито да го накара да се прибере у дома.

— Заподозреният е тук, господине — каза напрегнато един от униформените. — Искате ли вие да го задържите?

Убиецът беше облечен с тениска без ръкави, стари джинси с дупка на едното коляно и прокъсани маратонки. Подпираше се с гръб на стената и се опитваше да издърпа пред себе си две вейки от една лавровишна, сякаш можеше да се скрие зад тях. Беше слаб, със затворнически татуировки на свастики, черепи и дракони по целите ръце, стилизирани светкавици на SS отстрани на врата и рехава брада, която така и не беше успяла да покрие лицето му. Докато отбелязвах всички тези подробности, ясно видях какво ще се случи, но вече беше твърде късно, защото в същия миг чух как Бо извади пистолета от кобура си.

— Дай си малко време да помислиш, Бо — казах му аз. — Само за това те моля, просто си помисли какво правим тук, колега.

— Ей, човече, аз се предавам, не виждаш ли? — проплака татуираният наркоман. — Предавам се, човече. Не стреляй. Боже господи, не виждаш ли, че съм си вдигнал ръцете?

Мъжът плачеше и подсмърчаше, а по горната му устна се беше проточил сопол, който приличаше на червей.

— Не стреляй, човече.

Моето внимание беше приковано в Бо. Мускулите и сухожилията на ръцете му се издуваха под кожата като корабни въжета, докато стискаше служебния си глок, а по небръснатото му лице се събираха лъскави капки пот. Сякаш беше изсечен от сива скала и не помръдваше, откъснат от времето и пространството. Неговата вселена в този миг се състоеше само от него самия, Тидуел и пистолета .40 калибър, който беше насочил право в основата на носа на Тидуел. Униформените полицаи мълчаливо оглеждаха гробището, шосето и края на гората, само и само да не поглеждат към нас, а енергията на този миг беше толкова чудовищна, че изпълваше въздуха с миризмата на нагорещен метал.

— Бо — казах аз. — Недей така.

— Напротив, точно така — отговори тихо Бо и аз видях как цялата му воля се надига и се излива надолу по ръцете му към побелелите кокалчета и спусъка на неговия глок.

Познавах реакциите на Бо по-добре от моите собствени. Изкрещях му: „Зад теб!“, и в тази част от секундата, в която моят вик наруши концентрацията му и той неволно хвърли поглед назад през рамото си, аз се нахвърлих върху Тидуел. Финтирах с бърз ляв и после го повалих с най-добрия си десен, той падна и аз паднах върху него, като продължих да забивам този десен отново и отново, без никакво умение или прицелване, а само с груба сила, докато пред очите ми нямаше нищо друго освен Лин и Ким, мъртви като бели кукли в храстите.

— Ето така! — изкрещях аз и вече бях откъснат от останалата вселена точно като Бо.

Моята реалност се беше обагрила в цвета на артериална кръв, самото време беше замряло до абсолютна неподвижност и аз отново и отново, и отново стоварвах юмруците си в лицето на убиеца, докато натрошените кости на ръцете ми и на лицето на Тидуел не се показаха като кървави шипове през разкъсаната кожа. Отнякъде се носеше безнадеждното хлипане на непознат глас, който напомняше за дрезгавия рев на някакво люспесто същество от друга епоха, но тогава не можех да осъзная, че този мъчителен, сърцераздирателен звук излиза от собственото ми гърло.

Неизмеримо по-късно униформените полицаи нахлуха в моя червен сън и ме сграбчиха. На следващия ден ми казаха, че се е наложило петима от тях да ме дърпат заедно, за да ме откъснат от него. Едва когато ме задържаха, те включиха микрофоните на яките си.

— Всичко е наред, сър, заподозреният е задържан — произнесе ясно единият в лицето ми.

— Задържан е, сър — каза ми друг. — Успокойте се — ние ще му сложим белезниците и ще повикаме линейката, за да прегледат и вас.

Както и:

— Заподозреният не биваше да оказва съпротива при ареста.

И още:

— Добре че успяхте да го неутрализирате, преди да нарани полицейски служители.

А Бо, подпрян на един надгробен камък от черен мрамор, повръщаше на сухо.

Тидуел оживя и беше осъден на смърт чрез инжекция. Присъдата му така и не беше изпълнена, защото шестнайсет месеца след като влезе в затвора „Хънтсвил“, където трябваше да дочака наказанието си, друг затворник го закла за една цигара със саморъчно изработено острие.

За Бо нищо вече нямаше значение. След смъртта на жена си и детето той говореше все по-малко и започна постепенно да се забавя — като човек, който се движи под вода. И макар че с всеки изминал ден все повече приличаше на мъртвец, не беше част и от обществото на мъртвите. Не искаше да говори с мен, нито да ме остави да му запиша час при Макс; вярата му, че съществува и друг свят освен този на мрака, в който живееше самият той, явно беше изгубена навеки.

След известно време започна да се опитва да се държи така, все едно се оправя.

— Добре съм, човече — казваше той. — Мисля, че започнах да се оттласквам от дъното.

Невероятно е как се изключва централният мозък, когато човек чува онова, което му се иска да чуе. А и, ако трябва да бъда съвсем честен, Бо наистина започна да се държи така, сякаш се завръщаше, сякаш намираше някакви опорни точки в този свят. Забелязах го за пръв път един ден, докато седяхме на верандата зад моята къща, пиехме бира и наглеждахме телешките гърди, които димяха на скарата. Току-що ми бяха махнали гипса и аз се опитвах отново да свикна да имам две ръце.

— Виждам, че още държиш онзи лодкозавър — обади се Бо.

— „Бъфордина“ — казах аз.

— Добре, „Бъфордина“. Сигурно си единственият човек на света, който е дал име на плоскодънна рибарска лодка.

— Ел Ей го измисли — казах аз.

— Е, това обяснява всичко — каза той. — И какво, изкарваш ли още това чудовище в езерото?

В гласа му имаше искрица живот, която не бях чувал отпреди убийствата.

— Не толкова, колкото ме карат Джейна и Ел Ей. Защо?

— Просто се чудех. Преди бях много запален, но от години не съм ходил за риба. Вече се съмнявам, че ще си върна мерака.

— Не искам да чувам, че си станал прекалено стар, Бо.

Той се усмихна.

— Прекалено стар? Не, няма такава опасност, човече.

Бо ми подари всичките си рибарски принадлежности — макарите „Шимано“, модерните въдици „Гарсиа“ от сплав на графит и борон, сонарното устройство и електродвигателя за маневри, както и всичките си блесни, туистери и воблери на обща стойност хиляда долара. Струпа всичко това в ъгъла на гаража ми един следобед след смяната, а в дъха му се усещаше достатъчно силен намек за бърбън, за да се замисля дали да не си погледна часовника.

— Все някой трябва да има някаква полза от тях — обясни ми той. — По-добре да си ти.

Мина почти цяла седмица, преди да разбера какво става. Бях се изтегнал на креслото, не мислех за нищо и в главата ми явно беше изплувала някаква лекция от Уводния курс по психология, която се беше свързала с разни други неща, включително и със зловещия календар, който изплува пред очите ми — и днешната дата, оградена в червено. Но не някакво обикновено червено, а червеното на прясна кръв. Днес беше първата годишнина от убийствата.

— Исусе Христе! — изкрещях аз и скочих от креслото.

Сграбчих телефона, за който вече знаех, че няма да свърши никаква работа, и трескаво се заех да набирам служебния номер на Бо в „Три“, домашния му телефон, мобилния и номера на сестра му, която живееше в „Шугър Хил“. Никой не отговори.

Изрових ключовете от джоба си и се втурнах през моравата към колата с най-добрата си имитация на спринт — Джейна го наричаше „неандерталски тръс“, — за да запаля форда и да отпраша към гробищния парк „Сипван“. Минах на червено през всички светофари по пътя към междущатската магистрала, излязох на нея и завих на юг по изхода за шосе 77, за да вляза с поднасяне на задните колела през портала на гробището, да профуча покрай величествения ангел, който стоеше на вечна стража над гроба на Джой Тероун, и да прескоча с колата направо през всички подредени островчета на мъртвите, за да стигна до гробовете на Лин и Ким под старите дъбове до оградата в източния край.

Повиках подкрепления, когато видях на алеята тъмносиния мустанг на Бо с отворена врата. Той беше застанал до надгробния камък на жена си от розов гранит, облечен с измачкани бели памучни шорти, жълта риза с къс ръкав с петна от храна и кафе и развързани маратонки.

Набих спирачки до него, а Бо небрежно ми помаха с ръка. В другата си ръка държеше служебния глок и потупваше с него по бедрото си, като ме гледаше с крива усмивка. Не се беше бръснал от дни насам, а ципът на шортите му не беше закопчан. Беше потънал дълбоко във фалшивото усещане за кристална яснота, което идва с тежкото пиянство.

— Почакай — казах му аз, като излязох от колата. — Просто почакай, Бо.

Вече чувах първите сирени в далечината и с всичка сила се мъчех да пресметна разстоянието между Бо и мястото, на което се намирах в момента.

— Здрасти, Бис — каза ми той, вдигна пистолета и притисна цевта му под брадичката си. — И чао.

Трите метра, които ни разделяха, ми се сториха като светлинна година. Времето ни беше свършило. В коленете ми сякаш се врязаха парчета стъкло, когато се втурнах към него. Бо знаеше всичко за коленете ми. Но през всичките ни години заедно никога не ме беше виждал толкова силно мотивиран, както сега; може би имаше някакъв шанс да ме подцени. Може би щеше да усети ледения дъх на вечността и да се забави с натискането на спусъка, поне с половин секунда.

Нещо в неговото изражение в този микроскопичен отрязък от време ми подсказа, че той наистина се изненада колко бързо се приближавам към него. Но не бях достатъчно бърз, разбира се. Пистолетът гръмна в мига, в който се забих в него. Избухна розов фонтан от кръв, мозъчна тъкан и отломки от кости и тялото му се срина в ръцете ми, докато безнадеждно се опитвах да удържа мъртвата му тежест. Като идиот, който не иска да позволи на трупа да падне на земята.

Отпуснах се на колене, погледнах във вече празния хлад на очите му и се опитах да открия някакъв намек, някакво миниатюрно отражение на факта, че Бо и семейството му най-сетне отново са заедно. Искаше ми се да бъдат, желаех го с всичките си сили и трябваше да го разбера.

Не успях да се накарам да го повярвам, но и никога няма да се откажа от тази надежда.

* * *

Погледнах розовите листчета в ръката си, но вече бях спрял да ги чета, защото не ме интересуваше какво пише на тях. Нямах никакво желание да говоря по телефона или да общувам с репортери. Нямаше нито едно нещо, което да искам да споделя за това убийство, за разследването или за каквото и да било друго. Подхвърлих хартийките към бюрото си и видях как няколко от тях, понесени от въздушното течение, прелетяха над бюрото и паднаха на пода.

До мен се появи Бърти и ми подаде няколко листа с думите:

— Последната информация от разследването. Уейн ми каза да ти предам, че можеш да я откриеш и на уебсайта на управлението и вероятно това ще е добър момент да кажеш една кратка молитва за всички дървета, които отдават живота си, за да можем да разпечатваме разни неща на хартия.

— Уейн е казал всичко това?

— Не се съмнявам, че щеше да го каже, ако не му бях затворила телефона.

Хвърлих доклада на бюрото си и се заех да събирам разпилените съобщения от пода, като си мислех за какво се молят хората и какви отговори на молитвите си представят, че получават.

11

Църквата „Зайън Хоуп“ беше осветена отвътре и приличаше на китайски фенер на фона на притъмнялата гора зад Елъм Роуд, когато спрях да оставя Кат. На паркинга до страничния вход бяха спрели десетина коли, повечето от които стари и очукани като моята, а по средата се виждаше нов пътнически микробус, който приличаше на парче сватбена торта, оставено сред кифли от царевично брашно. Опитах се, но не успях да си представя каква среща се провежда вътре в момента, кой присъства и какво общо може да има Кат с това, докато гледах как тя се измъква от седалката и задържа вратата отворена.

— Лека нощ, Бискит — изпрати ми въздушна целувка тя.

— Лека нощ.

Когато ми се усмихна, затвори вратата и потъна в църквата, изведнъж осъзнах, че това е някакъв завършек, но формата и значението му все още бяха тайна за мен. И след като го разбрах, нощта стана по-пуста, отколкото си бях представял, че е възможно, а мракът беше по-гъст и по-абсолютен от всякога.

По-малко от четирийсет и осем часа след това чух гласа на отец Бийн по телефона, изострен от страх като нащърбена стомана:

— Днес виждал ли си Кат?

— Не, сър — отговорих аз.

Кръвта бучеше в ушите ми, защото настроението му веднага се беше предало и на мен, като нервнопаралитичен газ.

— Не е ли с вас? — попитах аз.

— Не знам къде е, Бискит. Никой не я е виждал от вчера.

Затворих очи и отново си представих Кат. Тя се усмихваше и ми изпращаше въздушна целувка, но този път църквата „Зайън Хоуп“ зад нея вече не приличаше на китайски фенер на фона на мекото звездно небе, а беше лице на демон, което ми се хилеше от дълбините на мрака отвъд всеки мрак. Зад очите и озъбената му усмивка с рев се издигаха адски пламъци. Искаше ми се да попитам отец Бийн какво смята да прави и с какво мога да помогна, но устните ми бяха застинали, а езикът ми се беше вкаменил.

По-късно същата вечер и през целия следващ ден, когато все още вярвах, че са това, за което се представят, и се опитват да направят онова, което твърдят — и отчаяно исках да им помогна да открият Кат, — аз седях и разговарях с началника на полицията Джери Кастил и шериф Морис Фелоус в полицейското управление в центъра на града. Във въздуха се носеха тежките миризми на престоял цигарен дим, оръжейна смазка, мръсни крака и повръщано. Задаваха ми стотици въпроси, но с напредването на времето се концентрираха в няколко, които се повтаряха отново и отново, докато не стана очевидно, че според тях аз носех вината за изчезването на Кат.

— Прави ли секс с нея? — попита ме шерифът.

Аз наведох глава и ушите ми пламнаха.

— Да, сър.

Те поискаха да разберат колко пъти, къде и кога. После започнаха да ми задават въпроси, според които това не се беше случило наистина, поне не по този начин, по който го разказвах аз. Кат ме била отблъснала и това наранило моята гордост и ме разгневило. Може би съм я бил принудил, може би дори нещата били загрубели повече, отколкото съм бил искал. Може би било станало случайно. Те ме разбирали. По дяволите, всеки мъж би ме разбрал. И ми гарантираха, че прокурорът ще направи отстъпки, ако…

Вече започвах да си мисля за електрическия стол в Хънтсвил, да се питам колко волта ще трябват, за да ме убият, и дали наистина е вярно, че смъртта на електрическия стол е бърза и безболезнена, когато Дъсти, който слушаше през цялото време от един стол до стената, изведнъж се обади:

— Спрете.

Началникът на полицията вдигна ръка, за да го накара да замълчи, и отново отвори уста да каже нещо, но Дъсти го прекъсна:

— Казах ви да спрете, Джери. Не се шегувам.

Той се изправи.

— Ти също, Мо. Бискит, нито дума повече.

Дъсти нае Лукас Файн, най-богатия адвокат в окръг Рейнс, висок и слаб, с вид на свещеник, изпъкнали синкави вени на ръцете и буйна бяла коса, който нито веднъж не ме попита дали бях направил нещо лошо на Кат и дали не знаех какво се е случило с нея. Вместо това заговори за събиране на доказателства, валидни в съда, подбор на съдебни заседатели, процес, обжалване и Върховен съд, докато най-сетне не разбрах, че точно както и Джери Кастил и Морис Фелоус, той също вярваше, че Кат е мъртва и че аз съм я убил.

— Спокойно, синко — каза ми той. — Играта не е свършила.

— Но аз не съм направил нищо.

— Точно така.

Беше много тежко да ме обвинят за нещо ужасно, което не съм извършил — но беше сто пъти по-тежко да ме обвинят, че съм го направил на човек, когото обичам. И изчезването на Кат, заедно с онова, което се случи после, не беше просто тежко и ужасно, а невъзможно и то завинаги унищожи нещо в мен. Не знаех какво точно беше то, но никога повече не влязох в църква освен на специални случаи като сватби и погребения. Вместо това в неделя сутрин бях с Дъсти на двора с конете или на някой от малките водоеми за напояване, където се опитвах да уловя достатъчно сомове за вечеря, докато леля Рейчъл отиваше сама със своето волво на службата в Първа методистка църква в града. И не защото спрях да вярвам в онова, което хората наричат по-висша сила, а защото вече нямах доверие на никаква по-висша сила. Изгубих способността си да приемам нещо на доверие и когато ставаше дума за човешки живот, вече не можех да толерирам нехайство или твърдоглавие, независимо кой ги проявяваше — аз или Бог. Или началникът на полицията.

За пръв път си дадох сметка, че онова, което наричаха справедлива съдебна система, всъщност няма нищо общо със справедливостта, с вината или невинността и най-вече няма нищо общо с истината. А единствено с онази история, която се хареса най-много на адвокатите, съдиите и съдебните заседатели.

Което означаваше, че моята невинност нямаше никакво значение; вече ми бяха вдигнали мерника. С живота ми беше свършено. Щяха да ме екзекутират за нещо, което не съм извършил. Това откритие събуди в мен нова упорита жилка, за съществуването на която не подозирах, и аз взех твърдото решение сам да сложа край на живота си, дори да се наложи да се удуша с чорапите си, но да не им позволя да го направят.

Но след това водещите разследването не оспориха къде съм бил по времето, когато беше изчезнала Кат, и изгубиха интерес към мен. Лукас Файн прибра всичко обратно в куфарчето и отпраши с червения си ягуар. Разследващите разпитаха целия футболен отбор на гимназията „Браг“ и всички доброволци от „Виста“, преподобния Хукс и паството на църквата „Зайън Хоуп“, дори целия персонал на „Тигана“. Отново и отново се връщаха към тренер Бъб, отец Бийн и преподобния Хукс, но от това нямаше никаква полза. За известно време съсредоточиха усилията си върху Клод Маккул, нашия краен защитник, защото той се заинати и не искаше да каже къде е бил през част от времето, което ги интересуваше. Но това също не им помогна. Сериозните мъже от Вашингтон, които носеха тъмни костюми и слънчеви очила, не говореха много и винаги се движеха по двойки, също не постигнаха нищо. Нито следотърсачите, репортерите, фотографите, глутниците разлигавени полицейски кучета или двете различни екстрасенски с големи сламени шапки и бели ръкавици, които настръхнаха, когато се засякоха в участъка.

Докато гледахме как шериф Фелоус се качва в хеликоптера на ФБР, който се подготвяше за излитане на моравата до пожарната, Даз, пребледнял и очевидно потресен, се обърна към мен и подхвърли:

— Работата напълно се осра, нали?

Хеликоптерът изрева и се издигна в облак от прах и откъснати тревички, наведе нос и с тътен се отдалечи над дърветата.

Десетки шерифи и помощници от окръг Рейнс заедно с доброволци от трите съседни окръга претърсваха околността пеша, с коли, мотоциклети и коне и преброждаха всички хълмове, гори и поля за някаква следа от Кат. Много от тях яздеха коне от „Летящото С“, които Дъсти предоставяше за издирването единствено на базата на това, доколко си подхождат характерът на коня и умението на ездача. А някои от животните бяха дресирани за обездка или бяха тренирани да участват в състезания и струваха по няколкостотин хиляди долара.

Моят кон се казваше Мефисто и аз никога не го бях харесвал, защото всеки път когато усетеше, че се разсейвам, той ме хвърляше от гърба си; от своя страна, конят не харесваше мен, защото независимо колко пъти ме беше хвърлял от гърба си, аз винаги се качвах обратно върху него. Беше невероятно издръжлив и интелигентен, но аз го избрах заради особената му бдителност. Не пропускаше нищо — счупен клон, мъртва мишка, дори следите от друг кон на неочаквано място.

Всяка сутрин двамата с Дъсти, както и всички други от фермата, които можеха да се отделят от работата за ден — или за час, — яхвахме конете в момента, в който беше достатъчно светло, за да виждаме, и понякога се връщахме часове след като се бе стъмнило. Бързахме да се попитаме дали не сме забелязали нещо, но разбира се, още преди да отговорим, виждахме истината в увисналите си рамене и празните си погледи — никой не беше видял нищо.

Малко по малко почвах да губя разсъдъка си. Понякога бях далече от къщата и на цели километри от най-близкия ездач, когато чувах силен, ясен тенор да пее „Cielito Lindo“ в мрака. Друг път виждах Кат — не от плът и кръв, а от бледа светлина, — която се рееше във въздуха пред мен, а очите ѝ ме изгаряха.

Рейчъл свикна да ме посреща на задния вход на къщата, когато се прибирах през нощта, за да ми даде сандвич с хляб и месо или нещо, увито в тортиля. Аз обикновено изяждах една-две хапки, преди да се стоваря по лице на леглото, без да се измия и дори без да сваля ботушите си. Събуждах се в същото положение един час преди да се зазори, мъчително се протягах и излизах навън, а Рейчъл ме чакаше пред вратата с храна и бутилка вода. Вероятно знаеше, че ще изпия водата, но ще хвърля храната на птиците; очите ѝ бяха изпълнени с болка, но бяха спокойни и трезви и в тях не се четеше никаква реакция на това как изглеждам или мириша.

Веднъж Рейчъл ме видя, докато безуспешно се опитвах да пробия допълнителна дупка на колана си с джобното си ножче. Ръцете ми трепереха и ножчето се изплъзваше между пръстите ми. Тя ми донесе един шоколад от кухнята и ме накара да го изям целия, без да откъсва поглед от мен, после почака още няколко минути, за да се увери, че няма да го повърна, и накрая внимателно проби три нови дупки на колана ми, за да мога да го затягам по-здраво.

— Ето — каза тя със свито гърло, докато ми помагаше да се оправя. — Готов си.

Майката и бащата на Кат пристигнаха с кола под наем от летището в Шривпорт и останаха една седмица при нас.

— Катрин ни пише такива хубави неща за теб, Джеймс — каза госпожа Дрейфъс, като попиваше уморените си очи с носна кърпичка.

А господин Дрейфъс добави с деловия си глас:

— Когато приключим с това, можеш да ни дойдеш на гости в Масачузетс, Джим. Сигурен съм, че Кат ще иска да те разведе и да ти покаже всичко.

— Божичко! — проплака госпожа Дрейфъс и притисна кърпичката към устата си.

В крайна сметка шерифите се отказаха от претърсването, ездачите трябваше да се връщат на работа, шериф Фелоус започна да споменава разходите за наема на хеликоптера и аз разбрах, че светът се готви да продължи без нея.

В последната си пресконференция шерифът заяви, че разследването продължава, работи се по различни версии и работата няма да спре, докато всички въпроси не получат своя отговор, а окръг Рейнс си остава добро и сигурно място за хората със семейства и за техните деца. Но всички разбраха какво казваше всъщност шерифът: издирването се беше провалило. Кат беше изчезнала завинаги.

И аз вярвах, че това ще е краят.

12

Вдигнах очи от доклада на лабораторията по криминалистика и видях Дани Райдаут, облечен с навити джинси, каубойски ботуши от питонска кожа „Лукезе“ и тюркоазна риза от племето навахо, който влезе в залата за заседания, отпусна се на първия свободен стол и отвори джобния си бележник. След него влезе Монси, която беше с бял анцуг със златни ивици и сребърни маратонки „Найки“ и носеше кутийка спрайт. Монси мина покрай Райдаут и се настани от другата страна на масата срещу мен на един изтърбушен стол с извита облегалка и червена кожена тапицерия, който се подмяташе в управлението, откакто се помня. Тя кръстоса дългите си крака и отпи от кутийката с безалкохолно.

Вдигнах пръст в знак да ме изчакат. Според обновения доклад, който Уейн ми беше предал току-що, той не беше открил по напречната греда никакви идентифициращи следи, чужди материали или „примеси“ с изключение на нишки от дрехите на жертвата и въжето. По отрязаните краища на клоните на дървото бяха оставени следи от два различни инструмента, които можеха Да се видят на увеличените снимки — Уейн ги наричаше „макрофотографии“. Според биоложката от дървопреработвателната компания „Домтар“, към която се беше обърнал за съдействие, напречната греда най-вероятно беше изработена от дърво, расло в централната или в южната централна част на щата Арканзас, а пръстените по него показваха, че е отсечено между осемнайсет и двайсет и четири месеца по-рано. Бях впечатлен, че тя може да определи всичко това от вида на дървения материал, но не виждах как то може да ни свърши работа.

На местопрестъплението бяха открити парче дъвка и две топчета тютюн със слюнка по тях, от които бяха свалени вероятни проби от ДНК и частичен отпечатък от нечий кътник. Освен това в радиус от петдесет метра около тялото бяха открити косми от мишки, плъхове, котки, катерици, миещи мечки, опосуми и дори броненосци — макар че повечето хора смятат, че броненосците нямат козина, — както и сърни, поне шест породи кучета и наскоро паднали косми от три различни човешки глави освен тези на Голд и на случайно попадналите на местопрестъплението граждани, които бяха изследвани от хората от екипа на Уейн. Два косъма бяха кестеняви, а третият тъмнорус и всички до един даваха положителен резултат за различни комбинации от метамфетамини, опиати и марихуана. Не бяха идентифицирани никакви отпечатъци от стъпки, които да ни свършат работа.

Бяха събрани десетки памучни, вълнени и синтетични нишки от облекло, но типологията на фибрите и използваните бои беше твърде обща, за да ни насочи към нещо конкретно. Освен това лаборантите бяха открили едно калаено копче и сачма за мускет от средата на деветнайсети век, както и двете половини от счупен връх за стрела, изработен от кремък, който вероятно беше много по-стар.

Оставих доклада и Монси ме попита:

— Пише ли кой е убиецът?

— Аз само събирам уликите — отговори Уейн. — Вие отговаряте за това да натопите някого.

— Извършителят е бял — обяви Монси.

— Защо? — попита Райдаут.

Мускулите на раменете и ръцете му опънаха плата на ризата, когато се протегна през масата за каната с вода.

— Черните дъвчат тютюн марка „Кул“ — обясни тя.

— А не използват ли от този тютюн, който се смуче между бузата и венците? — попита Уейн.

— Поне не го плюят навсякъде, съкровище.

Аз взех думата:

— Извършителите са горе-долу с моя ръст, в доста добра физическа форма — поне един от тях вероятно има някакви дърводелски умения и поне един от тях е ловец на елени. Възможно е да са използвали пикап с четири врати, за да закарат доктор Голд до там, но по-скоро залагам на микробус.

В стаята настъпи тишина. Най-сетне Райдаут каза:

— Не искам да подлагам на съмнение детективските способности на никого — най-малко твоите, шефе, — но откъде знаем всичко това, по дяволите?

Разказах накратко какво бях открил при второто си посещение на местопрестъплението, като премълчах единствено резултатите от експеримента си с термометъра за месо, и завърших със следите по дънера на дървото, които бях забелязал.

— Следите са оставени от шиповете в долния край на стойката за лов на елени, която са използвали, за да се покатерят на дървото и да стигнат до напречната греда.

Уейн се прокашля и страните му пламнаха.

— Всички ги пропуснахме първия път — казах аз. — Бяха от другата страна на дървото, зад трупа, и почти не се забелязваха, ако човек не ги потърси специално.

Уейн наподоби нещо като кимване, но си остана почервенял.

— Само един ловец на елени може да има такава стойка — продължих аз. — Обикновено ги държат в каросерията на пикапа или в багажника на джипа, или в микробуса. Но като имаме предвид какво са планирали, най-вероятно е бил микробус. От онези, които нямат прозорци отстрани…

— Стандартното превозно средство за отвличания — каза Монси.

— А ти какво откри, Дани? — попитах аз.

Той отпи глътка вода.

— Започнах издирването си в безкрая на киберпространството. Два часа и половина търсих по всички ключови думи и комбинации, за които успях да се сетя. В крайна сметка се сдобих със синини на задника, но мога да твърдя без страх от възражения, че никой никога не е извършвал точно такова убийство по целия свят. Освен ако не смятаме случаите, когато жертвата е мъж с отрязана патка в устата.

— Тц — каза Монси и поклати глава. — Мафиотските убийства за назидание са съвсем друга бира.

Райдаут изсумтя и прелисти няколко страници от бележника си.

— В такъв случай нека да се върнем към настоящето. Цивилните граждани, които ни бяха изпреварили на местопрестъплението, се казват Майкъл Филип Хейбър, на шестнайсет години; Джоузеф Нийл Бейнс, на петнайсет години; Джон Алън Хейбър, на четирийсет и една, бащата на Майкъл; Дарил Люис Паскоу, на четирийсет и шест години. Нито един от тях не дъвчеше тютюн или дъвка, а резултатите от изследването за ДНК все още не са готови.

— Не ми звучат като римляни — отбеляза Монси.

— А как трябваше да се казват, за да ти звучат като римляни? — попитах аз.

Тя сви рамене.

— Нещо като Алфредо Лингуини или може би Шеф Боярди.

Първият беше анимационен герой, а второто име беше на компания за производство на сосове за паста.

Райдаут продължи:

— Майк и Джоуи се размотавали навън и се чудели какво да правят и случайно видели трупа, шашнали се и изтичали до къщата на Майк на юг от междущатската магистрала, за да разкажат какво са видели на баща му и на съседа Паскоу. Четиримата се върнали на местопрестъплението, след като инструктирали майката на Майк да се обади в полицията. Нито един от тях няма досие освен Паскоу, който е осъждан за шофиране в нетрезво състояние преди четири години след някакво коледно празненство в Лонгвю. Не успях да открия никаква връзка между Дебора Голд и никой от членовете, приятелите или съседите на семействата им.

— А какво мислят за евреите? — попита Монси.

— Според мен горе-долу същото, което мислят за адвокатите и проктолозите — не са луди по тях, но и без това не им се случва да се засичат толкова често по луксозни коктейлни партита. Ако питате мен, тук няма нищо.

— Мисля, че си прав — отговорих аз. — Колкото и да не ми се иска.

— И така — ухили се той, — продължаваме нататък. Логично е да се предположи, че извършителите са подходили по железопътните релси от северната страна, а не по шосето. На около двайсет и пет метра от местопрестъплението по склона има следи от трима или четирима души, които не са били дребни на ръст. Нека да предположим, че те са били нашите хора и са оставили превозното си средство някъде по-нагоре, където да не се вижда. Ако съм на тяхно място, ще осигуря периметъра, а след това ще изпратя двама да отидат да отвлекат докторката. Те се връщат по шосето, за да се приближат максимално до избраното място, преди да се наложи да я извадят от колата. На няколко километра по протежение на железопътната линия на север от местопрестъплението има три места, на които може да се излезе с кола до релсите. Следващото е чак на половината път до Тексаркана. Много път е, за да се измине пеша по релсите в тъмното под дъжда, така че залагам на първия или втория железопътен прелез. Настилката там е от чакъл, така че не остават следи. Събрахме цял чувал фасове и кутийки от безалкохолни напитки, но по тях няма никакви пръстови отпечатъци, които да можем да използваме за нещо, а резултатите от ДНК анализа все още не са готови. От южната страна има множество подходящи места за достъп. Черният път успоредно на релсите е залесен почти до подпорната конструкция, но в тази посока релсите не се отдалечават на повече от трийсет метра от шосето. Освен това защо да подхождат от южната страна и да подминават избраното място, а после да се връщат до него?

— За разузнаване? — предположи Уейн.

— Възможно е, но според мен такива типове вече ще са си направили разузнаването. Пък и какво можеш да разузнаеш посред нощ в дъждовна буря? Ако предположим, че не са имали уреди за нощно виждане.

— Което не можем да направим.

— Кое?

— Да предположим това.

— Така е. Но от логистична точка си остава по-удачно да се подходи от северната страна.

Аз кимнах и Райдаут продължи:

— Говорих с хората, които живеят в близост до железопътните прелези, и нито един от тях не беше видял или чул нещо необичайно във въпросната нощ, освен че според някои гръмотевиците трещели малко странно.

— Как така странно?

— Не можаха да го обяснят — отговори той. — Около кабинета на докторката е същата история. Наблизо има няколко къщи, а в сградата има и други кабинети, но никой не е чул или видял нищо.

— Някои от свидетелите спомена ли за коне или тропот от маршируване? — попитах аз.

Всички се обърнаха да ме погледнат. Минаха няколко секунди, после Райдаут каза:

— Не, никой. Но и аз съвсем забравих да ги попитам. Смея ли да се поинтересувам откъде се появи този въпрос?

Преди да му отговоря, лампичката на телефона започна да мига.

— Свързвам те с патоанатома — съобщи ми Бърти.

Обаждаше се доктор Хуанг Хуанг, специалистът, който беше провел аутопсията на Голд.

— Жена си направила пълна хистеректомия, липосукция на корем, също бедра и задник, по различно време. Има целулита навсякъде, една бременност, може и повече бременност, стягане на корем и опъване на лице и шия. Има златна халка с диаметъра сантиметър и шест милиметъра на ляво зърно на гърда, прилича на четиринайсет карата. Семенна течност във вагина показва, че акт извършен пет-шест часа преди настъпване на смъртта и вагина тогава била на правилно място — резултати от анализа на ДНК все още не готови. Има фрактура на дясна лакътна кост в ранна детска възраст и няма други фрактури, малко артрита, не е зле. Има много нови одраскване и охлузване по лице, шия, ръце…

— Колко време преди момента на настъпване на смъртта ги е получила? — прекъснах го аз.

— Мисля най-малко един-два часа, най-много може би десет.

— От какво точно е умряла?

— Окей, тука имаме фотофиниш: жена умряла от шок и от асфиксия, плюс това се удавила — ако не умряла от едно, умряла от други две.

— Как така се е удавила?

— Много кръв от уста влязла в стомах и в бели дробове и жена се задавила и освен това дишала много зле и без това. Апоплектичен шок е като черешка на торта.

Хуанг беше открил по септума и мукозалните мембрани на доктор Голд следи от редовна употреба на кокаин.

— Взела кокаин по-малко от дванайсет часа преди да умре — каза той. — Много, но не да умре от това. Освен това има малко заместител на естроген, малко антихистамин, който се продава без рецепта, и много тетрахидроканабинол. Човек, който отрязал език и там долу, бил много добър, но според мен не хирург.

— Защо не?

— Доктор мисли някак особено. Доктор реже някак особено. Този човек по-скоро ловец.

— Има ли нещо друго?

— Да, мога да ти кажа, че това адски шибан откачен случай, човече.

Благодарих му и затворих, като си мислех за убийци с ръкавици и ризи с дълги ръкави, но по-скоро без якета с качулки.

Райдаут обърна на следващата страница от бележника си.

— Отворили сме две телефонни линии и сме пуснали обява в организацията на доброволците за съдействие на полицията, така че засега общо деветдесет и осем разтревожени граждани са проявили достатъчно обществена съвест, за да вдигнат телефона и да се опитат да ни съдействат. За съжаление, трябва да ви съобщя — и аз не се съмнявам, че всички сме изненадани и потресени от това, — че повечето от тях, изглежда, са патологично малоумни, откачени или по една или друга причина се ебават с нас. Един се обади да ни посъветва да разпитаме съпруга на доктор Голд и да проверим дали не е имала отявлени врагове. Някаква жена предложи да разпитаме местните познайници на полицията с криминални досиета, за да разберем дали не знаят нещо повече.

— Това е добра идея — каза Монси. — Хубаво е, че ни дават такива съвети, иначе не знам какво щяхме да правим.

— И прочие, и прочие — каза Райдаут. — Ето още някои вероятни извършители, за които ни сигнализираха: ФБР, тристранната комисия за международно сътрудничество, отряд от седем-осем извънредно дребни, но добре тренирани и невероятно зли извънземни, конспирация между мафията, ЦРУ и войнстващото крило на католическата епархия със седалище в Сан Антонио, войнишките вдовици от „Дъщерите на Конфедерацията“, чернилките или снежинките, които искат да натопят чернилките, евреите, които искат да натопят гоите, рокерите от „Ангелите на ада“, песоглавите инопланетяни от съзвездието Колар, треньора на нападателите от футболния отбор „Далас Каубойс“ — между другото, аз залагам на него, — някакво лице, познато единствено като Капелана, водещия на сутрешния блок по десети канал с червеникавата коса и — на последно място, но определено не по важност — самият ти, шефе.

В съзнанието ми изплуваха въображаеми заглавия във вестниците: „ПОЛИЦИЯТА Е ЗАМЕСЕНА?“, „УКРИВАНЕ НА ДОКАЗАТЕЛСТВА“, „ДОКЪДЕ СТИГА КОРУПЦИЯТА?“.

— Не знам за вас — обади се Уейн, — но аз никога нямаше да се сетя за това последното.

Хвърлих доклада на бюрото си.

— Поне ще ни бъдеш под ръка, когато сме готови да те закопчаем — отбеляза Монси.

Аз погледнах към Райдаут.

— Нали не говориш насън?

— Не, защо?

— Просто се сетих за социалния ти живот напоследък.

Той ме изгледа неразбиращо в продължение на няколко секунди, докато се сети какво имам предвид.

— Не се тревожи, шефе. Тези устни, на които не може да устои нито една жена, са запечатани като с восък, когато съм в страната на сънищата.

— Добре — казах аз.

— Някой има ли нещо друго?

— Какво означава „нещо“?

— Какво означава „друго“?

— Смятат ли се хемороидите?

Изправих се, протегнах се и с усилие на волята си наредих да спра да стискам зъби. Ел Ей веднъж ми беше казала, че основната част от работата по защитата на егото се изнася от игнорирането на проблемите. Нямах никаква причина да се съмнявам в това. Игнорирах купищата съобщения на бюрото си, излязох от кабинета си и отидох в стаята за почивка, където си взех кутийка доматен сок и се приближих до дъската за съобщения. Откъснах от нея няколко десетки стари разпечатки, бележки и разнообразни други боклуци и ги хвърлих в кошчето за боклук до стената, за да разчистя достатъчно място на дъската. После подредих на нея думата „глоуен“ с червени, жълти, зелени и сини кабарчета. Погледах я в продължение на една минута, но не ми хрумнаха никакви нови идеи, така че ги подредих по друг начин — във формата на буквата „Т“ с увиснали краища на напречната черта, — но отново не получих никакво вдъхновение. Накрая се опитах да подредя ръката с чука, но не ми стигнаха кабарчетата и се отказах.

В този момент вниманието ми беше привлечено от малкия телевизор на плота. Цяла сутрин новинарските емисии непрекъснато излъчваха едни и същи кадри от сградата на съдебната палата и местопрестъплението, но точно в момента показваха мен, докато стоях на тротоара пред сградата и се опитвах да отговоря на някакъв въпрос за разследването. Изглеждах отпуснат и обезкуражен, а освен това не ми хареса как звучеше гласът ми. Зачудих се дали във факултетите по телевизионна журналистика нямат специални упражнения, на които да ги обучават да монтират записания материал по такъв начин, че репортерите да изглеждат дръзки и интелигентни, а хората като мен — малоумни. После за миг ми се стори, че долових някаква странна, непозната миризма — смес от индийски коноп, тютюн и може би някакъв химикал, — и се огледах, за да видя откъде идва, но миризмата изчезна толкова светкавично и безследно, че в крайна сметка я отписах като поредното дребно и безполезно проявление на моето „късовидство“.

13

Върнах се на бюрото си, отворих на „Психолози“ и намерих два номера за доктор Порфирио Бенавидес — служебен и домашен. Набрах служебния.

— Професионални кабинети — каза женски глас.

Беше също толкова спокоен и дружелюбен, колкото женският глас в научнофантастичните филми, когато обявява, че космическият кораб ще се саморазруши след осемнайсет секунди. Спомних си как изглежда жената на рецепцията, но не можах да се сетя как се казва.

Представих се и тя обеща да накара Бени да ми се обади в паузата между двама пациенти.

Докато чаках, прочетох биографичната информация от досието на Дебора Голд. През последните десет години беше давала интервюта по медиите на теми, за които предполагах, че са обичайни за специалист като нея: „Как да се справим с празничната депресия“, „Как да говорим с децата си за секс“, „Възстановяване след развод“. Освен това беше изнасяла лекции в университета като гостуващ преподавател, но не и в скоро време. За нея работеха двама асистенти с магистърски степени по медицина. Според това, което ми беше разказвала Ел Ей за медицинската практика на психолозите, двамата най-вероятно вършеха повечето действителна работа в кабинета на доктор Голд.

Преди тях беше имала партньор в практиката, Марк Пендърграс, в продължение на две години и половина. Доктор Пендърграс беше родом от Хюстън, разведен, с две големи деца, който беше напуснал съвместната практика по-рано тази година и в момента работеше в системата на федералните затвори. Познавах го, но не знаех кой знае какво за него.

Първият брак на Голд беше с един адвокат от Сан Диего. Няколко години след развода се беше омъжила повторно за свой бивш пациент — Анди Джеймисън.

Взех молив и поставих чавка до този абзац от досието, както и още една в дъното на жълтата бележка, залепена на същата страница, на която с почерка на Райдаут беше написано „Адвокатска кучка на повикване“. След това въпреки собствената си съпротива по този въпрос оставих съобщение на телефона на Райдаут, с което го накарах да провери всички психолози в града — с малко ударение на „всички“. Не ми беше приятно да го правя, но си знаех, че ако не го направя, ще се чувствам още по-зле.

После се обадих на Джони в кантората му.

— Здрасти, Худини — казах аз. — Имам един въпрос.

— Естествено, за какво става дума?

— Какво точно имат предвид адвокатите, когато наричат някого „кучка“?

— В какъв контекст? — попита той. — Говорим за друг адвокат, за свидетел или какво?

— Да кажем, свидетел експерт.

— Ако адвокатът не говори за действителна проститутка или пък човекът просто не му е симпатичен, думата, общо взето, означава това, което си мислиш — експерт, готов да даде всякакви показания, ако му се плати затова.

— Има ли разлика между такъв свидетел и онова, което наричате „наемник“?

Не е голяма. Като цяло наемниците са малко по-нависоко в хранителната верига — да кажем, че за тях не е задължително да лъжат, а по-скоро да представят информацията избирателно. Защо питаш?

— Би ли нарекъл Дебора Голд „кучка“?

— Да, поне така съм чувал за нея. Какво си открил?

— Все още нищо — отговорих аз.

— Подозираш, че тя може да не е само жертва?

— Нямам представа.

— Аха — каза той. — Не ми е трудно да си я представя и от двете страни. Чух, че е вдигала шум против антисемитизма: скинари, неонацисти и други подобни елементи. Питам се дали няма нещо общо?

— И аз се питам — отговорих аз. — Както и да е, ако се появи нещо ново, ще ти кажа, когато се видим през уикенда.

Върнах се към досието и открих, че Голд имаше син, който се беше преместил да живее в Израел преди две години, след като беше изкарал два семестъра в държавния колеж със специалност история. Явно се беше установил в Тел Авив, но никой не знаеше с какво се занимава там. Дъщеря ѝ също се беше преместила в Канзас Сити, след като беше забременяла и се беше омъжила за човек, осъждан за влизане с взлом. Казваше се Дюмаркъс Шу. Това беше предизвикало охлаждане на отношенията между майка и дъщеря и двете не бяха поддържали контакт помежду си през последните няколко години.

Анди Джеймисън имаше две деца тийнейджъри, момче и момиче, които живееха с майка си и никога не ходеха в дома на Голд и Джеймисън, ако не се налагаше. Голд имаше брат, който се беше удавил на осемнайсет години на някакво парти край езерото, както и още един, който работеше като брокер на недвижими имоти в Остин. Баща ѝ беше починал от сърдечен удар преди десет години, а майката беше в старчески дом в Хот Спрингс, където Голд я беше посещавала един-два пъти годишно. Очевидно не бяха от онези семейства, в които всички са си много близки.

С алибито на Анди Джеймисън — по времето, когато беше убита жена му, той беше участвал в търговското изложение „ИнфоМарт“ в Далас — нямаше никакъв проблем с изключение на това, че си беше алиби. Други хора потвърждаваха, че е бил там, но засега не разполагахме с нищо по-солидно — запис от охранителна камера или мобилен телефон, на който лицето му да се вижда ясно. Той си оставаше съпругът на жертвата, което означаваше, че продължава да представлява интерес за разследването, докато нещо не го изключи напълно. Опитах се да си го представя с дърводелски чук в ръка, забива строителни пирони в китките и петите на жена си, а после си тръгва и я оставя да умре под ледения дъжд. Не ми изглеждаше крайно правдоподобно, но и не можех да го изключа съвсем.

Бърти подаде глава на вратата, при което очилата ѝ за четене едва не паднаха от носа, и ми направи знак да вдигна телефона.

Обаждаше се Бени и аз му казах, че имам работа за него.

— Това е добра новина — каза той. — Как иначе да слагам хляб на масата?

— Трябва да поговорим за Дебора Голд.

— Това вече не е толкова добрата новина, приятелю.

— Засега е предварителен разговор, Бени. Искам просто да ми кажеш всичко, за което се сетиш — лично, професионално, клюки, каквото и да е.

— Ако се налага, ще направя всичко по силите ми.

Бени ми каза, че тази вечер ще извежда жена си Айрина на вечеря и на кино. Аз му препоръчах мексиканската кухня.

— Любимата ми е — казах аз.

— Ai — възкликна той по мексикански.

Всъщност отиваха на Кей 27 за прочутото им меню „Сом на корем“.

Разбрахме се да се видим в кабинета му на следващия ден и аз затворих телефона, като си представях как двамата със съпругата му отиват към езерото като влюбени тийнейджъри с реставрирания му корвет модел ’67 в червено и бяло, без да мислят за римски конници или замразени глави.

14

Подписах се на последните доклади, които ми беше донесла Бърти, и върнах обаждането на Кас Сиганейро от „Газет“. Тя беше истински репортер единак от старата школа със страховита репутация, на която никога не изневеряваше. Не задаваше празни въпроси и сега си беше наумила да открие нещо. Въпреки това — макар и да не смятах, че е добра идея да ѝ го казвам — аз винаги я бях харесвал и се бях убедил, че мога да ѝ вярвам. Доколкото човек с моята професия можеше да има доверие на който и да е репортер. Беше умна, но не злоупотребяваше с това, през повечето време беше приемливо честна и наистина държеше да си свърши работата както трябва. Мисля, че в замяна тя също ми вярваше, доколкото един репортер може да има доверие на когото и да било. Причината поне отчасти беше, че се опитвах да не я прецаквам. Което ми позволяваше да я послъгвам, когато ми се наложи, и половината пъти ми се разминаваше. Когато ме попита какво ново има по случая, ѝ казах, че засега няма почти нищо, но тя ще бъде първият човек, на когото ще се обадя, когато се появи.

Кас ми обясни какво да направя, за да се покажа на монитора на нейния компютър, а тя — на моя, и за моя изненада се получи още от първия път. Когато се увери, че я виждам, тя ми показа среден пръст — обичайното предупреждение от нейна страна, че няма време за празни приказки и всичко, което си кажем, се смята за официално. Беше с очила с тъмни рогови рамки и бяла туристическа риза с къси ръкави; лицето ѝ беше все така въздълго, привлекателно и скептично, каквото го познавах от снимката, публикувана във вестника до нейните статии. Беше отслабнала с няколко килограма и беше направила нещо ново с косата си. Промените ѝ придаваха по-сериозен вид. Наместих се, така че лицето ми да застане по средата на екрана.

— Не си доспиваш — отбеляза тя.

— Може и да си права — отговорих аз. — Но имам нужда от нещо.

— Бъди по-нежен, скъпи — каза ми тя. — Не съм в настроение.

— Сигурна ли си, че наистина искаш точно това?

— О, истински мъж. Така може би ще е дори по-добре.

— Първо ми кажи дали разполагаш с нещо за доктор Голд, което да ми свърши работа.

— Не особено. През годините е водила малки войни с всякакви хора, други психолози и прочие. Доколкото разбрах, от гледна точка на бизнеса е имала златни ръце. Давала ни е няколко интервюта за неделната притурка, а и сам знаеш за съдебните процеси, в които е участвала като експерт. Но си мисля, че работата по тази линия е намалявала. След като се яви един-два пъти в техния съд, съдиите като цяло не са се обаждали повече на нея.

— Какъв е проблемът?

— На първо място, просто не им е била симпатична. А и не са вярвали на свидетелските ѝ показания. Някои от тях мразят всички експерти по принцип. Обикновено са същите, които обичаш да вбесяваш и ти самият, така че си избери когото искаш. По каква версия работиш? Отмъщение? Линчуване?

— Много е рано за версия.

— Ченгетата винаги работят по няколко версии.

— Не и аз, поне засега.

— Добре, записвам си: „не страда от преждевременна версикулация“. Има ли нещо друго?

— Да, разкажи ми за всякакви хейтъри, паравоенни организации, анархисти и други подобни, за които сте чували в последно време. Имам предвид такива, за които не сте писали в новините и ние не сме разбрали за тях.

— Говориш за сериозна работа с мишката. Ще имам нужда от малко повече време и определено ще се наложи да ми върнеш тази услуга.

Бърти остави една нова купчина доклади, документи и формуляри в кутията на бюрото ми и вдигна три пръста.

— Здравей, Бърти — каза Кас.

Бърти погледна монитора на компютъра ми.

— Здравейте, госпожице Сиганейро.

— Имаш толкова време, колкото ти трябва — казах аз на Кас. — Стига да не е повече от десет минути.

— Майната ти.

Натиснах бутона, за да се свържа с трета линия на телефона. Обаждаше се Кейси, която беше на ръба да изпадне в истерия.

— Татеее?

— Да, скъпа.

Завъртях се на стола, за да стигна до документите, които ми беше донесла Бърти, и да потърся някаква химикалка, в която все още има мастило.

— Обаждам се заради мама — каза Кейси с великанска театрална въздишка. — Нали я знаеш каква е…

Представих си как върти красивите си очи и си помислих — какво ли е да не се съмняваш, че Вселената не може да ти навреди, а всички освен теб самата са действащи идиоти. Това, като се замисля, беше почти идеалният огледален образ на моето разбиране за света, от което никак не ми стана приятно.

— Мисля, че да — отговорих аз.

Зарових се в най-горното чекмедже на бюрото, докато не открих една химикалка „Бик“.

— Какъв е проблемът? — попитах.

— Вече не знам какво да я правя, тате.

Чух как дъщеря ми се стовари на въртящия стол до телефона, преди да продължи:

— Толкова е ретро! Само ѝ казах, че искам да отида в „Шапката“ с Марли и брат ѝ този петък, нали се сещаш, за една кока-кола или нещо подобно, и тя беше…

— „Обади се на баща си?“

— Аха.

— За да ме попиташ дали можеш да отидеш в „Неоновата шапка“.

— Само двете с Марли, татко. И брат ѝ Джейсън.

Марли работеше заедно с Джейна в „Килн-Роа“ и беше приятелка на Кейси. Беше на двайсет и няколко и винаги беше замесена в някаква бъркотия. Последно беше разведена и аз по една случайност знаех, че от време на време си пазарува от един дилър на трева, който беше под наблюдението на кварталния патрул. За Джейсън не знаех нищо, но можех да си го представя: затворнически татуировки, конска опашка, може би тесен черен потник с бял череп на гърба.

— Там не искат ли лична карта? — попитах аз.

— О, татко.

Добре де, това беше идиотски въпрос.

— Петък вечер ли каза, скъпа?

— Да, татко. Това е следващият ден след четвъртък.

— Ей, знаеш ли, това всъщност не е никак лоша идея. Някои от момчетата от управлението също се канеха да ходят там. Може да дойда с тях.

— А?

— Да, колкото повече си мисля, толкова по-добре ми звучи. Може да резервираме една от онези големи маси до дансинга. Да виждаме и да ни виждат.

— Ами…

— Петък вечер има караоке, нали?

— Ъ, татко…

— Ето какво ти предлагам: съгласен съм, ако двамата с Дани изпеете „Whiskey River“.

— Татко…

— Марли и Джейсън могат ли да пеят?

От другата страна на линията настъпи мълчание. После Кейси въздъхна от дъното на душата си и каза:

— Работата е там, тате, че всъщност не съм сигурна дали ми се ходи. Стефи и Сара искаха да дойдат на гости и да останат вечерта, нали се сещаш, с пица и всичко останало. Пък и братът на Марли наистина е малко странен.

— Сигурна ли си, Кейси?

— Ами, да, така си мисля. Даже съм сигурна. Можем да си вземем филми под наем, наистина.

— А мама съгласна ли е?

— Да, няма проблеми. Даже каза да си вземем сладолед и кока-кола за пицата.

— Ами добре, щом си сигурна. Ще ни липсваш, миличка.

— И ти, тате — ето, мама иска да говори с теб.

Чух как слушалката премина от ръка на ръка.

— Явно ви дължа една услуга, господин полицай — каза Джейна, когато Кейси вече не можеше да я чува.

— Винаги се радвам да защитавам и да служа — отговорих аз.

Затворих телефона и видях Монси и Райдаут, които прекосяваха общото помещение на път от гаража. Монси държеше обичайната си кутийка спрайт. Бяха ходили да говорят с Анди Джеймисън и сигурно идваха да докладват.

— Имате ли нещо за мен? — попитах ги, когато се приближиха.

— Докладите ще бъдат на бюрото ти четвърт час преди да се стъмни — отговори Райдаут и пъхна в устата си една дъвка „Джуси Фрут“. — Но отсега мога да ти кажа, че ми харесва за заподозрян. Всеки мъж, който ходи на студено къдрене, трябва да е виновен за нещо.

— Тц — каза Монси. — Този е истинско лайно. Ако беше решил да убие жена си, сигурно щеше да наеме банда колежани да го свършат — такива като него, с мокасини без чорапи. Те щяха да прецакат работата и всички щяха да отидат право в затвора.

Тя се отпусна на стола пред бюрото ми и отвори безалкохолното. Погледнах първо единия, после другия. После попитах:

— Това ли е?

— Съгласието не е лесно в тези трудни времена — отвърна Монси и надигна своя спрайт.

15

Забелязах, че лампичката за интеркома на телефона мигаше, и натиснах бутона. Търсеше ме Оз, който искаше да отида в кабинета му.

— Какво имаме дотук за Голд? — попита ме той, когато седнах срещу него.

Разказах му какво сме разбрали и какво не, като започнах с доклада от лабораторията и завърших с „глоуен“ и мистериозната поредица от цифри, но пропуснах собствените си драсканици.

Оз написа думата — ако изобщо беше дума — в бележника на бюрото си със златната си писалка, а след това ме накара да му повторя цифрите и ги написа под буквите, като ги подчерта на съответните места. После погледна бележника си и отсече:

— Нищо не ми говори, по дяволите.

— И на мен — подкрепих го аз. — Но продължаваме да работим по въпроса.

— Тя беше омъжена, нали? Както знаеш, аз съм от старата школа и на ваше място хубавичко щях да огледам съпруга за всеки случай. Мислиш ли, че може да е той?

— Не знам, но нейната смърт е голям бонус за него. Тя е държала контролния пакет на неговата компютърна компания. А сега цялата компания остава за него.

Оз повдигна вежди, но не каза нищо. Вместо това взе кафето си и отпи една глътка от него.

— Изпратих Монси и Райдаут да го разпитат — продължих аз. — Но те не са съгласни, че може да е той. Затова ще отида да говоря лично с него.

— Някакви други идеи? — попита Оз.

— Прекалено много — отговорих аз. — Някой от семейството, някой друг психолог, някой антисемитски култ, някой бивш пациент, скинарите, маниаците на тема края на света, дори ку-клукс-клан. Опитвам се да съкратя списъка.

Той разсеяно кимна, остави чашата на бюрото си и подхвърли:

— Тази сутрин пак ми се обади Дуайт Хейзън.

— Какво искаше?

— Говореше така, все едно си е напълнил устата със захарен сироп, и всъщност не каза нищо, за което да се хванеш, но ако изобщо съм разбрал какво имаше предвид този кучи син, то беше да оправим тази работа с Голд, защото иначе ще хвърчат топки.

Оз не изгуби нито своето, нито моето време да уточнява за чии топки ставаше дума. Дори Хейзън не разполагаше с толкова влияние, за да навреди на Оз, но аз бях съвсем друго нещо. Не се случваше за пръв път някой политик, който постоянно говори за извършени арести, да няма какво толкова да каже за обвиняването на правилния човек.

— Изборите са чак след една година — казах аз. — Как може да мисли толкова напред?

— Покажи ми един политик, който да прави нещо друго, освен да брои гласове — отвърна Оз.

— Значи не му трябва нищо друго, освен някой да отнесе присъдата — уточних аз, макар че нямаше нужда.

Оз кимна, без да отговори.

— Имаше ли някого предвид?

— Не ми каза.

Двамата се замислихме за миг.

— Да не ми предлагаш да го направя така, както иска, Оз? — попитах го аз. — Да намеря изкупителна жертва?

— Не. Да не би ти да ми го предлагаш?

— Не.

— Ти колко време си се боксирал всъщност?

Забавих се една секунда, докато сменя предавката.

— Няколко години в училище, а после за малко в полупрофесионалната лига.

— В коя категория?

— През последната година средно тежка.

— Губил ли си мач?

— Веднъж, заради аркада. В четвъртия рунд срещу един тип, на когото му викаха „Главата“. Удари ме с глава във веждата, но съдията не го видя.

— Плащали ли са ти за мач?

— Не много.

— Дай да ти видя ръцете. И от двете страни.

Вдигнах двете си ръце, първо с дланите към него, после обратно.

— Доста са смачкани, особено дясната. Прилича на чувал, пълен с орехи — отбеляза той. — Колко време беше в гипс след онази история на гробището — пет, шест седмици?

— Горе-долу, защо?

— Щеше ли да го убиеш онзи?

Спомних си за голите тела на Ким и нейната майка на брега на езерото Фокс. Спомних си и за мозъка на Бо, пръснат по тъмнозелените листа на дъба, една година по-късно.

И разбрах какъв е отговорът, независимо дали ми харесваше или не.

— Аха — потвърдих аз. — Най-вероятно.

Оз отново кимна.

— Едно от момчетата, които са те издърпали от него, после ми каза, че са искали да те оставят да го довършиш, но някои от тях не са можели да гледат какво му причиняваш.

Аз не отговорих. Оз хвърли поглед навън през остъклената част от стената до вратата на кабинета си.

— Я виж ти — каза той и изражението му се проясни. — Явно са пристигнали новобранците.

Обърнах се и видях Кейси и Джордан, които прекосяваха общото помещение на път към нас. И двете бяха с пластмасови баджове, на които пишеше „Посетител“.

— Не сте ли на училище, млади госпожици? — попита ги Оз, когато влязоха в кабинета му.

— Здравейте, господин Роял — каза Кейси и си извади телефона. — Имаме практика.

Тя снима първо мен, а после и Оз. Обърна се и направи още няколко снимки на общото помещение.

— Какво става, момичета? — попитах аз.

— Искам да докладвам нещо — отговори Кейси, като продължаваше да снима бюрото на Оз и фотографиите по стената на кабинета му. — Но освен това ще ми пишат шестица по социални науки, ако направя презентация.

Тя ми се усмихна подозрително широко.

— Ти си презентацията.

— Ще ме показваш в училище?

— Идеално — каза тя и отново ме снима, а после ми показа снимката на телефона си. — Кажете ни, господин лейтенант, за колко време може да се научи човек да стане полицай като вас?

Джордан поклати глава с отвращение, после се обърна към мен.

— Мама каза, че можеш да ми покажеш къде регистрират престъпниците.

Вниманието на Кейси вече беше привлечено от нещо друго. Погледнах натам, накъдето гледаше тя, и видях един късо подстриган патрулен полицай, който носеше синя папка в ръка и се усмихна в отговор на Кейси, докато прекосяваше общото помещение. Казваше се Рик О’Райли и до вчера ми се струваше на около шестнайсет години, но сега беше най-малко на трийсет и пет.

Махнах му да дойде при нас. Когато влезе в кабинета, Кейси веднага го снима.

— Да, сър? — усмихна се той.

Запознах го с момичетата и казах:

— Имаш ли няколко минути, за да разведеш Джордан в отдела за регистрация, да ѝ покажеш камерите и комплектите за сваляне на пръстови отпечатъци?

— С удоволствие — отговори той като истински джентълмен.

Когато двамата излязоха, аз помолих Оз да прекъснем за малко и заведох Кейси в моя кабинет.

— Вчера чух нещо… — започна тя, докато се настаняваше на стола срещу бюрото ми. — Ох, много ми е странно да говоря така: вчера чух нещо и си помислих, че трябва да го знаете.

— Слушам те.

— Разказа ми го моята приятелка Лина…

— Дъщерята на собственичката на сладкарницата?

— Аха. Но работата е там, че тя наистина не иска да се замесва — имам предвид, да не се налага да свидетелства или нещо подобно.

Аз кимнах.

— Добре, значи от дъното на сладкарницата се вижда част от задния вход на кантората на Джеф Файгъл. Едно ъгълче от вратата.

Дъщеря ми се прокашля, като очевидно се измъчваше от конфликта на интереси: добра приятелка ли беше или стажант полицай?

— Адвокатът Джеф Файгъл? — попитах аз.

— Аха, същият. Онзи, който има сребърно ауди с гюрук и номер, на който пише „ЗАКОНЪТ“.

— Какво е видяла Лина?

— Тя казва, че през повечето работни дни доктор Голд е влизала през задния вход на кантората на господин Файгъл и е оставала около половин час, а после си е тръгвала.

— По кое време на деня?

— Около обед.

— Забелязала ли е нещо друго? Например дали доктор Голд носи нещо на влизане или на излизане?

Кейси поклати глава.

— Благодаря ти, миличка — казах аз. — Това наистина може да се окаже полезно. И ще направя всичко възможно да не намесвам Лина, обещавам.

— Добре.

Не се съмнявах, че имаше и нещо друго.

— Странна работа — каза тя. — Винаги си представям как ходиш някъде с кола или разпитваш някой престъпник на улицата. Трудно ми е да те видя да работиш тук. Но поне съм свикнала с миризмата.

— Как така?

— Така ти миришат дрехите, когато се прибираш вечер вкъщи… — Тя продължи със свито гърло: — Преди, когато се прибираше вкъщи.

Кейси вдигна ръка да избърше сълзите си.

— Ей, Кейс… — казах аз и понечих да се изправя.

— Не, чакай. — Тя вдигна показалеца си, за да не отивам при нея. — Ще се оправя.

Дъщеря ми избърса последните си сълзи, закашля се и се стегна.

— Съжалявам, че се разревах.

— Няма нищо лошо да си поплачеш. Леля ти Лий е права. Сълзите са решение, а не проблем.

— Знам. Но мама казва, че не е честно жените да контролират хората, като плачат. Особено хората, които обичат. И всъщност има предвид мъжете, защото това не действа на други жени. Във всеки случай според мама е емоционално изнудване.

Кейси подсмръкна и тежко преглътна.

— Тя постоянно плаче, че вече не сте заедно. Просто не ми дава да я видя.

Не можах да измисля нещо, което да си струва да отговоря.

— Но аз не исках да кажа това — продължи Кейси. — Исках да кажа…

Тя намери една кърпичка в джоба си и се издуха в нея.

— Исках да кажа, че ако двете с Джорди сме направили нещо, с което сме виновни за нещо, аз искам да го поправим. И двете искаме.

— Какво сте направили според теб?

— Не знам, може би сме твърде привързани към приятелките си тук или прекалено много сме говорили колко ни харесва на училище. Но всичко това не е толкова важно, наистина. Искаме само да бъдем там, където сте вие двамата с мама.

Мълчаливо обмислих чутото и реших, че последното нещо, от което имаше нужда Кейси в този момент, беше да не приема предложението ѝ на сериозно. Затова заявих:

— Благодаря ти, че ми каза за доктор Голд, Кейс. И не се тревожи, не сте направили нищо, с което да сте предизвикали проблеми между мама и мен. Каквото и да решим ние двамата в крайна сметка, ще измислим как да сме заедно с вас, обещавам ти.

Тя се изправи, хвана ме за ръката и ме дръпна да се изправя и аз, а после ме прегърна и притисна глава в гърдите ми. Най-сетне отстъпи назад.

— Обичам да слушам как бие сърцето ти.

А после целуна върховете на пръстите си и ме докосна по върха на носа.

Когато момичетата си тръгнаха, за всеки случай хвърлих на полицай О’Райли един предупредителен поглед и се върнах в кабинета на Оз.

— Не мога да ти кажа кой беше — обясни ми той, когато се настаних обратно на стола срещу него. — Но едно птиче, което познавам от много време насам, ми съобщи за някакъв рейнджър, който ще пристигне в града след един-два дни, ако вече не е пристигнал…

— Той няма ли да ти се обади?

— Не и за такова нещо — отговори Оз. — Ако бях на негово място, и аз нямаше да се обадя. Ще проверява основно теб, но в неговия списък ще бъдат всички, докато не ги задраска. И не изключва и мен.

Новината беше пълна изненада за мен, но изобщо не се съмнявах какво означава. Тексаските рейнджъри са най-старата правозащитна организация в Северна Америка, а рейнджърите не са обикновени ченгета. В миналото патрулирали по ничията земя на север от Рио Гранде, но сега ги викаха за други неща: стари убийства, с които никой друг не можеше да се справи, неконтролируеми ченгета и корумпирани участъци.

— Какво ще ми проверява?

— За пръв път чувам за такова нещо, по дяволите — отговори Оз. — Но се говори, че Хейзън е накарал прокурора да провери дали не могат да обявят ръцете ти за смъртоносно оръжие. Така това, което си направил, се превръща в углавно престъпление.

Не успях да измисля никакъв отговор. Сведох очи към ръцете си, като се питах дали изобщо беше юридически възможно да се направи такова нещо.

— А онази психоложка, която са окачили на дървото — какъв ти беше проблемът с нея?

— Не беше чак такъв проблем — отговорих аз. — Просто веднъж я изхвърлих от кабинета си. Малко преди да дойдеш в управлението.

— Защо?

— Общо взето, тя ми предложи да дава положителна психологическа оценка на всеки, когото си поискам, и да къса всеки, когото не искам. И освен това да ми направи свирка.

— В замяна на какво?

— Договор с полицията за редовна работа с всички служители, гарантирани препоръки, семейни консултации за роднините на полицаите и прочие.

— А ти какво ѝ отговори?

— Този ден имах доста работа. Мисля, че споменах нещо в смисъл да внимава вратата да не я удари по задника, докато излиза от кабинета ми.

— Бърти ми каза, че ти си прекратил договора с нея. Това ли беше причината?

— Беше основната причина, но като цяло не останах с добро впечатление. Не ми беше работа да прекратявам договора, но Ханк от „Личен състав“ беше останал със същото впечатление след срещата им. Веднага след това минахме на системата, при която се въртят останалите психолози в града.

Оз отпи от кафето си и каза:

— Не ми звучи чак толкова лошо, но няма да се изненадам, ако някой отново повдигне този въпрос. Може и Да се вдигне някакъв шум, че не си подходящ да водиш разследването на нейното убийство, след като имате общо минало и прочие. Но няма да изгаряме този мост, докато не стигнем до него.

— Искаш ли някой друг да води това разследване, шефе? — попитах го аз.

Въпросът ми беше проформа и двамата го знаехме много добре; ако Оз не искаше аз да водя разследването, вече щеше да го води някой друг. Отново сведох очи към ръцете си и си спомних какво беше казал преди малко.

— Не — отговори той. — А ти?

— Не.

— Добре тогава. Какво ще кажеш да отидеш да свършиш работата, за която си положил клетва, а после да се върнеш и да ми докладваш какво си свършил?

16

Последният ден от седмицата, определена за траур на Дебора Голд според юдейската традиция, беше идеален за барбекю и фризби в парка. Аз пък отидох да се срещна с вдовеца, който беше казал на Райдаут, че ще си остане вкъщи, защото не иска да ходи на място, където не знае какво трябва да каже или да направи.

Зимата все още беше на пауза и небето беше ясно и твърдо като кристал, а въздухът сякаш режеше с острите си ръбове, когато пристигнах в къщата на Джеймисън и Голд, недалече от горния край на Стърлинг Роуд. Беше на два етажа, проектирана в архитектурния стил, който понякога наричаха „псевдоколониален“ — поне петстотин квадрата застроена площ на нещо като троен парцел, с широка веранда и четири нива терасирани цветни лехи, олимпийски басейн с трамплин и кула и малки горички от плачещи върби, които свеждаха клоните си над перфектно окосените морави. На покритата с чакъл алея за автомобили пред къщата един до друг бяха паркирани зелен хамър и кафяв лексъс.

Според досието на Анди Джеймисън той беше роден тук, имаше двама по-големи братя и се беше поддал на натиска на баща си да запише бизнес администрация в Щатския университет в Остин. Беше прекъснал още по средата на първи курс, след като и двамата му родители бяха загинали в самолетна катастрофа, недалече от Стиймбоут Спрингс, щата Колорадо. Беше използвал парите от застраховката, за да основе собствена компания за компютърни консултации и консумативи. Беше арестуван веднъж за притежание на кокаин още в гимназията и беше осъждан за шофиране в нетрезво състояние преди три години в Деня на благодарността. Бизнесът му беше на светло, внасяше редовно дължимите суми по ипотеката си, и двата автомобила бяха изплатени, а доктор Голд нямаше застраховка живот, която да отиде за него. Според слуховете беше кръшкал и на двете си съпруги още от самото начало, но никога не беше поддържал любовни афери за повече от година. Никой от хората, с които бяхме разговаряли, не си спомняше да е изразявал недоволство от доктор Голд или от брака си, така че, ако не я беше убил, той беше просто обикновен успял мъж от средната класа, който изневерява на жена си. От онези, които се обаждат в поздравителните концерти по радиостанциите за кънтри музика и се жалват за това, че им е слаб ангелът.

Когато ми отвори, облечен единствено с маркови джинси и златен ланец, първото ми впечатление беше за мъж, който наближава четирийсетте по календара, но в главата си е останал на двайсет. Той ме въведе в дневна, която със сигурност беше обзаведена от известен дизайнер, с извънгабаритна каменна камина в центъра на южната стена и бар с индиректно осветление и въртящи столчета с облегалки срещу нея. От двете страни на камината имаше вградени етажерки за книги от тъмен дъб, в които бяха подредени луксозни стари томове с кожена подвързия. Книгите някак си изглеждаха така, все едно не са докосвани, след като специалистът по вътрешно обзавеждане ги беше подредил там.

— Много е разхвърляно — каза Джеймисън, като разроши тъмната си коса с трепереща ръка.

Скоро не се беше бръснал и леко лъхаше на пот. Погледнах го, когато извади дъвката от устата си и я пусна в пепелника на масичката за кафе. Той ми махна да седна на най-удобния стол в стаята. Стаята по никакъв начин не ми изглеждаше разхвърляна.

— Искате ли нещо за пиене? — попита ме разсеяно домакинът.

— Не, благодаря.

Той намери един пакет ментолови цигари „Салем“ на масичката за кафе, изтръска една в устата си, запали я с малка бяла запалка и жадно пое дима.

— Има ли нещо ново? — попита ме той. — Малко съм изпуснал нишката.

— Все още е рано за резултати — отговорих аз. — Но по този случай се работи приоритетно.

— Какво означава това?

— Общо взето, точно това — всеки служител, когото можем да отделим, по един или друг начин се занимава с този случай. Отворили сме извънредни телефонни линии, изследванията влизат в лабораторията с предимство и прочие.

— Приоритетно в сравнение с какво? Някоя умряла курва? Или някой дилър на крек от „Нолтениъс“?

Разперих ръце.

— Какво да ти кажа, Анди. Ако намериш човек, който не отговаря пред никого, обади ми се.

— Да, да, знам, така е. Извинявай. Първите четирийсет и осем часа, известна психоложка, основният заподозрян винаги е съпругът и така нататък, и така нататък.

— Искаше ми се да продължим разговора, който вече си провел с Монси и Райдаут.

— Как така да го продължим?

— Знаеш ли дали в живота на съпругата ти са се появили някакви нови хора или някакви необичайни отношения, или за някаква промяна в обичайните ѝ навици?

Той ме изгледа в продължение на няколко секунди, през които зад очите му премина нещо.

— Те вече ме питаха.

— Имам нужда да чуя отговора лично от теб.

— Деб не беше много общителна — каза той. — Поне не по обичайния начин. Имаше си своя кръг и толкова.

— Какъв кръг?

Той поклати глава.

— Нали така се казва? Определени хора, с които се събираше сравнително често.

— Значи се е срещала с други мъже?

Той се засмя особено и отново разроши косата си с ръце.

— Това изчерпва въпроса, така ли?

— Какво искаш да кажеш?

— Деб имаше доста католически вкусове по отношение на секса.

— Добре, тогава да го кажем с други хора.

— Да, и аз знаех за тях. Не беше голяма тайна — точно затова се събираше тяхната групичка. Това и коката. Джеф Файгъл, Бен Фрикс, Марк Пендърграс и някои от момичетата, които работят в клиниките на Бен. Не се опитвам да натопя никого. Аз също ходих да смъркам с тях един-два пъти, но не можех да им насмогна на темпото.

Не бях съвсем сигурен дали Пендърграс беше голяма изненада, но знаех по малко за останалите. Бенджамин Фрикс беше брокер на недвижими имоти, който имаше офиси тук и в Тексаркана. Репутацията му беше на един от онези мъже, които твърдо подкрепят Втората поправка на Конституцията и правото на всеки американец да има и да носи оръжие, строят бункери за края на света и се занимават с бойни изкуства. Беше висок, с мургава кожа, изпъкнало чело, пълни устни и черни очи с тежки сенки, с много тъмни косми по дългите си ръце и увиснали рамене. През последните двайсет години непрекъснато го арестуваха за всякакви провинения от побой до уриниране върху полицейска патрулна кола, като последното може би имаше нещо общо с факта, че четвъртата му жена се беше развела с него преди около една година.

Трътлестият Файгъл беше адвокат и се беше специализирал да завежда искове срещу лекари, за да изкопчи нещо от застраховката им срещу лекарска грешка. Имаше репутация на лош юрист и другите адвокати понякога наричаха кантората му „Пух, Дух и Извънсъдебно споразумение“, по аналогия с приказката за трите прасенца, защото вдигаше много шум, но не събаряше нищо. За сметка на това според слуховете той държеше на повикване цели взводове от експерти, които срещу достатъчно пари бяха готови да заявят пред съда, че мъртвецът беше извършил самоубийство, като се беше промушил в гърба с градинарска ножица и след това се беше заровил в плитък гръб. Файгъл по принцип не се занимаваше с местните лекари, вероятно защото нямаше как да бъде сигурен, че няма да му се наложи да го лекуват от спукан апендикс или счупен крак.

— По какво си падаха най-много според теб?

— Когато говорим за такива хора, не знам как точно дати отговоря.

— Анди, нали си даваш сметка, че всичко ще излезе наяве? Независимо какво е. Сигурен ли си, че искаш пак да отговаряш на тези въпроси, когато това се случи, и може би да се забъркаш в него?

Той издиша дима и се загледа в него, после отговори така, все едно не ме беше чул.

— Предполагам, че най-вече по секс игрите — каза той. — Кожа, белезници, бичове, ботуши, всякакви простотии. Аз не си падам по такива неща.

— Къде се събираха?

— Тук или при Бен. Когато строихме тази къща, Деб ги накара да проектират цял отделен апартамент в нея който да използва само тя. Мисля, че и Бен имаше нещо подобно. Наистина бяха много запалени.

Той смачка цигарата си и каза:

— Ще си взема една бира. Сигурен ли си, че не искаш нещо?

— Няма нужда.

Той отиде в кухнята и аз чух как се отваря и затваря вратата на хладилника, а после пукот от отваряне на кутийка. Когато се върна в стаята, носеше кутийка „Бъд“. Отпи голяма глътка от бирата, преди да седне обратно на мястото си.

— Приличаш ми на бивш спортист — отбеляза той и се оригна. — Не се сърди, че го казвам, но изглеждаш доста контузен.

Не отговорих.

— Във всеки случай не приличаш на човек, който трябва да се занимава с такава работа.

— Защо, те какви са?

Той сви рамене.

— Ами нали се сещаш — печени типове като по филмите, които пускат остроумия и блъскат хората в стената, докато ги разпитват. Приличаш на човек, който може да стане опасен, ако се наложи, но не изглеждаш страшен, а по-скоро подготвен за всичко. Женен си, нали?

— Да.

— Все се питам дали цялата идея не е генерално сбъркана, нали се сещаш, като цигарите. Милиони хора си казват, че няма проблеми, но всъщност това ги убива. Убива ни.

— Аз не съм най-подходящият човек, който да ти даде съвет за брака, Анди.

Той сви рамене. После попита:

— Загазил ли съм? Имам предвид, сто души могат Да потвърдят, че съм бил в Далас.

— Засега нямаме заподозрян — отговорих аз. — Но има някои неща, за които искам да науча повече, например фактът, че си бил пациент на доктор Голд, преди да се съберете.

Той извърна поглед.

— Аха. Започнах да ходя при нея с Джаки, защото тя ме помоли. Двамата имахме някакви проблеми и тя реши, че трябва да отидем на психолог.

— Помогна ли?

— Зависи от гледната точка, предполагам. Със сигурност не помогна на брака ни.

— Значи вие двамата с Джаки известно време сте ходили на консултации при Голд. Как се стигна дотам, че се разведе с Джаки и се ожени за Голд?

Той отпи от бирата си и замислено се вторачи в кутийката.

— Точно това е странното. Всъщност не знам. Няколко пъти двамата с Джаки ходихме отделно, а след това Джаки съвсем спря да ходи. Деб каза, че според нея бракът не може да бъде спасен, със или без психолог. Но аз трябвало да продължа да ходя при нея, можело да ми бъде полезно, имал съм и други проблеми и прочие. Предполагам, че всичко започна така. И преди да се усетя, вече излизахме на вечеря в хотел „Арлингтън“ или в Шривпорт, или ходехме на плаващите казина. А след това започнахме да говорим как ще живеем заедно, за пръстени и всякакви простотии. Не знам, просто всичко набра някаква собствена инерция.

— Колко години разлика имахте с доктор Голд?

— Почти десет.

— Проблем ли беше това?

— Не особено, поне не за мен. Но Деб се притесняваше през цялото време. Непрекъснато намекваше, че е по-млада от годините си, правеше си пластични операции, изпробваше различни диети. Нали ги знаещ какви са.

— Кои?

Той ме погледна.

— Жените.

— Как се почувства, когато жена ти пое контрола върху твоята компания?

Той премигна и на челюстта му изпъкна един мускул.

— Това пък защо?

— Нали знаеш какво казват хората.

— Ами не знам как се очаква да се почувства един мъж, когато съпругата му отреже топките по този начин, по дяволите. Но си е така, наистина си беше опекла работата. Предполагам, че вече всички знаят.

Той сведе поглед към загорелите пръсти на краката си върху бледоморавия килим и тихо се оригна.

— Вероятно няма нужда да ти казвам, че историята е доста идиотска — казах му аз. — Самият факт, че си се подписал под нещо такова.

Той почервеня и пресуши бирата си на един дъх, преди да ме погледне.

— Подписването няма нищо общо с онова, което се случи между мен и Деб, човече. Истината е, че Деб ме наказа. Чисто и просто ме наказа.

— За какво?

Той направи гримаса, взе си още една цигара, запали я и вдиша дълбоко дима.

— Заради една мацка, с която се срещах. Една вечер Деб влезе в „Ланяпе“ и ме хвана с мацката, която точно ми беше бръкнала в гащите.

— И какво се случи после?

— Странното беше, че тя не избухна така, както можеше да се очаква. Просто охладня и се стегна. Все едно от очите ѝ излизаха лазери. Започна да повтаря разни думи като „предателство“ и „измяна“. Каза, че това било „слонът в стаята, за който не говорим“, каквото и да означава това. Било подигравка с нашите задължения един към друг. Накратко казано, тя вече нямала друг избор, освен да ме държи под око. Да поеме по-активна роля в компанията и да прекарва повече време с мен било единственият начин някога да си върне доверието в мен. Мамка му и доверието. Преди да се усетя, Джеф Файгъл започна да идва през седмица и да ми носи нови и нови документи за подписване — дялово разпределение, компенсационни пакети, гарантирани нетни приходи, равно участие във всичко и прочие, и прочие.

Той се разсмя пискливо и поклати глава.

— А това беше единствената вечер, в която реших да заведа онова момиче там.

Двамата мълчаливо обмислихме чутото. Най-сетне аз попитах:

— Искаш да ми кажеш, че тя ти е заложила капан?

— Откъде да знам, по дяволите? Но мога да ти кажа, че със сигурност би било в гадния стил на Деб.

— След като я няма, ще си върнеш ли контрола върху компанията?

Той смачка наполовина изпушената си цигара и се загледа в нея, преди да вдигне очи към мен.

— А ти как мислиш? — попита той.

Докато карах обратно към „Три“, извадих малкото найлоново пликче, в която бях прибрал дъвката на Джеймисън, проверих дали е запечатано както трябва и отново го пуснах в джоба на ризата си. Почти никога нямах чак такъв късмет, но евентуалното съвпадение на ДНК с пробите от местопрестъплението щеше да ни спести много време и неприятности, а човек никога не знае.

17

Следващият труп — с твърде тежки изгаряния, за да бъде идентифициран на място — се появи по-късно същата вечер.

Когато си тръгвах от „Три“, направих обратен завой пред вратата и слязох по стълбите, за да избегна тълпата от репортери, която се беше събрала до асансьорите. После отидох с колата до „Гладният алигатор“, за да взема две пици с речни раци за Джейна и момичетата. Оставих им храната заедно с една двулитрова кола и се върнах на „Ланшър“ точно навреме, за да хвана повторението на един стар сериал за двама агенти на ФБР, мъж и жена, които през цялото време бяха в командировка, никога не се усмихваха и винаги спореха за всичко. Най-често за НЛО. Тази вечер преследваха сериен убиец, който явно притежаваше свръхестествени способности, и назряваше конфликт. Отпуснах се на креслото и кръстосах крака.

Двамата агенти мрачно разглеждаха обезобразен женски труп на тъмна, съвсем пуста улица, която изглеждаше мокра, макар че не валеше. Пес се появи отнякъде, скочи на облегалката на креслото, от там се прехвърли в скута ми и се сви на кравай точно над коленете ми. После въздъхна, затвори очи и след няколко минути вече преследваше в сънищата си въображаеми плъхове — или каквото там се въртеше в невроните му, — а мустаците и краката му от време на време помръдваха. Изведнъж се събуди, главата му рязко подскочи нагоре, докато се ориентира към алеята, и измяука кратко и въпросително. Сякаш се взираше право през стената вляво от вратата.

Това беше обичайната му реакция, когато ме чуеше да пълня купичката му за храна, но точно в този момент можеше да означава само едно: Ел Ей беше пристигнала.

Отидох да светна навън и да отворя вратата. Тя вече беше излязла от белия си нисан и държеше малък куфар в едната си ръка и голям тъмносин калъф за дрехи в другата. Беше с джинси, червени обувки с връзки и старо кожено яке върху бежовия памучен пуловер. Когато влезе в антрето, остави куфара на пода и сложи калъфа за дрехи върху него. После отпусна ръце на раменете ми и се вдигна на пръсти, за да ме целуне по челото.

— Гледах те по телевизията, Бис — каза тя. — Наистина приличаше на неумолим отмъстител.

— Следващия път ще си облека тренча — обещах аз.

Ел Ей затвори вратата след себе си, като не обръщаше внимание на ехтящата тишина в къщата, хвърли якето си на дивана и се отправи към банята, като подхвърли:

— Първо пишкането, после приказките.

Изпратих я с поглед, забелязах няколко вълма прах под дивана, наведох се и ги улових с ръка, а после известно време се опитвах да ги изтърся в кошчето за боклук. Накрая се отказах и отидох в кухнята, за да си измия ръката на мивката.

Когато Ел Ей се върна, донесохме останалите ѝ неща от колата и ги оставихме в спалнята за гости. После тя ме накара да седна на дивана и улови ръцете ми в своите, за да прецени температурата им, разгледа ги и се взря в очите ми.

— Хвана ли вече кръстоносците?

— Работя по въпроса.

Тя ми нареди да изплезя език, огледа го критично и притисна пръстите на едната си ръка върху сънната ми артерия от лявата страна на шията.

— Продължаваш ли да не пушиш?

— Да.

— Как ти е кръвното? — попита тя.

— Сто трийсет и пет на осемдесет.

— Кога го мери?

— Миналия месец.

Тя кимна, не съвсем доволна от отговора, после вдигна Пес и пое на диагностична обиколка из къщата, която трябваше да бъде завършена и докладвана, преди да продължим с разговора. Първо кухнята. Пес доволно висеше от ръката ѝ като хавлия. Тя погледна в хладилника, намръщи се, затвори вратата и провери съдържанието на шкафа, в който държах зърнените храни. Ел Ей ме погледна.

— Ядеш ли ги наистина?

— Да — отговорих аз със сравнително чиста съвест.

Понякога наистина закусвах с овесени ядки.

— Аха.

Тя мина през спалнята ми и влезе в банята до нея, като провери сапуна и нещата ми за бръснене, а след това и шкафчето за лекарства. Когато излезе от банята, погледна леглото и провери какво имаше на нощното шкафче: спрей против хрема, романът на Ник Кейв, който бях прочел до половината, и стар малък пепелник от стъкло с логото на „Кока-Кола“, в който имаше десетина монети.

— Все още нямаш нужда от будилник — заключи тя.

Познаваше ме през целия ми живот и знаеше, че ако имам нужда от помощ, тя ще бъде да заспя, а не да се събудя. Накрая се върна във всекидневната, където остави Пес на дивана, провери кой канал беше включен на телевизора и ме смушка с пръст в стомаха.

— Все още няма признаци за истинска депресия, но нивото на серотонина ти е малко ниско — обяви тя. — Което е поправимо.

Тя отметна неконтролируемата си коса с ръка назад от лицето и ме изгледа строго.

— Но тук не е идвала жена поне от няколко месеца.

Във въздуха между нас като застоял дим увисна неизказаното „а ти ме излъга, че са били три седмици“. Понечих да възразя, но се спрях, когато забелязах изражението ѝ.

— Обикновено аз ходя у тях — отговорих вместо това.

Тя изсумтя в знак, че поне засега приема обяснението.

— Гладна ли си? — попитах аз.

— Не, жадна съм.

Тя седна на дивана до Пес, който се беше свил върху нейното яке и отново беше заспал, и извади цигарите си и малка златна запалка. Погледна ги за миг, после ги остави на масичката за кафе.

Отидох в кухнята и прегледах запасите си от различни напитки.

— Имам кока-кола, джинджифилова бира, обезмаслено мляко и ябълков сок — обявих аз, като нарочно пропуснах водката, канадското уиски, мексиканската бира „Дос Екис“ и американската „Шайнър“.

После зачаках.

— Може ли джинджифил с лед?

Изпуснах дъха, който бях затаил, налях питието на Ел Ей, взех една бира за себе си и се върнах във всекидневната. Настъпи уютно мълчание, докато отпивахме от напитките си. Най-сетне аз казах:

— Как върви между теб и Рейчъл в последно време?

Ел Ей се загледа в мехурчетата в чашата си и толкова дълго не отговори, че си спомних първите ѝ няколко седмици при Бабинка, когато не каза и една дума, и си помислих колко малко се променят някои неща с времето.

Но най-сетне тя проговори:

— Семейната история е гадно нещо, Бис.

Отпих от бирата си, като си мислех за историята на Ел Ей.

— Съгласен съм — потвърдих аз.

Тя ми хвърли един поглед.

— Да, и при теб беше същото, но и не беше.

— Рейчъл вече е поела по друг път — казах аз.

Ел Ей сви рамене.

— Казвала ли ти е, че се опита да се самоубие?

— Не — отговорих аз. — Кога?

— Онова лято, когато дойдох да живея при теб и Бабинка. Годината, в която удари дъното.

— Преди да започне да ходи на събиранията на дружеството на анонимните алкохолици, няколко пъти ми заяви колко ѝ е писнало от всичко, как за всички ще бъде по-добре да умре и други подобни. Повтаряше: „Ако животът ми беше риба, щях да я хвърля обратно в шибаната вода“.

Ел Ей се усмихна накриво в чашата си.

— Звучи точно като нещо, което би казала.

— Какво точно се е случило?

— Тя ми разказа едва когато започна да работи върху себе си по програмата на дружеството, за да се промени. Но ето какво е направила: убедила е някакъв тип да я очисти.

— Да я убие! Как става това, по дяволите?

— Успяла да намери някакъв заклет почитател на садо-мазото, който си падал по игри с душене и други подобни. После, общо взето, го прелъстила малко да вдигне нивото, но когато дошъл моментът да го направи, той не събрал смелост да стигне докрай.

— Малко да вдигне нивото? — повторих аз. — Господи, Ел Ей, това е съвсем друго ниво.

Настъпи мълчание, докато се опитвах да асимилирам чутото. Не можех да си представя Рейчъл да се остави по този начин на когото и да било.

— Трудно ми е да си представя, че е искала да умре.

— Тя не е искала да умре.

— Чакай малко, какво ми казваш?

— Взела е стратегическо решение. Не да умре, а да бъде мъртва — каза Ел Ей. — Това са съвсем различни неща.

— Тогава защо не е станало?

— Звучи налудничаво. Всъщност май трябва да се каже, че си е било налудничаво. Но тя някак си разбрала, че ако убийството се заснеме на видео, филмът може да се продаде поне за един милион долара в Банкок. Трябвало е да разделят печалбата поравно. Тя провела прослушвания с цял куп кандидати, докато не намерила човек, на когото смятала, че може да има доверие.

Ел Ей се зае да разбърква кубчетата лед в чашата си с пръст, после каза:

— Здравата е пострадала, Бис.

— Как така?

— Сигурен ли си, че искаш да чуеш всичко?

— Сигурен съм, че не искам — отговорих аз. — Но вече се налага.

— Имало много концентрирано увреждане на тъкани — каза Ел Ей. — Но тъй като планът бил тя да се озове мъртва в някоя канавка, този тип не виждал никаква причина да се въздържа. Уговорката им била той да прави каквото си поиска с нея, като на финала тя трябвало да умре. Но той се изплашил и не успял да я довърши. Тя изгубила много функции. След това наред с другите неща вече не можела и да забременее.

Ел Ей се загледа в ръба на чашата си, преди да добави:

— Горе-долу като мен.

— Какви функции е изгубила?

— Нали си чувал за онези жени от африканските племена? Останала е толкова увредена, че не може да свършва.

— Никога?

— Аха.

Не казах нищо — опитвах се да не си представям как точно се е случило, но онзи миг сякаш оживяваше от само себе си, зареден с някаква собствена злокобна енергия. Най-сетне попитах:

— Какво е станало с мъжа?

— Нищо. От гледна точка на Рейчъл тя носела отговорност за всичко. Така и не казала на ченгетата кой е бил. Според нея се измъкнала по-леко, отколкото много алкохолици. По нейните думи: „И останах жива, за да хленча за това“.

— Тя не е можела да вземе парите със себе си, след като умре — казах аз. — За кого са били?

— За мен. За университета и тренировките по гмуркане.

Двамата поседяхме мълчаливо. Представата, която носех за Рейчъл в главата си, бавно се трансформираше като оригами и се разгръщаше в нови измерения.

Най-сетне аз проговорих:

— Просто не ми звучи като тази Рейчъл, която познавам.

— Точно така — потвърди Ел Ей. — Тази Рейчъл, която познаваш, не е алкохоличка.

Помислих си за Рейчъл и за нейния живот преди Дъсти и „Летящото С“, а после и за прозореца на кабинета ми в „Три“. Помислих си за прекъсната връзка с действителността. И попитах:

— Ти използваш хипноза със своите пациенти, нали?

— Естествено, защо питаш?

— Възможно ли е човек да бъде хипнотизиран по такъв начин, че да организира собственото си убийство?

— Има някаква минимална — наистина минимална — вероятност да се получи, ако обстоятелствата са точно такива, каквито трябва. Например, ако успееш да накараш човека да повярва, че това е единственият начин да спаси от смърт първородното си дете или нещо подобно. Но в такава ситуация бих казала, по-скоро не.

— Можеш ли да посочиш вероятността това да се случи?

— Не, но да кажем, нещо като деветдесет и девет към едно.

Вдигнах телефона и набрах домашния номер на Дани Райдаут. Ел Ей ме гледаше с любопитство.

— Йо — каза той.

— Аз съм — уточних аз.

Чувах телевизора, който работеше от другата страна на линията.

— Какво гледаш?

— Клинт Истууд. Точно стигнахме дотам, където боядисват целия град червен.

— Вярваш ли, че това е възможно? — попитах го аз.

— Дявол да го вземе, шефе, това е уестърн. Всичко е възможно.

— И ти си прав. Слушай сега, седях и си мислех…

— О, не.

— Да, добре. Във всеки случай искам утре сутринта двамата с Ем да проверите дали е възможно Голд да е организирала собственото си убийство. Може да е свързано със застраховка, депресия, някаква физическа болест, за която никой да не знае, нещо такова. Освен това искам да разберете дали се е срещала с някакъв хипнотизатор.

— Бъзикаш ли ме, шефе?

— Не, говоря сериозно. Вероятността е минимална, но искам да я отхвърля. Направи ми тази услуга.

— Окей, няма проблеми. Ем ще реши, че сме се побъркали.

— Това не е новина за вестниците — отговорих аз. — Тя и без това смята, че всички бели са побъркани. И в повечето пъти няма как да ѝ възразиш.

Ел Ей остави чашата си, стана и се приближи до уредбата, за да разгледа чекмеджетата с дискове — рок музика по средата, класическа отляво, джаз и разни други изпълнители като Лион Редбоун и Боби Макферин отдясно.

— Кога ще качиш всичко това на един харддиск? — попита ме риторично тя.

— Аз не отговорих.

След известно време тя се спря на Пучини и сложи диска в уредбата. „Un bel di vedremo“ изпълни цялата стая и аз започнах да се отпускам, както винаги се случва с Пучини. Събитията от деня се отдалечиха малко от мен.

— Тази музика е полезна за духа — отбеляза Ел Ей.

Довърших бирата си.

— Кокошките наистина ли снасят повече яйца, когато им я пускат?

— Не, те искат Моцарт.

Телефонът звънна и аз вдигнах слушалката, а Ел Ей намали звука на уредбата. Обаждаха се от централата в управлението.

— Сър, имаме смъртен случай при съмнителни обстоятелства. Експертите казаха, че ще искате да ви уведомим.

18

„Обстоятелствата“ се оказаха пожар в жилищна постройка, недалече от северния край на „Стърлинг“, на по-малко от километър от дома на Джеймисън и Голд. Пожарът беше обхванал напълно една къща и засега беше открит един труп. Тялото все още не беше идентифицирано, но къщата беше регистрирана на името на Бенджамин Фрикс.

Изслушах сбития преразказ на диспечерката от централата: тялото беше открито във всекидневната с лицето надолу и меките тъкани бяха увредени твърде силно, за да позволят незабавно установяване на самоличността. Съседите се бяха обадили на телефона за спешни случаи и една пожарникарска кола беше пристигнала от „Оук Хил“ за по-малко от девет минути. Няколко минути след нея бяха пристигнали и още коли от община Кадо, пожарната в Тауакони и от страната на Арканзас. Вече нямало никакъв шанс да се спаси къщата, така че усилията на пожарникарите били съсредоточени в това да предотвратят разширяването на пожара към съседните сгради.

Затворих телефона и се обърнах към Ел Ей.

— Искаш ли да дойдеш с мен?

Нейната кола беше паркирана зад форда, така че отидохме с нея. Докато караше, тя попита:

— Когато мислиш, правиш едно нещо с очите си и приличаш на коала, която всеки момент ще заспи. Какво става там вътре в главата ти?

— На следващия светофар наляво — отговорих аз.

После ѝ разказах за Фрикс, за секс групата и за намерението си да говоря с него.

— Той се появи на радара и по-малко от ден след това вече е мъртъв — завърших аз. — Ако наистина е той.

— Първо Голд, а сега и Фрикс? — каза Ел Ей. — Как мислиш, дали и той е убит?

— Ако имаме късмет, не.

— Става все по-интересно — отбеляза тя. — Трябва по-често да излизам от офиса.

— Ако ти трябва и още нещо, в което да забиеш зъбите на гениалния си ум, веднага ти давам и съпруга на Голд — продължих аз.

Разказах ѝ за Джеймисън и преспокойния начин, по който ми беше съобщил за участието на жена си в секс групата.

— Може ли да му се вярва? — попитах накрая. — Мислиш ли, че наистина няма проблем с това?

— Някакви признаци да е гей?

Помислих малко.

— Трудно е да се каже със сигурност. Но предполагам, че не.

— Тогава не знам — каза тя. — Пасивен тип, който си има собствени тайни игрички. Не е невъзможно.

Разказах ѝ всичко, което знаех за Фрикс, включително и нещата, които никой не беше успял да докаже в съда през годините.

Тя ме изслуша и заяви:

— Някой го е очистил.

— Дано да не си права.

Паркирахме нисана половин пресечка по-надолу от другата страна на улицата и се върнахме пеша до димящите останки от къщата, осветени почти като през деня от блясъка на червено-сините лампи.

Вдигнах значката си в ръка, за да ни пуснат. От къщата вече не беше останало нищо друго освен пепел и няколко вертикални подпори, които се протягаха като пръсти на гигантска мумия към изпълненото с черен дим небе. Отляво бяха почернелите останки на покрива на гаража, под които бяха затрупани изгорелите туловища на малък кабриолет и някакъв голям автомобил, подходящ за офроуд гонки. Забелязах полицейския началник, който идваше да ни посрещне, и го познах от няколко конференции, на които бяхме ходили и двамата — висок, със сребриста коса, казваше се Ърл Морнинг Сингър. Очите и зъбите му изглеждаха невъзможно бели на фона на лицето, почерняло от саждите. След като го запознах с Ел Ей, той каза:

— Тялото все още е in situ, ако искате да го видите.

— Защо още не са го прибрали? — попитах аз.

— Ще ти кажа след малко — отговори той. — Вървете след мен. Ще се опитам да ви преведа така, че да не се изцапате.

Овъгленото тяло беше проснато в поза, която изглеждаше удобна за сън: главата беше отпусната на лявата предмишница, а устата беше широко отворена в имитация на прозявка. Чертите на лицето бяха неразпознаваеми.

— Ако това е Бен Фрикс, аз го познавах — казах аз. — Намерихте ли някакви бижута по тялото?

— Не съм забелязал нищо — отговори Морнинг Сингър. — Какво търсим?

Използвах острието на джобното си ножче, за да махна пепелта от дясната ръка, и под нея се показа златен пръстен с монограм: гравирана буква Ф, над която се извиваше изображение на подкова.

— Това е Фрикс — казах аз. — Или поне е неговият пръстен. Нека да проверят ключиците му. Преди няколко години във вестника пишеше, че си е счупил ключицата, след като се блъснал с джипа си в някакво дърво до езерото.

Морнинг Сингър се наведе, за да разгледа пръстена по-добре, после извади малък бележник и си записа нещо в него.

— Добре, а сега и причината тялото да е още тук — каза той. — Погледни там в края на плочата и ми кажи какво виждаш.

Под плетеницата от овъглени носещи колони се виждаше черен куб със страна около метър и двайсет и нещо като вратичка, която беше килната под ъгъл от четирийсет и пет градуса. Зад нея различих почернелите цеви и затвори на десетина и повече огнестрелни оръжия, които лежаха под произволни ъгли едно спрямо друго. Прикладите им бяха изгорели без остатък, а някои от цевите бяха видимо изкривени от горещината на огъня.

— Някои от тези са автоматични оръжия — каза Морнинг Стар. — Освен това имаше много златни кюлчета и други неща, заради които си помислихме, че трябва да повикаме федералните да ги видят. Което означава…

— Зито — казах аз.

— Точно така.

— Кога ще пристигне?

— С първите лъчи на слънцето, предполагам.

Хвърлих един последен поглед наоколо, но не видях нищо друго, което да ми се стори важно. Двамата с Ел Ей стиснахме ръката на Морнинг Стар, благодарихме за обиколката и се върнахме по същия път, по който бяхме дошли.

Когато стигнахме обратно дома ми, аз се обадих в централата и ги накарах да проверят какви автомобили са регистрирани на името на Фрикс. Жена, която не познавах, ми даде исканата информация.

— Добре, благодаря — казах аз, когато тя свърши. — Не, няма нищо ново.

Затворих телефона и се обърнах към Ел Ей.

— Мазда миата и лендкрузър — казах аз. — Сигурно бяха двете коли в онова, което беше останало от гаража. В него имаше само две места, а на алеята пред къщата не беше паркирана друга кола. Значи наистина е Фрикс и вероятно е бил сам в къщата.

— Какво си мислиш?

— Нека да не замесваме секс групата — казах аз. — И за момент да забравим за пожара. За съжаление, дори при това положение той си остава човек, когото някой може да поиска да убие. Никога няма да стане гражданин на годината, има съучастници и врагове, но няма приятели, не се доверява на никого, държи повечето си пари в златни монети и кюлчета в трезор в къщата си. При огнестрелните си оръжия.

— Автоматични оръжия? Истински автомати и картечници? — Тя вдигна показалец, все едно натискаше въображаем спусък. — Като на Дилинджър?

— Общо взето. Но той бил колекционер и не ходел на лов или на състезания, а участвал в изложения и други подобни. Освен това бил арестуван веднъж, защото записвал със скрита камера жените в тоалетната на офиса си. Така и не стигнал до съд, но аз съм сигурен, че е продавал записите. Не знам какво означава всичко това от гледна точка на психологията.

— Означава много враждебен и неразвит индивид.

— Какъв е психологическият термин за такъв човек?

— Нарцисист, параноик. Това, което Фройд нарича „фалически тип“ — прекалено конкурентен и суетен, вманиачен на тема положение и власт. Сексуално незрял, с воайорски наклонности. Неспособен да приеме, че греши.

— Това ми звучи като бившия съпруг на всяка разведена жена, която познавам.

Ел Ей сви рамене и взе чашата си.

— Не ми се иска да има връзка между двата случая — казах аз.

— Забрави да няма.

— Може да е обир, който да е завършил фатално — предположих аз.

— Готов ли си да се обзаложиш за това? — попита Ел Ей.

Погледнах я и се опитах да си спомня кога е бил последният път, когато съм печелил облог срещу нея, ако изобщо е имало такъв. Уейн също не смяташе, че убийството беше случайно. Нито пък нещастен случай със забравена цигара или повреда в електрическата система. Иначе нямаше да накара диспечерката от централата да ми се обади.

— На какво ще се обзаложим?

— Една вечеря в… как се казваше онова място с хубавия телешки стек?

— „Шантиклер“.

— Точно така.

Не познавах много други хора освен Ел Ей, които продължаваха да използват чекова книжка. Тя извади чековата си книжка и написа на празното място за получателя „Шантиклер“, а след това сложи шантавия си подпис, в който инициалите и фамилията бяха изписани заедно и без главни букви: „лароу“. Веднъж я бях попитал защо се подписва така, но тя само беше свила рамене. Поредната мистерия на Ел Ей. Тя откъсна чека и го плесна на масичката за кафе, като каза:

— Всичко или нищо, каубой.

Някъде в безкрайната пустош на нещата, за които трябваше да се сетя, но все още не се бях сетил, проблесна миниатюрна светлинка и угасна, без да остави след себе си никакво обяснение. Извадих едната от двете дебитни карти, които носех в себе си — тази, за която бях почти сигурен, че към днешна дата е обезпечена поне с двеста долара, — и я сложих върху чека.

— Добре — казах аз. — Но все пак се случват съвпадения, Ел Ей. Не можеш да го отречеш.

Това беше последната ми утеха.

Тя изхъмка уклончиво в отговор и отпи от безалкохолната си джинджифилова бира. Аз отидох до уредбата, за да увелича звука на Пучини до терапевтично ниво, а Ел Ей ме проследи с поглед, но запази своите мисли за себе си.

19

Офисът на Бени беше недалече от „Рокланд“ и беше боядисан и застлан в дружелюбни, жизнерадостни цветове, със симпатични фикуси и кипарисова трева по ъглите, големи акварели с карибски пейзажи по стените и удобни мебели. Списанията в чакалнята бяха лъскави, ярки и, общо взето, нови.

Чух някакво раздвижване в малката кухня и стая за почивка надолу по коридора и усетих миризмата на току-що приготвено кафе. Миг по-късно Бени се появи от кабинета си и забърза към мен.

— Джим, много да се радвам да те видя!

Беше закръглен, енергичен и не пестеше усмивките си, но както винаги беше със строг костюм и стегната вратовръзка дори в края на дългия работен ден. Сякаш се пребори с импулсивното си желание да ме посрещне с прегръдка и вместо това протегна ръка, за да стисне моята, а след това ме въведе в кабинета си за консултации, където се настанихме на тапицираните кресла до масичката за кафе от тиково дърво, встрани от бюрото. Андреа ни донесе кафе, чай и нещата за тях, както и три различни вида сладки.

— Здравейте, лейтенант — каза ми тя. — Аз си тръгвам. Ако имате нужда от нещо друго, доктор Би ще ви покаже къде е.

Двамата с Бени се уверихме в доброто си здраве, изказахме споделеното си неодобрение към времето и политиците и разменихме общи новини за семействата си. После той цъкна с език и поклати глава.

— Тези ужасни смъртни случаи, които се случват…

— Познаваше ли Фрикс? — попитах го аз.

— Не, не го познавах лично, съжалявам. Във всеки случай бил човешко същество. Светът е твърде грозно място, приятелю.

— Не мога да възразя на това — отговорих аз и си взех една сладка с пълнеж от нещо като кайсиев мармалад. — А доктор Голд?

— Всъщност не съм сигурен колко добре я познавах. Никога не сме поддържали социалните връзки. Понякога се консултирали.

— Как вървеше това?

Бени ме погледна измъчено.

— Не бих могъл да кажа, че тя била много добра с хората.

— Това ми звучи доста неподходящо за човек с вашата професия — казах аз и отпих от чая с лед. — Какво имаш предвид: че нямаше талант, не беше достатъчно опитна или подхождаше грешно към пациентите?

— Вероятно би трябвало да кажем, че било проблем с характера. Доктор Голд била интелигентна, за това няма спор, но общувала много трудно и критично с колеги. Винаги неприятности, много прогонени пациенти, много оплаквания до борда. Много съдебни процеси.

Той разпери ръце.

— Никой нямал мира с нея.

— Какво знаеш за нейните отношения с Марк Пендърграс?

Бени завъртя очи към тавана.

— Ai, Dios, това е истински хаос. Тези двама се боксирали заради часове на пациенти директно в чакалня! Те крещят, пациенти крещят, секретарки крещят — пълна лудница! Двама се съдили за това!

— Какво стана в съда?

— Съдия ги изхвърлил навън. Всеки от тях запазвал свои пациенти. Съдия им се карал, те са като лоши деца той не иска повече да ги вижда в своя съдебна зала.

— Сигурно е имала много пациенти — казах аз. — Интересно какво биха казали те за нея.

Той се вторачи в кафето си, после се наведе и го остави на масичката пред себе си. Сякаш току-що беше установил, че дрехите го стягат. Дълбоко си пое въздух през носа. После каза:

— Тук става малко сложно. Има проблем с професионална тайна.

— Хм — казах аз.

После упражних правото си да запазя мълчание. Отпих от чая и си взех още една сладка. Бени се облегна назад в креслото и замислено докосна устните си с върха на старателно поддържания си показалец.

— Но може би ще измислям нещо.

Зачаках. Той отново взе кафето си.

— Първо, може да се съди от общо отношение на нейни бивши пациенти…

— Откъде знаеш за това?

— Някои от тях си тръгвали от нея и идвали при мен. Обикновено смятали, че тя не ги слуша много внимателно, непрекъснато говори по телефон, докато те са там.

— По време на сеансите?

Той кимна.

— Така чувам.

— С кого говори? За какво?

— С всеки. За всичко. Други пациенти, застрахователни компании, адвокати, всички се обаждат. Ако някой откаже час, тя звъни на пациент, за да се оплаква, да им казва да дойдат, не могат да отказват час, застрахователна компания няма да плати.

— Това ми звучи точно като проблем с професионалната тайна — отбелязах аз.

— Тя не е се притеснявала за това, приятелю. Преди няколко години изгубила голямо дело по такъв въпрос.

В съзнанието ми изплува неясен спомен.

— Беше нещо за самоубийство, нали?

— Да, точно така. При нея идвала жена със сексуален проблем. Жена депресирана, объркана, не знае какво да прави. Доктор Голд, тя винаги вярна на парите, така че се обажда на съпруга, той богат, и мъжът казва, че жената е опасна за децата си, трябва той да дойде да я види, двама ще измислят план. Имало голям хонорар и после развод и съвсем скоро жена се самоубива. Семейството ѝ съдило доктор Голд и получило голяма компенсация.

— Смяташ ли, че компенсацията наистина е навредила финансово на доктор Голд?

— Вероятно. Ако не тогава, по-късно. Обикновено имаме застраховка срещу лекарска грешка за един до три милиона долара. Ако адвокати постигнат споразумение за по-малко, тя се измъква, но после застрахователна компания вероятно отказва да работи с нея и става по-трудно да се намери друг и ще струва повече. А ако компенсация е по-голяма от застрахователна полица, тя трябва да изплати разликата.

— Как би могла да го направи?

— Тя имала пари, така мисля. Женила се за мъж с компютри…

Бени се опита да си спомни името му, като пощипваше долната си устна.

— Анди Джеймисън — подсказах му аз.

— Si, Джеймисън. И слагала своето име на всичко в компанията му. Бизнесът е добър, така че след това може да ходи в Израел, когато си поиска.

— Ами този мъж? — попитах аз. — Имам предвид, как се е събрала с Джеймисън? Той е пациент и тя го хваща в момента, в който бракът му се разпада — няма ли етичен проблем? Психоложка, която има връзка с пациент?

— Това е максимум по-по — съгласи се Бени, като размаха показалец насам-натам. — Но може би нямало оплакване до борда, във всеки случай нищо не станало с нея. Сега си мисля, че по-трудно, много по-трудно да се размине такова нещо.

— А съпругата на Джеймисън? Как е реагирала, когато доктор Голд е откраднала съпруга ѝ по този начин?

— Не знам с директна сигурност, но не се съмнявам, че била ядосана и депресирана. Може би брак вече не бил толкова добър, може би отива по дяволи, не знам. Но не вярвам, че е така.

— Защо не?

— Знам от една пациентка, която я познава. Не мога да кажа коя е тя. Тази жена вярва, че техни проблеми били сериозни, но не и невъзможни за решаване. Госпожа Джеймисън била готова на компромис, както много бракове след няколко години, обикновено може да се намери решение.

— Коя е бившата съпруга?

— Казва се Джаки Милнър. Учителка в гимназията „Теребон“.

— Дали е възможно толкова да е намразила доктор Голд, че да поръча да я убият?

— Кой да ти каже?

— Омъжила ли се е отново?

— Не знам. Мисля, че е посветена на работата си. Смятам, че ученици я обичат много, защото е добра учителка. Подаряват ѝ цветя, бонбони, билети за кино. Избират я за „Учител на годината“.

— Кой я обича повече, момчетата или момичетата?

Бени изглеждаше изненадан от този въпрос. Помисли малко, после сви рамене.

— Мисля, че повече момчетата. Защо попиташ?

— Просто се опитвам да си представя какъв човек е. Двамата с Джеймисън имат деца, нали?

— Да, две. Момиче на дванайсет и момче на четиринайсет.

— Те как се справят?

— Не виждат много баща си. Доктор Голд не ги карала да се чувстват добре дошли, така мисля.

— Какво е момчето?

— Има душа на артист. Изучава танц. Много мило дете.

От начина, по който го каза Бени, аз разбрах, че момчето му е пациент.

— Искаш да кажеш, че е гей?

— Не вярвам, че мога да казвам това — отговори той и сви рамене.

— Добре, Бени, благодаря ти — кимнах аз. — Мисля, че ни помогна много.

— Друго нещо е една определена пациентка, за която си мисля — продължи той. — Ще я попитам дали ще се съгласява да говори с теб. Вярвам, че нейна оценка е добра. Сигурен съм, че няма да ѝ навреди да го направи.

— Хубаво. Благодаря ти. Ако се съгласи, само ми кажи кога и къде. Какво щяхме да правим без теб, по дяволите?

Той се усмихна широко.

— Ласкаеш ме твърде много. В крайна сметка ние сме на една страна, нали? Моля те да помогна по всякакъв начин.

— Между другото — подхвърлих аз, — говори ли ти нещо думата „глоуен“?

— Какво?

Написах думата на едно листче, което откъснах от бележника на бюрото му, и му го подадох. Той я погледна за миг.

— Дума не ми харесва — каза той.

— Защо? Знаеш ли какво означава?

— Не, не знам, но има лошо чувство.

— Какво чувство?

— Тежко — каза той. — Ето тук.

Бени сложи ръка на сърцето си.

— Добре, може ли да се върнем малко назад? Питам се дали не знаеш дали доктор Голд не е правила секс и с други от своите пациенти.

— Да, чувал съм, че било така.

— А чувал ли си за непълнолетни пациенти?

— Нищо сигурно, трябва да кажа, за съжаление.

— Дали са били от мъжки или от женски пол?

Той отново сви рамене.

— Кой да ти каже?

* * *

Когато по-късно описах разговора на Ел Ей, тя ме накара да си припомня подробности за точните фрази на Бени, езика на тялото му, паузите, честотата на вдишванията и движенията на очите. След като ме изслуша, тя заключи:

— Не крие нищо важно.

Джейна попита:

— Той е длъжен да докладва за такива неща, когато се случват с деца, нали?

— Не е задължително, ако са само слухове — отговори Ел Ей. — Понякога разликата е доста тънка.

Току-що бяхме приключили с вечерята си в „Хададс“: средно изпечена телешка пържола и печени картофи за мен, филе от треска със задушени моркови и зелени тиквички за Ел Ей, вегетарианска порция от печурки, броколи и червени картофи за Джейна. Чиниите вече бяха отнесени и ние си бяхме поръчали кафе, докато чакахме десерта. Кейси и Джордан щяха да останат да спят при приятелки.

— А бившата на Джеймисън? — попитах Ел Ей.

— Не става за заподозряна — каза тя и отпи от кафето си.

Джейна кимна и се протегна за чашата си с чай. Женски консенсус. Случаят беше приключен.

— Защо не? — попитах аз.

— Това не е престъпление, извършено от жена — каза Ел Ей.

— А и как някой като нея ще събере екип, който да го извърши? — попита Джейна. — Ще обикаля сервизи на „Харли-Дейвидсън“, събрания на ку-клукс-клан и студиа за татуировки?

— Добре, съгласих се — казах аз.

— На второ място, тя нямаше да чака толкова дълго — добави Ел Ей. — Когато жените убиват, обикновено е заради нещо емоционално и импулсивно. Или пък го правят подмолно, с бавно отравяне или нещо подобно.

Донесоха ни крем брюле и Ел Ей подозрително погледна своята порция. Джейна побутна своята към мен и помоли сервитьорката за пъпеш. Замислих се за убийствата. Не се съмнявах, че Джейна и Ел Ей бяха прави. В цялата операция по убийството на Голд нямаше нищо женствено, импулсивно, колебливо или случайно. В Действителност усещането беше за нещо с военен характер: съсредоточени убийци, които бяха действали хладнокръвно, прецизно и координирано, като всеки един беше знаел точно какво да прави във всеки етап от мисията.

„Операция?“, помислих си аз. „Мисия?“ Защо го наричах така? Нямах отговор на този въпрос, но от начина, по който го бяха планирали и осъществили — предварително подготвена камуфлажна мрежа, дървен материал, достатъчно големи пирони, за да се прикове човешко същество и да умре, дърводелски чук под ръка, — ми се струваше, че са били работници, професионалисти, но не непременно закоравели престъпници, а може би ветерани — редници, ефрейтори или сержанти от професионалната армия, които разбират от инструменти и дърво, мъже в добра физическа форма, а не хлапета, които действат в синхрон като добре обучени войници.

— Или легионери — казах аз.

— Какво? — каза Ел Ей и ме погледна.

— Винаги прави така, когато разследва някой случай — обясни Джейна. — Мисли на глас.

Сетих се, че не съм казал на Джейна за монетата. Описах я и тя възкликна:

— Шегуваш ли се?

— Джей има право — каза Ел Ей и си взе съвсем малко от своя крем брюле. — Определено си имаш работа с нещо много странно, Бис.

— Страшничко е, наистина — каза Джейна. — Като някаква мистерия, която Шерлок Холмс трябва да разреши.

Донесоха ѝ поръчката — половин дузина охладени парченца от два различни сорта пъпеш в нещо, което приличаше на чаша за маргарита. Тя взе едно с лъжичката и го сложи в устата си.

— Нали не си казал на пресата? — попита ме Ел Ей.

— Знаеш, че не съм.

Тя кимна.

— Обаче мога да се обзаложа, че лошите са искали то да стигне до медиите — каза тя. — Ако приемем, че изобщо са бандити от двайсети век, а не истински римски войници, които са се вдигнали от гроба.

Беше мой ред да кимна. Взех си от крем брюлето — беше толкова сладко, че ме накара да се замисля кога за последен път съм бил на зъболекар. Оставих лъжичката.

— Защо са искали подобно нещо? — попита Джейна.

— Защото, ако не са изпуснали монетата там случайно, в което ми е трудно да повярвам, тя е съобщение.

— Но какво искат да кажат с нея? — попита Джейна. — И на кого го казват?

В продължение на няколко секунди настъпи тишина, после Ел Ей каза:

— Май ще трябва да изчакаме до трето действие, за да разберем.

20

Преминах през последните врати с магнитни ключалки във федералния затвор на север от града точно навреме, за да видя как доктор Марк Пендърграс се разделя с кльощаво хлапе с обръсната глава, козя брадичка и поне три дузини татуировки, което отвеждаха с белезници на ръцете и краката.

Затворите за излежаване на максимални присъди са неуморни машини за производство на ярост, отчаяние и лудост, които замърсяват атмосферата по някакъв неописуем начин. Впечатлението не се разсейваше нито от ярките репродукции и мекия мокет в кабинета на Пендърграс, нито от вратовръзката с Доналд Дък, с която се беше издокарал. Той пусна в чекмеджето на бюрото си малък спрей за дезинфекция и се изправи, за да ми стисне ръката.

Беше малко по-нисък от мен и имаше кръгловато лице и светлокафява коса, която падаше на челото и му придаваше вид на колежанин, който навлиза в средната възраст, без да е преживял младежкия си бунт. Беше малко отпуснат в областта на кръста, но не наистина пълен и приличаше на момче по начин, който трудно можех да определя.

Той посочи към два удобни оранжеви стола, разположени в отсрещния край на стаята в близост, която да насърчава общуването, и попита:

— Нещо за пиене?

— Не, благодаря.

— Каза, че разследваш смъртта на доктор Голд? Изненадан съм, че се занимаваш лично с това.

— Гледам да се намирам на работа — отговорих аз.

Хвърлих поглед към бюрото му, което беше по-подредено от моето и не изглеждаше купено на разпродажба от военен склад, но беше горе-долу със същите размери. По него имаше обичайните неща: календар-бележник, моливник, телбод, черен телефон с четири линии, тиксо, снимка на децата, няколко бележника за записки и един по-малък, за задачи. Ако беше моето бюро, щеше да има и безсмислени драсканици на хвърчащи листчета, кламери в различни абстрактни форми, някой и друг мистериозен ключ и поне една осиротяла капачка за химикалка, а може би и забравена чаша с кафе, в което вече отново започваше ранният камбрийски период на биологичната еволюция. Не вярвах, че коефициентът на подреденост на работното място на един човек има пряка връзка с характера му, но все пак мислено си отбелязах видяното.

— С какво мога да помогна? — попита Пендърграс.

— Все още се опитвам да запълня някои празни места, Марк, да разбера каква е била доктор Голд в действителност и защо някой би искал да я убие. Можеш ли Да ми кажеш нещо повече за нея?

Той взе един молив, оставен на календара бележник, подравни бележника с ръба на бюрото и се облегна назад на стола, като разсеяно въртеше молива между пръстите си.

— Ако не се смятат случайните срещи на улицата или в супермаркета, аз съм я виждал само два пъти, откакто сложихме край на партньорските си отношения. По взаимно съгласие, както се казва. — Той се усмихна леко на собствената си шега. — И двата пъти бяха на редовните месечни срещи на психолозите.

— Говори се, че имате някаква лична история помежду си.

Той ме погледна в очите за малко, после извърна поглед.

— Какво мога да кажа? Стигна се дотам, че се разделихме.

— Каква беше причината? Нещо съществено или нещо по-маловажно?

— Не съм сигурен как да го определя, но един от поводите беше моето желание да упражнявам повече контрол върху избора на пациентите си.

— Тя е задържала най-апетитните случаи за себе си, така ли? — предположих аз.

Той сви рамене.

— Подобно нещо сигурно се очаква от всеки старши партньор в обща клиника, но да, впечатлението ми беше такова.

— А заплащането?

— Освен ако не ставаше въпрос за дългосрочен договор, пациентите, общо взето, плащаха в движение за часовете, които получаваха. Във всеки случай в края на месеца всеки от нас получаваше чек за пациентите, с които е работил през съответния месец.

— Имаше ли някаква компенсация за пациенти, които плащат по-малко? Някаква формула за изравняване на заплащането?

— Не.

— И когато се определяше с кои пациенти да работи всеки от вас, какви се падаха на теб?

Той подхвърли молива обратно върху бележника и отговори:

— Повече от тези, които не плащат или забавят плащането. Повече „пет не-та“.

— Петнета? — повторих аз.

Той махна с ръка и обясни:

— Нищо, това е жаргон от студентските години. Така наричахме пациентите, с които е най-трудно да се постигне някакъв напредък: незначителен, немощен, неуверен, невербален, неинтелигентен. Пет „не“-та.

Вдигнах поглед към дипломите и сертификатите, които беше окачил на стената зад себе си. Имаше бакалавърска, магистърска и докторска степен.

— Къде е завършила доктор Голд? — попитах аз.

— Не знам дали изобщо е правила докторантура. Доколкото разбрах, беше завършила някаква професионална школа по психология в Калифорния. От онези, в които сам си съставяш програмата за обучение, не знам точно.

— Знаеш ли за някаква връзка между нея и Бен Фрикс?

— Никога не съм чувал за такова нещо.

— Имаш ли някаква представа с кого сее срещала извън работа?

— Не. Дори не съм сигурен, че изобщо го е правила. Нямахме много общи приятели.

— Всъщност как се запознахте с нея?

— Когато се преместих да живея тук, във вестника пуснаха обява с една малка моя снимка — нали знаеш, в рубриката „Кариери“. Току-що бях започнал работа в психиатричната клиника в Луизиана. Тя се свърза с мен и ми предложи временно партньорство в своя кабинет. В крайна сметка то се разви в постоянно и аз напуснах психиатричната клиника. Работих заедно с нея около две години, преди да се разделим.

— Какво е станало в онази чакалня? — попитах аз. — Чух някакви истории.

На челюстта му потрепна един мускул.

— Историята за чакалнята, да. Аз взех книгата с графика за часовете на пациентите, за да си ги препиша, преди да си тръгна, и тя се опита да ми я вземе от ръцете. И в следващия момент вече се борехме над бюрото на секретарката.

— Кой победи?

— В крайна сметка успях да си препиша пациентите, но в продължение на няколко минути беше доста напрегнато. Според нея всички пациенти, които влизаха през вратата на клиниката, бяха нейни — след като си тръгвам, трябвало да си намеря нови. От моя гледна точка моите пациенти си бяха мои. Вече бях установил терапевтични отношения с тях, познавах хроничните им проблеми и така нататък.

Почаках, за да се уверя, че няма да ми каже нищо повече.

— И това беше всичко?

— Не, стигнахме до съда. Съдия Гейтър очевидно не ни харесваше и двамата, но, общо взето, отсъди в моя полза и аз си запазих всички пациенти, с които вече се срещах.

— Защо смяташ, че Гейтър не ви е харесвал?

Пендърграс се изсмя кратко и горчиво.

— Да не ти е приятел?

— Не.

— Този надут стар пуяк ни правеше физиономии и казваше, че се държим абсурдно.

— И какво се случи после с нея? — попитах аз.

Пендърграс сви рамене.

— Не знам как да го кажа по друг начин, освен че после тя беше заклана като животно и провесена да умре.

Известно време го гледах, без да кажа нищо. После попитах:

— Защо каза „заклана като животно“?

Отново настъпи мълчание и Пендърграс хвърли поглед към телефона си.

— Имам ли нужда от адвокат?

— Не си арестуван — отговорих аз.

— А заподозрян ли съм?

— Според мен знаеш как се провежда едно разследване на убийство, Марк — казах му аз. — Искаш ли да ми отговориш на въпроса?

Той ме погледна внимателно за момент.

— Познавам някои от репортерите, които са били там. Един от тях има телескопичен обектив.

Опитах се да си спомня ъглите и разстоянията и се запитах какво може да се е виждало с помощта на добра оптика от другата страна на ограничителната лента. Реших да продължа нататък.

— А бракът на доктор Голд? — попитах аз. — Знаеш ли нещо повече за него?

Той разсеяно махна нещо от бележника на бюрото си и вдигна очи към мен.

— Не особено — отговори той. — Но хората говорят.

— Какво говорят?

— Говорят, че Анди не е бил щастлив, но не е можел да се измъкне от брака. Дебора вложила пари в бизнеса му и накарала Джеф Файгъл да състави документите, така че, когато приключила с него, Анди вече не бил в състояние да я напусне, без да изгуби всичко или да свърши на заплата, която е трябвало да определя тя. Нямам представа доколко е вярно, но би било прекалено тежък хомот за всеки мъж.

— Искаш да кажеш, че това може да е достатъчен мотив за убийство?

— Питаш за професионалното ми мнение?

— Питам за всякакво мнение.

— Защо не? — каза той.

Един стар и опитен детектив от отдел „Убийства“, когото познавах едно време, наричаше такива ситуации „Твърде много глупости, твърде малко време“. Вече разбирах какво искаше да каже.

— Марк — казах аз. — Разполагам с информация, че в някакъв момент си бил по-обвързан с доктор Голд, отколкото твърдиш.

Той сведе поглед към ръцете си и мускулите на челюстта му отново се стегнаха.

— Откъде? — попита ме той.

— От източници, близки до разследването.

Той вдигна очи към мен и погледът му стана по-твърд и пресметлив.

— Докъде ще стигне това, Джим? — попита ме той. — Имам предвид, че залогът за мен става твърде голям.

— За нея също — отговорих аз. — Работата е там, че когато се озовеш по средата на разследване на убийство, все едно започваш да спиш със слон. Общо взето, нямаш с какво да се пазариш. Кажи ми за групата.

— Групата? — повтори той.

Чух още един глас от миналото. Беше на Бабинка, която в действителност беше по-добра от всеки речник, защото не само знаеше значението и правописа на всяка дума, измисляна някога, но можеше и да каже откъде произлиза, какво е означавала преди, кой я е пренесъл в Америка и още хиляди неща, които всъщност не искаш да знаеш. Конкретно в този случай споменът за нейния глас търпеливо ми обясни какво означава „престорен“.

— Можеш и по-добре, Марк — казах му аз. — Достатъчно си интелигентен, за да знаеш, че нямаше да те попитам, ако вече не знаех за нея. В момента се опитваме да достигнем до версия, която обяснява всички факти, без да ти нарисува мишена на гърба.

Той разгледа ноктите си, докато обмисляше това. Най-сетне се прокашля и отново вдигна поглед към мен.

— Добре, групата — каза той. — Не е лесно да се обясни, но някак си се разви от само себе си. Деб непрекъснато експериментираше. Една вечер няколко от нас се заговориха на едно парти с джакузи, всички бяха надрусани, кефеха се на музиката, и скоро започнахме от време на време да пробваме групов секс…

— Каква музика?

— Не беше на живо, ако това питаш — музика на дигитален носител, най-вече стари рок хитове. Защо?

— Питам от любопитство — излъгах аз. — Всички в групата ли бяха навити за партита с джакузи и кокаин?

— Останах с впечатлението, че за Деб и Бен беше по-важно, отколкото за останалите от нас. Със сигурност само те двамата, и особено тя, винаги изпробваха докъде можем да стигнем, „да се отворим за нови преживявания“, и така се стигаше до все по-шантави неща, докато накрая на мен не ми стана прекалено сюрреалистично. Във всеки случай, аз се отдръпнах от тях горе-долу по същото време, когато започна да ми писва от Деб заради проблемите в работата. Не знам накъде са продължили после.

— Кои участваха в групата?

— Единственият редовен член, за когото знаех, беше Джеф Файгъл, но винаги имаше поне половин дузина различни хора. Понякога идваха и само за един път, за да пробват как е. Бен много пъти идваше с някое момиче, което работеше за него, или дори две-три момичета, а Деб постоянно водеше студентите си, стажантите и всякакви хлапета…

— Хлапета?

— Какво? О, не — нямам предвид непълнолетни. Просто наричам така всички, които са под двайсет и пет. Във всеки случай, нито едно от тях не остана за постоянно.

— А Анди Джеймисън?

— Нямам представа какво си мислеше той, но за мен беше очевидно, че го правеше заради Деб, а не заради себе си. Отначало идваше доста често, но с времето все по-рядко и в крайна сметка просто изчезна.

— Бяха ли замесени и пациенти?

— Не знам за такова нещо, но когато говорим за Деб, човек никога не знае. Все пак тя се омъжи за свой пациент, ако това доказва нещо.

— Всъщност той падаше ли си по груповите изпълнения?

— Само по отношение на химията — достатъчно, за да опита малко кокаин с нас един-два пъти. Останалото сякаш не го интересуваше. И се отказа.

— Чувал ли си някой от групата да е замесен в наркотици на едро?

— Имаш предвид в търговия? Не. Това ли е твоята версия — че убийството може да е свързано с наркотици?

— Просто задавам въпрос, Марк. Все още не знам достатъчно, за да имам версия.

— Не знам нищо за наркотици освен за лична употреба. Мислиш ли, че смъртта на Бен Фрикс е свързана с убийството на Деб? Имам предвид, да няма някаква вендета срещу групата?

— Нямам причина да мисля така — отговорих аз. — От друга страна, нямам причина и да не мисля така. Познаваш ли някой човек, който може да ги мрази толкова?

— Не знам нищо подобно — каза той. — Но искам да знам друго — да очаквам ли да видя името си по медиите във връзка с тази история?

— Нали знаеш как е? — отговорих аз. — Колкото по-дълго време се разследва един случай, толкова по-надълбоко ровят полицаите и репортерите. А те не се съобразяват с правото на личен живот на никого, когато става дума за работата им.

Той ме погледна така, все едно очакваше да добавя нещо, с което да смекча думите си. Аз не го направих.

Най-сетне той сви рамене.

— Е, сигурно има и по-ужасни неща от лошата реклама, които могат да се случат на един човек. Трябва да сме доволни на това, което имаме.

Реших да приключа разговора тук и подкарах обратно към „Три“. Мислех си несвързани неща за секс, наркотици и рокендрол и се питах къде беше мястото на Марк Пендърграс в тази мозайка.

21

Все още не беше съвсем тъмно и въздухът, който влизаше през отворените плъзгащи се врати на задната веранда, беше свеж и поносимо хладен. Вечеря на грил. Пълен релакс.

Огледах се и видях Ел Ей, Джони, Алиша, Джонас и Аби — всички държаха напитки в ръцете си и изглеждаха развеселени, докато се изтягаха в удобните столове и на дивана в дневната ми. И всички сякаш ме гледаха с очакване.

— Как се чувстваш? — попита ме Ел Ей.

— Страхотно — отговорих искрено аз.

Размърдах пръстите на краката си и се протегнах.

Ако трябваше да бъда честен, никога не се бях чувствал по-добре. Светът беше страхотно място, а коленете ми, които обикновено бяха сковани от болка, се усещаха като добре смазани лагери. Както и дясната ми ръка. Усещането беше необикновено, но прекрасно.

Джони се усмихна иронично, когато Алиша прошепна нещо в ухото му. Ел Ей вдигна чашата си с безалкохолна бира и деликатно почука с нокът по ръба.

— Тик-так, бум-тряс — казах изведнъж аз.

Всички се разсмяха и весело изръкопляскаха.

— Чакайте, има още — казах и вдигнах ръка, за да ги накарам да замълчат. — Тича мишка в точен час…

Още смях. Но аз нямаше да им позволя да ме спрат.

— Задръжте малко! — настоях аз. — Трябва да стигна до края.

Продължих със стихотворението и когато стигнах до последната строфа, победоносно се огледах. По някаква причина всички продължаваха да се смеят.

Едва тогава започна да ми се връща: хипнотичната индукция на Ел Ей, съветите за контрол на болката, въпросът дали ще позволя да ми направи един номер за развлечение в замяна на терапията. Винаги беше смятала, че съм особено подходящ за хипноза, истински „сомнамбул“, който може да бъде накаран да прави всякакви фокуси, когато е изпаднал в транс.

— Добре, браво на теб — казах аз, поклатих глава и се протегнах за бирата си. — Ще се излагам ли още, или това беше всичко?

— Нали знаеш за моето правило: по един номер на купон — отговори доктор Ел Ей, етичната шегаджийка.

Това, че си спомних за индукцията, не отне нищо от ефекта на хипнозата; продължавах да се чувствам страхотно. Можех да изтанцувам „Лешникотрошачката“. Единственото, което помрачаваше щастието ми, беше отсъствието на Джейна и момичетата.

По-късно, когато бяхме излезли навън и чакахме жаравата да изстине до температура за готвене, след като я бях раздухал с градинската машина за листа, Джонас и Джони ме разпитаха за случая. Разказах им всичко, което можех да им кажа, включително и за опитите на кмета да окаже натиск върху Оз.

— Направи ли вече някакви заключения? — попита Джони и отпи от бирата си.

Изглеждаше заинтересуван, но уморен, нормално за адвокат, който не пести силите си за нито един клиент.

— Само това, че може да се наложи да си търся друга работа, ако съвсем скоро не разкарам тези убийства от списъка със задачи.

— Хейзън винаги си е държал главата в гъза — отбеляза Джонас.

— Може би трябва да натресеш случая на някой друг — предложи Джони. — За да не се занимават с тебе.

Той извади пакет цигари от джоба на зелената си риза „Виела“, измъкна една и я запали.

— Може би дори трябва да се махнеш от града за малко, шерифе — добави той.

Поклатих глава.

— Сигурно е добър съвет, но ще те излъжа, ако ти кажа, че ще се вслушам в него.

— А какво смята Оз?

— Той знае всичко, което знам аз — отговорих аз. — Вероятно ще постъпи както обикновено — ще ми даде достатъчно свобода, за да прецакам и двама ни, а после ще чака да види какво ще стане.

Джони кимна и отпи.

— Ако решиш, че искаш да ми дойдеш на гости за няколко дни, докато се размине жегата, само ми кажи. И без това имам нужда от няколко практически съвета за фермата.

Алиша дойде да го попита нещо, което ѝ беше хрумнало току-що за водната помпа, която бяха инсталирали миналата седмица. Джонас стана и се отдалечи към банята.

Когато Алиша си тръгна, Джони отново се обърна към мен.

— И какво, харесва ли ти идеята за маниаците на тема края на света?

— Не е по-лоша от всяка друга — отговорих аз. — Но се появи нещо ново от един психолог, свързано с някакви истории във федералния затвор. Дава ни още няколко възможности, които трябва да проверим.

Отпих глътка от собствената си бира.

— А ти какво мислиш, Джони?

Той помълча няколко секунди, като разклащаше бирата в бутилката си.

— Ако можеш да изключиш обичайните заподозрени, свързани с любов и пари, според мен са онези типове с оръжията и камуфлажите. Те нали до един са антисемитски настроени?

— Става ми гадно, само като си помисля за това — намеси се Аби. — Гадно ми е, че тук може да се случи нещо толкова грозно. Чухте ли онзи задник от Ен Би Си, който говореше за „срамното петно в душата на Америка“, докато камерата показваше общ план към Бордър Авеню? Все едно казваше: „Вижте го, хора — родното място на срамното петно“.

— Точно това е чудовищното в цялата история — съгласи се Джонас, докато се връщаше обратно на мястото си. — Изгубен е човешки живот, а коментаторите по телевизията стават още по-самодоволни.

— Предпочитам да мисля за храна — заяви Алиша.

— Напълно те подкрепям — каза Аби. — Искате ли да организираме някаква групова интервенция, за да видим дали ще можем да накараме Джим да започне да готви?

Аз също започвах да огладнявам, така че отидох в кухнята, за да подготвя всичко. Пес ме следеше на всяка крачка. Докато смесвах соса и приготвях филето, подправките, съдовете и гарнитурите — зелени салати, царевични кочани във фолио — дебели резени пресни ананаси и зелени банани; общо взето, всичко, което ми се стори подходящо в супермаркета, — Пес остро измърка и ме побутна по крака с голямата си глава. Отрязах едно малко парченце от края на най-голямото филе и го пуснах на пода пред него. Той го сграбчи със зъби, изтича в другия край на кухненския плот, яростно го разтърси, за да се увери, че е умряло, и го изяде.

След като подредих всичко на грила, Джони ни показа някои от последните си фокуси с карти. Пес замахна с лапа към дамата купа, която беше скрил в лявата си ръка, и Джони се опита да го попари с яростен поглед но в отговор котаракът просто си облиза мустаците. Ел Ей, изтегната на шезлонга с кръстосани крака, отпиваше от джинджифиловата си напитка и гледаше всичко наоколо с лека разсеяна усмивка.

След фокусите с карти Аби се загледа в Пес, докато се миеше, и замислено каза:

— В предишния си живот сигурно съм била мишка.

— Била си мангуста — каза Джонас. — А аз съм бил нищо неподозиращата кобра.

Той изцъкли очи към нея и започна да съска и да се поклаща на стола. Тя изсумтя. Джони въпросително повдигна вежди, както се полага на адвокат, и отпи нова глътка „Дос Екис“. Алиша се приближи до уредбата, която бях сложил на градинската масичка до задната стена на къщата, намери колекцията на Джейна от хитове на Джеймс Тейлър и я пусна. Той запя за огън и сълзи, и безкрайни ярки дни.

Джони смачка цигарата си, изправи се и протегна ръка към Ел Ей, за да я покани на танц. Известно време ги наблюдавах — дори след толкова години все така оставах зашеметен от абсолютния контрол, който упражняваше Ел Ей върху физическото си присъствие. Това беше едно от качествата, които я бяха направили гмуркач от световна класа, и както винаги сякаш самата канава на Вселената се пренареждаше около нея, докато танцуваше. Дори куцането на Джони се изгубваше без следа в силовото поле на нейната грация.

Алиша, която също беше страхотна танцьорка, ме прегърна през кръста с думите: „Може ли едно кръгче?“. Завъртяхме се по верандата и по вълните на музиката — и двамата бяхме безтегловни като сенки, а отсъствието на болката в коленете ми беше толкова пълно, че действително забравих за тях. Усещането ми напомни колко много обичах да танцувам преди университета и контузиите; спомних си и уроците на Ел Ей и нейните приятелки в „Оук Клиф“ преди хиляда години, в онова лято, когато те бяха решили, че за мен като мъж (и следователно същество, което се нуждае от основен ремонт) вече е крайно време да усвоя жизненоважното умение на блуса. Алиша беше с някакъв леко флорален, свеж парфюм, който ми напомняше за зелени морави и чист въздух.

Но после времето внезапно се нагъна обратно и аз вече танцувах с Кат Дрейфъс, а лицето ѝ беше по-ярко и по-ясно от всичко реално съществуващо, докато ме гледаше през бездната на годините.

— Скоро — каза тихо тя.

— О, „Dancing With the Stars“ — каза Аби.

Образът на Кат избледня и беше заменен от сюрреалистично ярката картина на мастиленочерно кръстче на снайперистки оптичен мерник на безличен сив фон.

Затворих очи и си поех дълбоко въздух, докато сърцето ми блъскаше в гърдите. Когато пак ги отворих, пред тях отново беше Алиша.

Песента свърши. Алиша направи реверанс и аз изръкоплясках, като преглъщах тежко, за да се преборя с усещането, че току-що съм погълнал цяла кофа винкели. Опитах се да не изглеждам така, както се чувствам, и се върнах до грила, за да прехвърля потъмнелите резени ананас и зелени банани в чиния и да обърна филето за последните мигове от печенето, за които знаех, че са решаващи. Рейчъл ме беше научила да пека филето от сьомга с кожата, като през повечето време го държа обърнато с кожата към грила, така че сокът от лайм, маслото и кантарионът да попият в месото, и да го обръщам в последния момент за няколко минути, за да се образува хрупкава коричка от горната страна.

— Джей Би, тази твоя леля сигурно е вещица — каза Аби, като набоде на вилицата си поредното парче риба. — Това е почти толкова хубаво, колкото извънбрачния секс.

Тя лукаво погледна към Джонас.

— Поне така съм чувала.

Докато гледах как Джони без желание рови в храната, се замислих за Джейна и момичетата, за видението с Кат и за кръстчето на оптичния мерник, но не стигнах доникъде и започнах да мисля за случая с Голд, който вече беше случаят с Голд и Фрикс. Казах си същото, което обикновено си повтарям на този етап от всяко разследване: лошите могат да бягат, могат дори да се крият — но само докато не решим да ги хванем. Колкото до интереса на Хейзън към това разследване, той беше неизвестна величина. Не го разбирах и по тази причина не можех да си позволя да не му обръщам внимание.

А трябваше да мисля и за самия Джони. След като веднъж ме бяха разпитвали в продължение на шест часа в рамките на едно особено неприятно разследване на убийство, в което всяка дума можеше да коства живот или смърт, аз много добре знаех, че кръстосаният разпит от способен адвокат не е разходка в парка, и се питах дали няма да се случи именно Джони да представлява убийците в съда.

От уредбата вече се разнасяше един класически хит на „Кридънс Клиъруотър Ривайвъл“, в който се пееше за лошата луна, която ни навява тъга. Заслушах се и си спомних как Джейна, която беше голям почитател на рока от блатата и особено на Фогърти, винаги говореше за него като за свой събрат в изкуството. Отсъствието ѝ внезапно се превърна в невъзможна тежест върху гърдите ми, в усещане за задушаване и загуба и почти физическа нужда да поговоря с нея така, както си говорехме преди — за случая, за момичетата, за нашия брак. За класирането в националното първенство. За изкупните цени на царевицата. За каквото и да е. За каквото и да е, по дяволите.

Опитах се да подредя мислите си отново, когато разпознах истинската природа на това чувство. Беше същото безсмислено ровене в миналото, с което никога не бях стигал доникъде освен до сумрачната територия на депресията. Трябваше да спра да се тревожа, че най-старият ми приятел ще ме размаже в съдебната зала, и да се съсредоточа върху това, което можеше да причини този случай на най-важните хора в живота ми.

22

Бившата пациентка на Голд, с която ме свърза Бени, се казваше Хедър Обеновски. Взех Ел Ей от сутрешната среща на дружеството на анонимните алкохолици и двамата отидохме с колата до „Мъгс“, където се бяхме уговорили да пием капучино с Хедър. Тя беше на около шестнайсет години и беше облечена с тесен черен панталон, ботуши на висок ток, червена тениска и джинсово яке. Имаше остри черти, но беше хубаво момиче с тъмна коса на клечки, недоверчиви кафяви очи и седем сребърни халки на ушите, дясната вежда и лявата ноздра. Не се съмнявах, че има и други, които не се виждат. Беше се съгласила да се срещнем с условието, че няма да питам защо ходи на психолог.

Когато ѝ представих Ел Ей и двете се погледнаха в очите, аз усетих как между тях се случи нещо, което тогава не разбрах, макар и да си дадох сметка, че сме преминали някаква невидима граница.

Ел Ей ни попита какво искаме и отиде до бара, забави се малко и се върна с три чаши.

— Благодаря ти, че се съгласи да говориш с нас, Хедър — започнах разговора аз.

— Доктор Би ми обясни, че си добър човек — отговори тя. — След като той го казва, според мен това означава, че казваш истината и не подвеждаш хората. Освен това ми обясни, че мога да имам доверие и на доктор Роу.

— Моля те, наричай ме Лий — намеси се Ел Ей.

Аз замълчах. Хедър кимна на Ел Ей, задържа погледа ѝ за още една част от секундата и отново насочи вниманието си към мен.

— Значи ти си нещо като шефа на добрите, така ли? — попита ме тя.

Погледнах да видя коя чаша е моята, взех я и предпазливо отпих от нея, за да преценя дали е горещо.

— Все още не — отговорих аз. — Но работя по въпроса.

— Защо ти е смачкан носът?

— Не се наведох навреме.

Тя се усмихна почти, но не съвсем и сякаш се замисли. Зачаках.

— Опитвам се да разбера как го правиш — каза тя.

— Кое?

— Как изглеждаш така, все едно… — Тя се поколеба, докато намери точните думи. — Не знам, все едно виждаш и чуваш повече от другите хора. Или поне можеш да го правиш, ако поискаш. Малко приличаш на моята котка.

— Как се казва? — попита Ел Ей и отпи от своето лате.

— Смаки. Женска котка, шарена. — Хедър се озърна и добави: — Всички шарени котки са женски.

— И аз така съм чувал.

— Ти имаш ли котка? — попита ме Хедър.

— Може и така да се каже — отговорих аз. — По-често си мисля, че той има мен.

— Как се казва?

— Пес.

— Защо се казва така?

— Така му вика хлапето от съседната къща.

— Това име не го ли обърква?

— Не съм много сигурен как да разбера, че е объркан — отговорих аз.

Полуусмивката отново се появи на лицето ѝ.

— Изглеждаш доста корав за, хм…

— Стар човек?

Този път усмивката беше истинска.

— Щях да кажа човек, който има добро възпитание — каза тя. — Всъщност дори не си толкова по-стар от мен, а някъде по средата, като доктор Б.

Усмивката ѝ се стопи. Тя сведе очи.

— Съжалявам. Опитвам се да не говоря такива неща, но…

— Какви?

— Тъпи — каза тя. — Говоря като малко дете.

— На мен не ми прозвуча така — обади се Ел Ей.

— Ти имаш ли? Имам предвид, деца.

— Не — отговори Ел Ей, после кимна към мен. — Но той има.

— Две дъщери — казах аз.

Отпих от капучиното си и този път усетих как захарта и кофеинът се спуснаха чак до дъното на стомаха ми, разгърнаха се в боен ред и започнаха да действат сред червените ми кръвни телца.

Забелязах мимолетна сянка, която пробяга в очите на Хедър. Тя преглътна, тихо и сухо, и след малко попита:

— На колко години са?

— Едната е на твоята възраст, а другата е по-малка.

В изражението ѝ се появи някакво униние, което ме накара да я погледна по-внимателно.

— Как се казват?

— Кейси и Джордан — отговорих аз.

Изпитвах силно усещане за дежа вю, но нямах никаква представа откъде се е появило.

Тя извърна поглед навън, през прозореца към главната улица, дълбоко си пое въздух и го изпусна. Очите изхвърлих поглед към лицето на Ел Ей, докато гледаше Хедър, и осъзнах какво виждам. Не беше само в очите, а по-дълбоко. Цял живот го бях виждал в Ел Ей и понякога все още го забелязвах за малко в Рейчъл — тънката пукнатина, която преминаваше през центъра на съществото им. Независимо колко се отдалечаваха от миналото си, независимо колко силни жени ставаха, това прекъсване винаги щеше да си остане там и нито една от тях нямаше да живее изцяло в моята вселена. Те бяха посестрими и тяхната реалност беше недостъпна за мен.

— Хедър — казах аз. — Разбирам, че си преживяла лоши неща. Няма да те питам и няма да се преструвам, че разбирам какво е. Но моля те, чуй ме, защото искам да разбереш нещо. Аз много обичам дъщерите си, но за мен те са деца, а не жени. И няма никакъв начин да позволя да пострадат така, както си пострадала ти. Разбираш ли какво ти казвам? Аз няма да се спра пред нищо, за да ги защитя. Пред абсолютно нищо.

Тя ме изгледа продължително, после хвърли поглед към Ел Ей и нещо в изражението ѝ постепенно омекна. Най-сетне кимна.

— Какво искате да знаете за доктор Голд?

— Колко време ходи при нея?

— Около шест месеца. Здравната застраховка на мама покриваше посещенията при нея. Аз не исках да ходя, но мама ме накара.

— Как ти се стори първия път? — попитах аз.

— Горе-долу добре, предполагам. Говореше много по телефона, докато бях при нея, имам предвид, с други пациенти и прочие. Беше странна, но аз все пак не знаех как се предполага да се държат такива доктори.

— Как така странна? — попита Ел Ей.

— Имаше едни такива изцъклени очи като прожектори, които все едно гледаха право през мен. И ми задаваме странни въпроси — дали семейството на мама е богато, колко голяма е къщата ни, такива неща. А после продължи да става все по-странно и по-странно и накрая спрях да ходя.

Тя отново преглътна.

— Можеш ли да ми кажеш малко повече за това, Хедър?

Тя завъртя чашата между пръстите си.

— Ами… тя ме питаше дали правя секс с някого и как е, и дали, нали, се пипам, как точно го правя и какво изпитвам. И колко ми харесва. И дали си мисля за него, докато го правя.

Тя извърна поглед към нещо, което не можех да видя, а очите ѝ сякаш изстрелваха невидим огън.

— Но ти не знаеше дали психолозите трябва да говорят такива неща?

Тя кимна веднъж. После погледна към Ел Ей и каза:

— Имам предвид, че не трябва, нали?

— Не — отговори Ел Ей.

Нейният поглед беше твърд.

Хедър отново кимна.

— После тя, ами тя каза, че съм красива, правеше ми комплименти за фигурата и ме накара да ѝ покажа гърдите си.

— Как така? — попита Ел Ей.

— Накара ме да си сваля блузата и сутиена. Седях така до края на часа. Тя непрекъснато поглеждаше гърдите ми.

— Пипаше ли те?

— Не. Но беше очевидно, че иска. Познах по очите и по начина, по който дишаше.

Настъпи кратка тишина, докато всички обмислим чутото. После Хедър продължи:

— Непрекъснато говореше за някакви нейни приятели, с които искала да ме запознае. Попита ме дали са ме въвеждали в подчинение, дали разбирам, че болката е просто друг вид удоволствие, дали знам какво е садо-мазо и дали обичам да ме връзват, такива неща.

Хедър сведе поглед към гърдите си и бързо дръпна якето си върху тях.

— Съжалявам — каза тя.

Ел Ей, която никога не пропускаше нищо, по някакъв начин показа — без да проговаря или да прави каквото и да е, — че не е забелязала.

— Тогава ли спря да ходиш? — попитах аз.

— Общо взето — кимна Хедър. — Нали знаете как понякога някой говори по телефона и човекът от другата страна се чува съвсем ясно? Един ден тя говореше с един важен тип, който често се обаждаше, и…

— Важен?

— Да, гласът му беше като на човек, който е свикнал да държи речи. Все едно пред него има микрофони. И тя говореше с него и му каза: „Може да се наложи да обсъдим покачване на таксата ви. Аз имам разходи, нали разбирате, и залозите са високи. Тези момичета мислят, те също гледат телевизия като нас и говорят за разни неща — така че винаги съществува риск да кажат нещо на някого, нещо безотговорно“.

Устата на Хедър неволно се изкриви.

— И ти разбра какво означава това? — попитах аз.

Тя отново погледна навън през прозореца.

— О, да. Разбрах какво означава. Тогава реших да не ходя повече.

— Доктор Пендърграс работеше ли там, когато ти ходеше при доктор Голд?

— Аха, за известно време.

— Мислиш ли, че той знаеше какво става там? — попита Ел Ей.

— Да, освен ако не е бил сляп.

По-късно попитах Ел Ей за нейните впечатления.

Тя помисли малко и обобщи:

— В много отношения Хедър е момичето, което някога бях аз. Това говори ли ти нещо?

Беше мой ред да се замисля. Най-сетне заявих:

— Да. Достатъчно.

23

Монси седеше с отвратена физиономия от другата страна на бюрото ми, отпиваше от своя спрайт и приключваше с доклада за алибито на основните заподозрени.

— Файгъл е бил в Сан Антоун, където е давал показания под клетва — каза тя. — Говорих с няколко адвокати от съда, където е бил, и алибито му явно ще издържи, така че е чист за разпъването. Последният, този Пендърграс, ми каза, че е бил на кино — не знам, може би да извикаме някой професор по алибитата, за да ни каже колко струва това.

— Няма да ни помогне особено — казах аз. — Но си права, според мен можем поне да задраскаме Файгъл от списъка за Голд. Сега остава само да направиш същото още веднъж, този път за Фрикс. И трябва да разберем дали някой от тях е знаел за някакви хлапета, замесени в групата. И да открием бившата на Пендърграс, за да видим какво ще ни каже.

— Той започва да ти харесва за случая „Голд“, така ли? — попита ме тя.

Свих рамене.

— Нека да се престорим на хрътки — казах аз. — Не работим по версии, просто душим по следата.

— Следата започва доста да вони, шефе.

Погледнах часовника си.

— Това е най-вярното нещо, което съм чувал днес.

Изправих се и се протегнах.

— Аз ще си ходя. Имам среща.

Монси повдигна едната си вежда — лявата, което обикновено означаваше комбинация от любопитство и неодобрение.

— С жена ми — добавих аз.

Веждата се спусна обратно.

— Крайно време е да решиш този въпрос — каза тя. — Такава добра жена няма да те чака вечно.

Докато карах на север по „Бордър“, си представих къщата — построена през шейсетте от някакъв милионер, натрупал състоянието си от крайпътни заведения за камиони, и най-голямата къща от този тип, в която бях влизал. Видях на мътния екран на паметта си мебелите и картините по стените, момичетата и самата Джейна. Дори котката — полудива бяла женска с нащърбени от белези уши, която ги беше осиновила и бродеше по цяла нощ, като виеше и се биеше като котарак категория перо. Момичетата я наричаха Бялата напаст и тя сякаш ме харесваше, но всеки път подозрително душеше обувките и маншетите ми, като събираше информация за Пес с малкия си плосък нос.

Застанах на изтривалката на главния вход, на около петнайсет метра от галерията, поех си дълбоко въздух, вдигнах месинговото чукало с форма на пеперуда и почуках два пъти. Джейна ми отвори след трийсет секунди. Очилата ѝ бяха вдигнати на челото, а късата ѝ златистокестенява коса беше разрошена като перчема на кълвач. Беше с червен анцуг, оранжеви джапанки и бяла художническа престилка, изцапана с глина в няколко различни нюанса на светлокафявото. Зад нея се виждаше тази част от къщата, която използваше за ателие, осветена в работен режим. Наоколо бяха разпръснати няколко глинени заготовки, а грънчарското колело беше влажно. Момичетата очевидно не си бяха вкъщи, а освен това не видях и следа от Бялата напаст.

— Джим — каза тя. — Мамка му. Влизай.

— Сега е моментът да ми кажеш да си ходя — отговорих аз, като пристъпих на възлестия берберски килим.

— Идиот. Няма нужда да чукаш. Реших, че си поредният репортер.

Тя отстъпи встрани, за да ме пусне да вляза, и аз долових миризмата на канелените пръчки, които обичаше да дъвче, докато работеше.

— Хвана ли вече онези ужасни хора?

— Работя по въпроса — отговорих аз.

— Просто не разбирам кой може да направи такова нещо. Говори се, че са я убили, защото е еврейка. Възможно ли е?

— Може би — казах аз. — Все още никой не знае.

Тя ме погледна по-внимателно.

— Изглеждаш уморен — каза тя. — Искаш ли нещо, докато се оправя?

— Аз ще си взема.

Тя заключи вратата след мен и изгаси светлините навън.

— Лий Ан заведе момичетата да пренощуват във фермата — каза ми тя.

После потъна в спалнята, а аз влязох в кухнята, облицована с плочки и потънала в зеленина от саксиите с подправки, зелен лук и люти чушки, и окъпана в мекото сияние на медните съдове по високите рафтове. До хладилника имаше шкафче, заредено с чипс, осолени ядки, сушено говеждо и други вредни за здравето вкусотии, а във фризера — цял рафт с говежди пържоли с кокал и без кокал, френска кървавица, полски колбас с чесън, германска свинска наденица, мексикански луканки и мариновани шишчета, който беше само за мен.

Отворих хладилника, протегнах се покрай сока от моркови и тофуто на най-горния рафт и извадих бутилка „Корона“, а после я занесох до дивана пред шведската камина. На масичката за кафе имаше няколко списания: „Преглед на американското изкуство“, „Изкуство от Югозапада“, „Американски творец“. Започнах да разлиствам едно от тях, докато отпивах от бирата си, и видях една репродукция на Фредерик Ремингтън, която бях виждал на живо в музея „Еймън Картър“ във Форт Уърт. По-назад в списанието открих реклама за някаква галерия в Ню Йорк, в която щяха да показват няколко картини на Ван Гог от арлския му период. Ухото ме засърбя и отгърнах по-нататък, на цяла страница за самостоятелната изложба на Джон Хана в галерията „Уисъл Пик“ във Фредериксбърг. Картините му изглеждаха силни, дълбоки и живи, поне за моето невъоръжено око.

Няколко страници по-късно научих, че дружеството „Нарлс Ривър Плейн Еър“ спонсорира едноседмична ретроспектива в Бостън. Щяха да излагат натюрморти, пасторални и морски пейзажи и сцени от пристанища. Усетих някакъв хлад и се озърнах, за да видя откъде става течение, но не забелязах нищо подобно. Отгърнах още няколко страници и точно се бях загледал в една картина на млада полинезийка, гола до кръста и с червени цветя в косата, когато чух как се включва душът в банята до голямата спалня. Образът на Джейна под горещия душ веднага измести момичето от островите. Помислих за това в продължение на няколко секунди, после станах и отидох да покрия глинените заготовки и да изключа осветлението в ателието. Продължих към спалнята, като в движение си свалях обувките и дрехите. Видях голата фигура на Джейна, която си миеше косата, през матовата стъклена врата на душа в огромната баня с цвят на орхидеи и сметанов крем.

— Ела — каза ми тя.

Джейна сама беше проектирала и построила душ-кабината от италиански мрамор и плочки, които беше гланцирала и изпекла в собствената си пещ на двора. Банята беше толкова голяма, че в нея можеше да се паркира джип — с шест подвижни душа и място за сядане вградено в едната стена. Пристъпих в горещата вода и парата зад нея, взех глицериновия сапун от ръката ѝ и се заех да сапунисвам врата, раменете и ръцете ѝ. После продължих надолу по гърба, като масажирах мускулите, и отпред по гърдите и настръхналите зърна, под мишниците и по корема. Тя беше готова с косата си и се обърна към мен, отпусна ръце на раменете ми и застана с разтворени крака, като започна да диша по-тежко, когато нежно я сапунисах между краката, а след това се наведох да измия бедрата и краката ѝ чак до пръстите.

После беше мой ред. Тя ми изми косата с шампоан, който ухаеше на прясно окосена зелена трева, без да бърза, като оставяше гърдите си да ме докосват. После сапуниса цялото ми тяло с глицериновия сапун, както аз бях направил с нея, и най-сетне ми направи знак да седна на вградената седалка, като докосна с върховете на пръстите си белезите от куршуми под лявата ми ръка и вдясно над пъпа, и бавно и внимателно изми коленете ми, като проследи възлестите белези от операциите с палец и показалец.

Когато свърши, тя притисна раменете ми към плочките, целуна ме дълбоко и пристъпи напред, за да обхване хълбоците ми с бедрата си и бавно да се отпусне върху ерекцията ми. Поместих се, за да я посрещна, но тя нареди:

— Не мърдай.

Аз се подчиних. Тя остана неподвижна за малко, като държеше лицето ми в ръцете си и ме гледаше в очите, а после бавно раздвижи хълбоците си. Не откъсваше поглед от мен, за да определи темпото и на двамата, и още два пъти трябваше да ми напомни да не мърдам, но в крайна сметка търпеливо и умело ни докара до оргазъм заедно, като притисна отворената си уста в рамото ми и тихо извика в момента, в който свърши.

По-късно, докато я подсушавах, тя дълбоко въздъхна и отбеляза:

— Няма нищо по-хубаво от горещ душ в края на работния ден.

Тази вечер не говорихме повече. Заспахме един до друг в чаршафите от органично отгледан памук и аз се опитах да си представя как се събуждам всяка сутрин в това легло. Имах четка за зъби в къщата, както и всичко необходимо за едно преспиване, максимум две, но двамата с Джейна никога не бяхме стигали до втора поредна вечер заедно. Не успявахме да избегнем темата за моята работа и „Летящото С“ толкова дълго време. И аз я познавах твърде добре, за да си представям, че идването ми тук променя нещо в основата на отношенията ни. Бяхме се превърнали в това, което веднъж бях чул да наричат „врагове с екстри“. Искаше ми се да вярвам, че „врагове“ беше твърде силно казано, но не можех да отричам, че един брак може да изгори напълно, като остави само сексуалния живот на участниците в него — като стърчащия тухлен комин на опожарена къща, от която не е останало нищо друго. А по отношение на работата ми в сърцето на Джейна нямаше абсолютно никаква промяна.

— За бога, Джим, не разбираш ли? — изкрещя ми тя последния път, когато бях тук. — Никой не обича ченгетата! Те са като погребалните агенти и разхлабителните. — Никой не иска да се занимава с тях, ако не се налага. Тази скапана работа ще те довърши!

— Твърде силно казано, Джей.

— О, така ли? Два пъти стреляха по теб! Кого лъжеш?

— Вече не работя на улицата.

— Наистина ли? Какво толкова ужасно има във фермата, Джим? Какво лошо има в мира и спокойствието за разнообразие? Хиляди пъти си ми казвал колко много означава това място за теб. Как можеш да оставиш Дъсти и Рей просто да го продадат и да заминат на околосветско пътешествие? Как можеш да гледаш безучастно, докато го раздробяват на паркинги за каравани и автоморги? А ти ще останеш тук и в крайна сметка някаква банда пъпчасали кретеноиди, които спят със сестрите си, ще ти пръснат мозъка на улицата?!

Тя яростно избърса сълзите от лицето си.

— Какво ще стане с момичетата и с мен тогава? Можем ли да сложим проклетата ти мъжка гордост на твоя стол до масата в кухнята, когато вече те няма?

— Пъпчасали кретеноиди? — повторих аз.

Тя дръпна една салфетка от кутията до себе си, за да си издуха носа.

— Не ми говори покровителствено, дявол да те вземе!

* * *

На следващата сутрин двамата седнахме да закусваме с кисело мляко, пъпеш и студен сок от гуава и аз подхвърлих:

— Оз иска да заема мястото му, когато се пенсионира. Но Дуайт Хейзън подава сигнали, че иска да ме уволни.

— Да те уволни ли? — каза тя. — Това пък защо?

Поех си дълбоко въздух, преди да отговоря.

— Става дума за случая „Голд“ и още някакви стари неща, но не съм сигурен какво точно има предвид.

Тя ме погледна в очите.

— Тогава какво е, Джим? Какво, за бога, те кара да стоиш в тази проклета яма с катран?

Нямаше какво да ѝ отговоря.

24

По пътя от Джейна към центъра успях да се убедя, че след като бях отбелязал точка за здравословното хранене още в ранни зори, сега имам право да утоля и глада си. Спрях на първата закусвалня, която видях, за да си взема сандвичи с бекон и яйце и кафе.

Беше ми доста вкусно, което ме накара да си мисля, че може би състоянието ми се подобрява. Продължих на юг, като оставих зад себе си жилищната част от булеварда и влязох в центъра: застрахователни компании, магазини за електроника, голямата сграда на строителната компания „Глен Лорънс & Оуен“, центъра за автостъкла „Хардин“, старата бензиностанция на „Тексако“, която живееше втори живот като автосервиз. Взех дългия завой в западния край на Трийсета улица, продължих през старата част на Тревъртън, където се събираха трите щата и градоустройственият план отиваше по дяволите, и пристигнах в „Три“ с няколко минути закъснение.

Докато минавах покрай бюрото ѝ, Бърти ми подаде разпечатка със списък на всичко, открито сред останките на къщата на Бенджамин Фрикс, което можеше да има връзка със случая: трийсет и шест златни кюлчета, златни и сребърни монети с общо тегло почти деветдесет килограма, пет пистолета .45 калибър „Колт“ и „Спрингфийлд“ със странично зареждане и шест кутии патрони за тях, един револвер .50 калибър „Смит & Уесън“ с 26-сантиметрова цев — истинско чудовище с почти неконтролируема мощ и откат, — четири картечни пистолета МАК-10 с няколко кашона муниции, половин дузина автомати „Калашников“ с муниции за тях, карабина М1, преустроена за пълна автоматична стрелба, с десет пълнителя по трийсет патрона, шестнайсет ръчни гранати от различни военни периоди, които бяха в бойна готовност, и една противопехотна мина „Клеймор“. В дъното на страницата имаше бележка, според която десетина от патроните за пистолетите бяха изгърмели в пожара, преди да пристигнат пожарникарите, но всички гранати и повечето муниции са били съхранявани или в металния сейф, или в огнеупорни контейнери.

Първото пропуснато обаждане, което върнах, когато стигнах до бюрото си, беше от Кас Сиганейро. Докато чаках да вдигне, взех бележника си от най-горното чекмедже. Белите полета на страниците бяха изпълнени с драсканици на букви „Т“ и ръце, размахващи чукове.

— Слушай сега — каза ми тя. — В този регион действат протестни групи някъде от двайсет години насам, най-вече в планините Уачита и Озарк, където са натрупали запаси от автоматични оръжия…

Отново хвърлих поглед към разпечатката, а Кас продължи:

— Групите обикновено са антиправителствени, антисемитски и поддържат превъзходството на бялата раса. Всеки един от тях става за възможен кандидат.

— Федералните не успяха ли да ги ограничат малко?

— Имаш предвид, когато стреляха по жени, деца и кучета, опожаряваха религиозни фанатици, подслушваха всичко живо и като цяло си избърсаха задника с Конституцията?

— Е, сега…

— Ако можем да съдим по историята, всичко това най-вероятно е имало обратния ефект — каза тя. — Представям си, че тези типове просто са затегнали кръговата отбрана още повече и са потънали още по-дълбоко в нелегалност. И продължават да са свързани с крайната религиозна десница.

— Това е друго нещо, което не разбирам — казах аз. — Връзката с религията. Какво стана с „царството на мира“?

— Внимавай в картинката, бейби — при нас хвърлят лъвовете на християните. И не забравяй за онзи тип Лъмъс, който получи смъртна присъда в Арканзас преди няколко години. Той и неговите приятелчета искаха да избият повечето от останалите хора, да съборят правителството, да сринат университетите с булдозери, да хвърлят журналистите в затвора и да направят Америка едно по-добро и бяло място. Преди да умре, той ни предупреди да внимаваме, защото скоро ще се въздаде справедливост и тя ще бъде страховита като гръм.

Последните ѝ думи погъделичкаха нещо в мозъка ми.

— „Страховита като гръм“? Като в текста на онзи военен марш от Гражданската война?

— Откъде да знам? Към този момент той и без това не е бил на себе си от успокоителните, с които ги тъпчат преди екзекуцията, така че няма как да разберем какво е имал предвид. Но според мен повечето хора го възприеха като обща заплаха от името на неговите братя по оръжие, които продължават да се крият по планините.

— „Божият меч“, нали така се наричаха? — попитах аз.

Продължавах да усещам онова гъделичкане.

— Да, точно така. И имаха връзки с ку-клукс-клан, „Арийската нация“, „Posse Comitatus“ и някои от нелегалните опълчения. Такива типове обикновено са селяни с начално образование и лоши зъби, които си играят на война, но тези бяха сериозни и доста добре организирани. Понякога жените и децата им участват наравно с мъжете и трябва да ти кажа, че са по-страшни от тях.

— Кас, нали знаеш, че всеки ден чета вашия вестник от първата до последната страница, особено твоите статии…

— Да бе, да.

— Но ако сте писали нещо за тези групи след екзекуцията на Лъмъс, не си спомням да съм попадал на него.

— Всъщност не сме имали кой знае какъв повод — отговори тя. — Естествено, през цялото време получаваме всякакви заплашителни писма, както сигурно и вие. Но повечето са някакви несвързани, разпокъсани неща и не мога да ги свържа с нито едно установено престъпление, за което се сещам.

— Иначе щеше да ни се обадиш, нали така?

— И още как, по дяволите — каза тя. — Добре, а ти какво имаш за мен? Аз се наведох доста заради теб, Джим, и очаквам поне да си направиш труда да се протегнеш и да ме погалиш.

— Питай — казах аз.

— Какви оръжия са използвани?

— Не сме намерили никакви оръжия.

— Казах „използвани“.

— Без коментар.

— Не се ебавай с мен, Бонъм — каза тя. — Нали не си забравил, че знам истинския ти прякор?

— Добре — казах аз. — Голд не е била застреляна или намушкана. Била е прикована на кръст, докато е била още жива, и по тялото няма смъртоносни рани. Освен това все още нямаме и заподозрени.

— Господи! — извика тя. — Най-после нещо, което мога да цитирам! Потвърждаваш ли, че е била разпъната на кръст?

— Така изглежда.

— Какво точно означава това?

— Провесена по този начин, тя не е можела да диша както трябва и в комбинация с шока от болката се е задушила.

— Звучи гадно. Направили ли са ѝ нещо друго?

— Аха. Отрязали са ѝ езика, докато е била още жива.

— Ама че гадно. Как можеш да принудиш някого да си държи устата отворена, за да направиш такова нещо?

— Единственото, за което се сещам, са груба сила и някакъв лост, с който да я държиш отворена.

— Има ли нещо друго?

— Има, но не е за публикуване.

— А неофициално?

Разказах ѝ за обезобразяването и преместването на органите от съответните им места по тялото. Когато свърших, настъпи мълчание.

Най-сетне Кас заяви:

— Боже господи, Джим. Това е адски извратено.

— Не мога да възразя — казах аз.

— Как са я хванали?

— Изглежда, че са я отвлекли от офиса ѝ.

— А съпругът?

— Все още нямаме заподозрени.

— Разпитахте ли го?

— Все още не сме разпитвали никого. Засега разговаряме.

— Добре, неофициално, той има ли нещо общо с убийството?

— Кой знае?

— А какво предполагаш?

— Не си го представям.

— А Фрикс? — попита тя. — Броим ли го вече за убийство?

— Чакаме резултатите от аутопсията.

— Откриваш ли връзка между двете?

— Няма доказателства.

— А какво предполагаш?

— Неофициално, смъртта на Бен Фрикс е убийство и ако трябваше да заложа пари, между двете има връзка.

— Представям си колко се радваш.

— Точно така.

— Говори ли вече с някои от пациентите на Голд?

— Без коментар.

— А ще го направиш ли?

— Работим по всички възможни версии.

— Няма да се повтарям, Джим — предупреди ме тя. — Следващия път ще ти го върна.

— Съжалявам — казах аз. — Но не мога да ти кажа повече.

— Голд имала ли е финансови проблеми?

— По всичко личи, че не.

— А с наркотици?

— Все още проверяваме. Няма причини да смятаме, че те имат връзка със смъртта ѝ.

— Това ми звучи уклончиво.

— Съжалявам — казах аз. — Отново.

— Някои твърдят, че е била изнасилена. Вярно ли е?

— Не можем да го докажем със сигурност, но според мен не.

— Открихте ли семенна течност?

— Без коментар.

— Значи не изключваш възможността мотивът да е бил сексуално насилие?

— Не ми говори така — казах аз.

— Как, за „сексуално насилие“?

— Не, че „не изключвам възможността“.

— Нещо за самия кръст или как е била разпъната на него?

— Стандартна дърводелска греда с дължина два метра, закрепена за дърво. Тя е била прикована за гредата с пирони.

— Какво означава „стандартна дърводелска греда“?

— С квадратно сечение и страна десет сантиметра. Използва се за стълбове, кофражи, подпорни конструкции.

— Дължината има ли някакво значение?

— Най-вероятно не, защото това е един от стандартните размери. Два метра, два и половина, три — така се продават.

— Има ли начин да се проследи източникът на дървения материал?

— Деветдесет процента не.

— А другите десет процента?

— Винаги има вероятност да извадим идиотски късмет.

— За какъв късмет става дума?

— Ако можех да ти кажа, нямаше да чакам да го извадим.

— А пироните?

— Пироните са големи.

— Господи, Джим.

— Това е всичко, което наистина знам за пироните, Кас. И без това няма как да ни свършат работа, освен ако не хванем някой с останалите в кутията и не ги сравним.

— Защо няма как да свършат работа?

— Защото са твърде обикновени, за да се проследи откъде са купени.

— Голд получавала ли е заплахи?

— Не знам за такова нещо.

— Колко са извършителите?

— Със сигурност повече от един.

— В такъв случай колко?

— По общо мнение повече от двама и по-малко от петима.

— Това прави трима или четирима.

— Значи момичетата все пак могат да се научат да смятат.

— Откъде точно знаеш, че е била жива, когато е била прикована за тази греда?

— От състоянието на тялото.

— Доста мъгляво казано.

— Права си.

— Колко време ѝ е трябвало, за да умре?

— Предполагаме, че са били няколко часа.

Настъпи ново мълчание. После Кас каза:

— Точно си мислех, че не може да стане по-лошо…

Не отговорих.

— Има ли нещо на местопрестъплението, което да подсказва за нещо друго? — попита тя.

— Не мога да коментирам. Съжалявам.

— Нищо не пускаш — отбеляза тя.

— Освен шегички — отговорих аз.

Бърти се появи отново, като този път носеше ключ за кола на ключодържател със зодиакален знак, и го пусна на бюрото ми.

— Чакай малко, Кас — казах аз.

После се обърнах към Бърти.

— Какво е това?

— Ключът от колата на Лий Ан. Разменила си е колата с твоята, защото отива да си купи бюро.

Проверих в джоба си и намерих собствения си ключодържател, на който все още си стоеше ключът от форда.

— Тя е взела пикапа, така ли? — казах аз. — Как е разбрала къде държа резервния ключ?

Бърти прецени правилно, че този въпрос не заслужава отговор. Изгледа ме с известно съжаление и си тръгна.

— Лий е тук? — попита Кас по телефона. — Дава ли консултации? Имам нужда да си поговоря с друга мацка, умна като мен. Може ли да взема интервю от нея?

— Ще трябва да я попиташ лично — отговорих аз. — Но не бих се надявал особено. Такива като теб ги яде за закуска.

— Надявам се. Какво друго имаш?

— Засега нищо — отговорих аз. — Ще имам повече за теб, поне неофициално, когато проведем всички първоначални разговори. Отворили сме две телефонни линии за информация от гражданите и сме събрали сума неща от организацията на доброволците за съдействие на полицията, мрежата от информатори и прочие. Нямам идея какво ще излезе, но ти ще си първата, на която ще се обадя, Кас.

Тя прие този отговор, макар и неохотно.

— Предай много поздрави на Лий. Както и това, че ако не ми даде интервю, вече няма да сме приятелки.

25

Разчистих по-голямата част от мъртвите дървета, събрали се на бюрото ми през този ден, надрасках името си на единайсет различни места, върнах пропуснатото обаждане от един училищен съветник по професионална квалификация, който искаше да изнеса лекция пред няколко класа — като с удоволствие прехвърлих тази задача на Райдаут, — и едва тогава забелязах какво бях нарисувал в бележника пред себе си, докато бях разговарял по телефона с Кас. Бяха още няколко варианта на символа с ръката и чука, но вече беше очевидно, че се променят — чуковете все по-малко приличаха на чукове и все повече на нещо друго, макар и да не знаех какво. Главите им бяха станали по-тесни и бяха по-близо до юмрука, а върховете на ръкохватките се бяха изострили и стърчаха над главите на чуковете. Отново усетих онова гъделичкане в мозъка си, но не можах да го свържа с нищо. Затова смачках листа с драсканиците и го метнах към кошчето за боклук. Отбелязах точка, с рикошет от стената. После набрах номера на Ел Ей и тя вдигна на петото позвъняване.

— Пикапът ти се кара като самосвал — съобщи ми тя.

— Намери ли бюро? — попитах аз.

— Все още не — отговори тя. — Но видях Зито и Бързак.

— Бързак?

— Неговото куче следотърсач.

— Мислех си, че кучето му се казва Уха.

— Уха се е пенсионирала — обясни ми тя. — Проблеми с тазобедрената става.

— Къде ги намери?

— До един пожар. Чух за това по твоята полицейска радиостанция и отидох с колата. Той ми даде да разгледам.

— Такъв си е Зито — казах аз. — А показа ли ти фокуса си?

— Какъв фокус?

— Може да жонглира с три монети с единствената си ръка. Показва го на всички момичета.

Зито вече беше богат, благодарение на компенсацията от производителя на повредения детонатор, заради който беше изгубил дясната си ръка, но според мен това не беше подобрило нищо в характера му.

— Само този фокус ли знае? — осведоми се немилостиво тя.

— За съжаление, не — отговорих аз. — Трябва да внимаваш с него. Винаги дебне за нещо свежо.

— Добре ли дебне?

— Не питай.

— На бас, че дебне добре. Може да го оставя да ме дебне малко, за да проверя.

— Това е отвратително — заявих аз. — Както и да е, в семейството вече има мъж с една ръка. Ако влезе още един, ще стане прекалено фройдистко.

— Не изпреварвай събитията, Бис. Засега говорим само за дебнене.

* * *

На следващата вечер Ел Ей и Зито отидоха на танци в „Неоновата шапка“, а аз вечерях солети със сусам и говежда яхния, претоплена на микровълновата. Реших да отида в работилницата, за да започна поставките за книги на Ел Ей. По някаква причина не можех да спра да мисля за Зито и всичките години, през които бяхме обикаляли конните надбягвания в Хот Спрингс и кучешките надбягвания в Шривпорт, плаващите казина в Босие и всички барове между тях. Нещо ми засядаше в гърлото, когато си представях как Зито и Ел Ей излизат заедно.

Разбира се, знаех как ще реагира Макс — ще ме погледне над очилцата си и ще каже: „Какъв е проблемът? Двамата със Зито сте приятели от години“.

„Може би точно това е проблемът“, ще отговоря аз. „Двамата със Зито сме посрещали изгрева заедно твърде много пъти, за да храня някакви илюзии за него.“

„Мисля, че мога да ти покажа ясно каква е твоята дилема, приятелю“, ще каже тогава Макс. „Ти се тревожиш, че Ел Ей може да има връзка с мъж като теб.“

С мъж като мен.

Думите направиха няколко неочаквани рикошета в главата ми и ме накараха да се запитам дали въображаемият ми разговор с Макс не се беше докоснал до истината.

Огледах работилницата си, като се опитах да изпитам удоволствие от всичко, което виждам: инструментите бяха горе-долу по местата си, работната маса беше забележително чиста, а подът беше преметен преди не повече от седмица. Можеше да бъде много по-зле.

Но нещо не беше както трябва и косъмчетата по врата ми сякаш настръхнаха. Останах неподвижен за известно време, като се опитвах да определя откъде идваше това чувство. Огледах се още веднъж и не видях нещо, което да не е наред, но чувството упорстваше. Излязох обратно навън и огледах двора пред работилницата. За миг ми се стори, че усещам странна миризма във въздуха — същата, която бях усетил в „Три“, — но тя незабавно се стопи. Най-сетне реших да отдам всичко на въображението си и се върнах обратно вътре.

— Добре — казах високо на моето лично пространство. — Хайде да го направим.

Разчистих боклуците от работния плот от огнеупорни тухли, увеличих налягането в дюзите за ацетилен и кислород, сложих си престилката, маската за заваряване и ръкавиците и запалих горелката на оксижена.

Усилих пламъка до работно положение, проверих кислородната струя и се заех да изрежа две продълговати основи от едно издраскано неравно парче стоманена пластина с дебелина един сантиметър, като се опитвах да отклоня ума си от мисълта за лошите и техните дела към състояние на покой и умиротвореност. Към мястото, на което отиваше Джейна, когато работи — някъде далече от острите като бръснач ръбове на всекидневието, в някаква зона, където всичко се сливаше в хармония, където тя се превръщаше по-скоро в зрител, отколкото в творец, докато глината оживяваше в ръцете ѝ.

Не се получи. Мислите ми продължаваха да се връщат тъпо и упорито към раздялата и към факта, че виждах Кейси и Джордан само два пъти в седмицата — за което трябваше да си призная, че вината е предимно моя, — и към спомена за сивото лице на доктор Голд, по което се стичаше леденият дъжд, и мътните безжизнени очи, които някак си се впиваха още по-остро в моите заради това, че в тях не беше останала и искрица живот.

Мъж като мен…

Изведнъж си дадох сметка, че гневът беше изместил всичко друго от главата ми, и осъзнах, че вече не режа стоманата, а се опитвам да я съсека с моя нож от синьо-бял пламък. Спрях да работя за малко, вдигнах маската си на челото и си поех дълбоко въздух няколко пъти, като си представях бюфета в кабинета на Ел Ей и томовете на Елиът на светлината, която влиза през капандурата на тавана. Сложих маската обратно на лицето си нагрях няколко парчета стари метални пръти и се заех да ги изкривявам и да ги заварявам за стоманената основа, като следвах формата, масата и гравитационната сила на метала и се опитвах да не мисля за нищо.

И явно бях успял по някакъв начин, защото два часа и половина изчезнаха без остатък в реките от звезди, които се изсипваха като брилянти от метала по бетонния под на работилницата ми, а ръцете ми си вършеха работата без никакво вмешателство от моя страна. Най-сетне отстъпих назад, вдигнах маската и огледах както трябва двете произведения на нормална светлина: струваха ми се завършени. Или пък не. Само всевиждащото око можеше да прецени със сигурност.

Хванах щипците с лявата си ръка и една по една потопих двете поставки в кофата с вода до работната маса, а после ги подсуших с горелката. Почистих дюзите, затворих резервоарите, окачих по местата им маската, престилката и ръкавиците и продължих работата по поставките, като изтърках с телена четка шлаката и люспите от метала и загладих острите ръбове на шмиргела. Използвах чук и длето, за да издълбая инициалите си в основата на всяка, защото знаех, че Ел Ей никога нямаше да ги приеме, ако не са подписани от мен. Най-сетне лакирах метала, за да го предпазя от ръжда, залепих зелен филц за основа и го подрязах по ръбовете.

След като свърших — така и така бях в работилницата, — се насилих да се кача на тренажора за петнайсет минути, като този път си мислех за единственото нещо, за което бях способен да мисля по време на това занимание: как да изключа рецепторите за болка в коленете си. И след като бях стигнал дотам, реших да поработя още няколко минути на тежкия чувал, за да се изпотя както трябва. Този път правех нещо, което ми беше приятно, и завърших с комбинация от удари, която беше толкова силна, че гредите на тавана се разтърсиха, а китките и предмишниците ми изтръпнаха. Накрая хвърлих боксовите си ръкавици на работната маса, проверих още веднъж всички дюзи и ключове, взех произведенията си, които бяха още топли, и отидох да се изкъпя.

Вече си бях прочел вестника и се бях отпуснал на креслото с една „Корона“, за да гледам документален филм за германския крайцер „Бисмарк“, който се въртеше в кръгове, смъртно ранен, докато двукрилите английски бомбардировачи „Феъри Сордфиш“ му вземаха мерника, за да го потопят окончателно, когато Ел Ей се прибра. Беше издокарана с тесни джинси, червени обувки с връзки и яркожълта каубойска риза, а на колана ѝ блестеше сребърна тока, голяма колкото чаена чинийка, която не бях виждал преди. Беше трезвена като краставичка, но доволна от живота. Зито често оказваше този ефект върху жените.

— Отивай си в стаята, млада госпожичке — казах аз. — Утре сутринта ще се разправяме.

Тя се разсмя — нещо, което съществуваше единствено като теоретична възможност, докато бяхме малки. После ми показа специалната си каубойска стъпка и каза:

— Опитай се да надминеш това, ако можеш.

— Забрави — казах аз. — На дансинга съм истинско дърво.

— Фалшива скромност — отбеляза тя. — Все са ти останали една-две чупки.

Протегнах се към пода до стола, взех поставките и ги подадох на Ел Ей. Тя ги взе внимателно с две ръце и ги завъртя насам-натам, за да им се полюбува от всички страни. Най-сетне отново ме погледна.

— Господи, съвършени са — каза тя. — И знам точно какво представляват — изпотрошените нокти от „Пустата земя“.

— Искам да ми кажеш само едно — казах аз.

— Естествено.

— Наистина ли искаше поставки за книги, или просто се опитваше да ми намериш нещо, с което да се занимавам?

Тя ме огледа мълчаливо в продължение на няколко секунди.

— Отговорът на въпроса ти е „да“.

Ел Ей се наведе и ме целуна по бузата.

— Благодаря ти, Бис.

— Пак заповядай — отговорих аз. — И не забравяй колко дни ми дължиш.

— Ти си на първо място в списъка ми със задачи — увери ме тя.

Ел Ей остави „ноктите“ над камината и обърна нагоре новата си тока на колана, за да я разгледа по-добре.

— Има гравюра на крепостта „Аламо“, представяш ли си?

— Но няма бикове? — попитах аз. — И карта на щата Тексас? Какво са си мислели, че правят, по дяволите?

— Предполагам, че са минималисти — отговори тя. — Какво има в програмата утре?

— На първо място, искам да поговоря с Макс за случая — казах аз. — Може би ще даде някакви идеи за тайните, които се крият в психиката на Голд.

— Хм — каза тя. — Интересно.

— Кое?

— Колко е лесно да си помислиш, че отговорът може да се крие в нещо, което вече не съществува.

— Кое? — повторих аз.

— Съзнанието ѝ.

* * *

Сънят ми тази нощ:

Стоя сам в мрака на пуста равнина, а светът е изпълнен с ритмичен тътен, който разтърсва земята под краката ми като ударите на великанско сърце. Но после се превръща в гръм и аз гледам как от тъмната земя една по една се надигат светещи човешки кости, а по небето се разплитат мълниите на ужасяваща буря. Костите се събират в сияещ скелет, който ми се покланя за поздрав, плавно се завърта и леко скача на гърба на високия бял жребец, който изведнъж се е появил между нас, а после мълчаливо препуска право в сърцето на гръмотевичната буря и оставя след себе си видение за светкавица, която бавно се преобразява в широко „Т“ с увиснали рамене и в продължение на няколко секунди то гори ярко, с неведом смисъл, докато най-сетне не примигва, не угасва и не изчезва съвсем.

26

На следващия ден станах малко преди изгрев-слънце, накарах се да направя още десет минути на тренажора и взех душ, избръснах се и се облякох, преди да изляза да прибера вестника. Докато се оглеждах в светлината на утрото, забелязах слана по тревата и зърнах нещо, за което предположих, че е койот, което потъна между две къщи на една пресечка в северна посока. В тази част от „Ланшър“ се виждаха поне три вестника, захвърлени от пощальона на моравите пред къщите на други мои събратя, които бяха отговорни за смъртта на множество дървета.

Влязох обратно вътре и се разрових в кутиите за зърнени закуски, защото си спомних, че като малка Ел Ей обикновено предпочиташе корнфлейкс. Намерих овесени ядки и четири вида закуски с огромно съдържание на захар в различни форми и цветове, които сигурно бяха останали от момичетата, но имаше само една стара кутия от корнфлейкс, в която беше останала около една лъжица и миришеше така, все едно не е в първа младост. Хвърлих кутията заедно със съдържанието ѝ в кофата за боклук и мислено добавих корнфлейкс във въображаемия списък за пазаруване в главата си, който съвсем скоро щях да забравя. После сервирах пшеничени трици със стафиди и мюсли, които ми приличаха на миналогодишни листа, и отидох да направя кафе.

Докато се опитвах да реша коя от зърнените закуски ми изглежда най-малко отвратителна, Ел Ей влезе в кухнята, облечена с дългата до коленете тениска от турнето на „Ролинг Стоунс“, с която беше спала, като се прозяваше и се чешеше по главата. Ел Ей спря, вторачи се в кутиите и другите неща по масата и отиде до кухненския плот, за да си налее кафе. На връщане си взе и един портокал от хладилника. После седна срещу мен и ме погледна с празния си сутрешен поглед, който ми подсказваше, че само донякъде е в съзнание и няма да бъде способна на разговор поне още няколко минути. Тя отпи от кафето, без да обръща внимание на портокала. Аз си сипах пшеничени трици и стафиди и се протегнах за млякото, без да откъсвам очи от нея. Тя отпи още една глътка кафе. Пес се появи отнякъде, обиколи стола на Ел Ей и я побутна с глава по крака. Тя не реагира.

Вече бях преполовил купата си, когато тя остави чашата, погледна Пес и се протегна да го погали. Минута по-късно каза:

— Кажи на Макс, че пак си започнал да скърцаш със зъби, докато спиш.

Тя остави чашата си, прозя се още веднъж, погледа портокала в продължение на няколко секунди и отново престана да му обръща внимание.

— Кажи му, че съм казала, че си на седем и се държиш.

Канех се да я попитам какво означава това, но после забелязах изражението ѝ. Дългият опит ми подсказваше, че няма никакъв смисъл да задавам този въпрос.

А по-късно, докато отнасях чиниите към мивката, тя каза:

— Снощи ти изпих ябълковия сок. Каква беше тази странна миризма до задния вход?

27

Докато карах към кабинета на Макс в „Оук Блъф“, отново си припомних какво ми беше казала Ел Ей.

„Беше повече от една миризма, нещо като… не знам — може би комбинация от борова смола, горящо въже, мокра боя, пот, такива неща, но съвсем слаби. Напомняше ми на миризмата, която се усещаше в новото крило на сградата, в която е моят офис, когато го ремонтираха. Чудех се дали е нещо в боклука, което току-що си изхвърлил, или нещо от косата ми, след като бях ходила в клуба. Какво става, Бис?“

„Най-вероятно нищо. По-късно ще ти обясня.“ Оставих колата на съседния паркинг, изкачих се до вратата на офиса на Макс, като вземах по три стъпала наведнъж, и влязох в чакалнята му. Когато видях познатите удобни мебели, големите добре гледани растения и спокойните картини по стените, усетих как времето мълчаливо се отдръпва назад и оставя след себе си бледите сенки на обърканите емоции, които се опитвах да разплитам тук всяка седмица от една година насам.

Макс излезе да ме посрещне, облечен с обичайния си панталон в цвят каки и тъмнолилава рипсена риза с ръкави, навити до лактите. Влязохме в кабинета му, където от малката уредба в библиотеката тихо се разнасяше „Вълшебната флейта“. От походката на Макс беше очевидно, че има проблеми с гърба. Беше едър, със силни рамене и големи, квадратни, умели ръце. Прошарената му брада беше късо подстригана, а на главата си имаше по-малко коса от мен, но беше сресана нормално, без никакви опити за увъртане.

Той взе червената керамична чаша, която винаги използвах в кабинета му, и ми наля кафе, а после си напрали чай. На зелена пластмасова табла на бюфета стояха електрическата кана за вода, захар, сметана и други необходими неща. После изстиска малко мед в чая си от опаковка с формата на мече, разбърка го с абаносов нож за отваряне на писма с формата на средновековен меч и седна зад бюрото си. Аз заех обичайното си място срещу него.

— Ел Ей каза да ти предам, че пак съм започнал да скърцам със зъби и съм на седем и се държа.

— Аха.

— Какво означава, че съм на седем и се държа?

— Това е съкратен код, който си изработихме помежду си — каза той. — Означава, че състоянието ти може да се оцени на седем от десет точки, като десет е стопроцентова липса на депресия. И остава стабилно.

Изсумтях раздразнително и отпих от кафето си.

— Добре, разкажи ми за тази лудост. Какво става? Можеш ли да ме просветлиш?

— Точно това мислех да те попитам аз.

— За кое имаш нужда от просветление — за случая или за самата Голд?

— Да започнем с нея.

— Ами, както вече със сигурност си установил, тя беше най-отвратителната кучка, която можеш да си представиш — отговори той.

— Не се притеснявай да си го кажеш направо.

— Няма.

— Искаш да кажеш, че имаше врагове?

Веждите на Макс подскочиха нагоре.

— Господи — поклати глава той. — Покажи ми поне един приятел. Тя сякаш смяташе, че е необходимо да се държи непоносимо. Не мога да се сетя за нито един човек, който да не изпитваше неприязън към нея.

— Лична или професионална?

— И двете. Болно ми става, като си помисля, че беше психолог; беше срам за всички ни.

— Мислиш ли, че убиецът може да е бил друг психолог?

— Повечето от нас не се справят с гнева си по толкова директен или насилствен начин, но предполагам, че не е невъзможно. А съпругът?

— Бил е извън града — отговорих аз. — Винаги остава възможността да го е поръчал, но засега нищо не сочи в тази посока. Чувал ли си тя да си пада по садо-мазо, подчинение, връзване, такива неща?

— Не — отговори той. — С кого?

— С Бен Фрикс например — казах аз.

— Това не беше ли застрахователният брокер — онзи, който загина при пожар в дома си?

Кимнах и се протегнах за кафето.

— Знаеш ли за някаква връзка между Фрикс и Голд?

— Абсолютно никаква. Но на твое място, като се имат предвид обстоятелствата и съвпадението във времето, със сигурност щях да се запитам.

Разказах му в общи линии всичко, което знаех, като завърших с описание на анатомическия фокус, който бяха изпълнили убийците.

— Господи боже — каза той.

— Какво е психологическото обяснение за нещо подобно?

Макс се почеса по брадичката, докато обмисляше отговора си.

— Ами на първо място са всички очевидни неща като яростна омраза срещу жените, сексуален садизъм, отмъщение и други подобни. Но тази бруталност сякаш не се връзва с предполагаемото ниво на пресметливост. Бих казах, че си имаме работа със сблъсък на различни намерения.

— Няколко убийци с различни мотиви?

— Колкото и странно да звучи, според мен трябва да помислиш и за тази възможност. Имаш ли вече някакви заподозрени?

— Резултатът е равен между скинарите, нейните колеги психолози, бившите ѝ другарчета в игрите и, общо взето, всички останали хора на света. Горе-долу единствените хора, които можем да изключим от кръга на заподозрените, са онези в гробището, но вече и за тях не съм толкова сигурен.

— Какво имаш предвид?

Разказах му за слуховете за религиозни култове, наскоро размразени човешки глави в Аржентина и свръхестествени легиони, пренесени в бъдещето, за да маршируват в нощта.

— И както можеш да си представиш, след смъртта на Фрикс стана още по-забавно.

Той се усмихна леко.

— Каква полза от живота, ако не крие тайни?

Свих рамене.

— Добре, какво пропускам според теб?

— Ами нека да помислим — каза той и отпи от чая си. — Да вземем скинарите, тоест целия спектър от неонацисти, ку-клукс-клан и „Арийската нация“ до радикалните противници на данъчното облагане, крайнодесните маниаци на тема края на света, терористите срещу клиниките за аборти и всякакви други. Това са най-вече потиснати, маргинални типове, в много случаи християнски екстремисти, вманиачени по оръжията и прочие, които търсят фалическа потентност и безусловната любов, която е трябвало да им даде собствената им майка, но не го е направила. Крайният резултат е една доста неприятна комбинация от сексуална потиснатост, яростна омраза към жените и религиозна склонност към насилие. Което може да се окаже напълно достатъчно, за да обясни такова убийство.

Той остави чашата си.

— А ако ти кажа, че разпъването на кръст е изпълнено по учебник, точно както са го правили преди две хиляди години?

— Как така? — попита той.

Предадох му всичко, което бях научил досега за разпъването на кръст в исторически план.

— А да не забравяме и римската монета, която намерихме под дървото, на което са я приковали.

Макс поклати глава.

— Извънредно странно — каза той. — Но просто не ми звучи като работа на нашите приятели с бръснатите глави. Религиозният екстремизъм е естествена среда за ниския и средния интелект, така че, ако мотивът не е бил специфично религиозен и ако приемем, че скинарите наистина са замесени, едва ли не сме принудени да си представим някакъв свръхинтелигентен манипулатор, който стои зад всичко. Освен това, ако убийството е на расова или етническа основа, не би ли трябвало да се очаква някакъв придружаващ манифест? Някаква демонстрация от страна на убийците? Бележка, еврейска звезда, нарисувана със спрей свастика, писмо до редактора, нещо такова?

— Би трябвало — съгласих се аз.

— И така, след като не може да се обясни като обикновено убийство, религиозно изявление или терористичен жест и ако приемем, че не са замесени истински древни римляни, остава да бъде някой много интелигентен човек, на когото доктор Голд е навредила или когото е заплашила по особено дълбок начин. Индивид със способностите да набере и контролира най-ужасните главорези, които можем да си представим.

Аз не отговорих.

Той помълча една минута, после взе чашата си и отпи последна глътка чай. Направи лека гримаса, защото беше изстинал.

— Мотивът и действието не отговарят едно на друго — каза той. — От една страна, имаме театралност и ексцес, от друга — хладна ефективност.

Той се почеса по брадичката.

— Дали все още публикуват списания с обяви за наемници?

— Да, но обявите са написани по такъв начин, че не можеш да разбереш кой знае какво, а освен това е почти невъзможно да проследиш обявата до човека, който я е пуснал, и да го свържеш с този, който се е отзовал на нея.

— Федералните занимават ли се вече със случая?

— Все още не — отговорих аз. — Ако някой извика достатъчно силно фразата „престъпление от омраза“, сигурно ще се появят, но засега ми е трудно да си представя с какво може да ни бъде полезен един отряд черни качулки, който разбива врати.

Макс кимна.

— А Марк Пендърграс? — попитах аз. — Дали е човек, който е способен на нещо такова?

— Марк? Не знам нищо доказуемо за него, но винаги е имало слухове, така че сигурно всичко е възможно…

— Какви слухове?

— Говори се, че са го изстреляли в някакво мъжко военно училище, след като бил обвинен в изнасилване в гимназията — каза Макс и сви рамене. — Но не мога да гарантирам за тази информация.

— Някакви съдебни последствия?

— Не съм чувал — отговори Макс.

— За какво насилие говорим?

— Нямам представа. Очевидно след това не се е забърквал в никакви неприятности, но отново не мога да се подпиша под това твърдение.

— Как е в професионално отношение?

— Доколкото съм чувал, става — не е гений, но поне е компетентен.

— Какво знаеш за неговия конфликт с Дебора Голд?

— Всъщност почти нищо, с изключение на приказки от втора ръка — отговори той. — В някакъв момент двамата били доста близки, но според мен през последните години и той не я е уважавал повече от всички нас. И все пак ми е трудно да си го представя как се занимава с нещо такова посред нощ.

— Не ми казваш всичко, което мислиш — отбелязах аз.

— Добре, ето какво мисля, но нека да си остане между нас двамата и тапетите в тази стая. Марк е сексохолик. А в сърцето и душата на всяко пристрастяване освен ненаситността в общия случай е желанието за ескалация — преследването на нови и все по-силни усещания. Всеки пристрастен се ориентира към такива хора, които взаимно подсилват желанието си да увеличават залозите за все по-силна възбуда. А ако говорим за садомазохизъм, къде е краят?

— Да не искаш да кажеш, че…

— Искам да кажа, че в съзнанието на някои хора върховното удоволствие би било смъртта на пасивния участник. Това е по-често срещана фантазия, отколкото си мислиш.

Спомних си за онова, което Ел Ей ми беше разказала за Рейчъл, и за филмите с истински убийства, които се продават за един милион долара. Подобни неща ми се струваха на мястото си навсякъде другаде в галактиката, но не и тук, в кабинета на Макс — но сега си представих как ме води през тях като екскурзовод и ми показва различните забележителности. Сведох поглед към дясната си ръка със зарасналия накриво среден пръст и не казах нищо.

Макс не откъсваше поглед от мен.

— Понякога питаш ли се за себе си?

Стиснах ръката си в юмрук. Изглеждаше ми твърде белязана и грозна, но в същото време прекалено обикновена, за да се нарече смъртоносно оръжие.

— Да, Макс. Предполагам, че да. Имам предвид, че причината да мразя мъжа, с когото се събра майка ми, беше неговата склонност да решава всички проблеми с юмруците си. Той проявяваше насилие към нея. И към мен. И когато го пребиха така, че вече не можеше да проявява насилие и към мокра салфетка, аз бях най-щастливият човек на света.

— Е, и?

— Питам се по какво всъщност се различавам от него.

— Децата, които са преживели тормоз, нямат адски много възможности пред себе си. Единият вариант е да предадат насилието нататък и сами да започнат да тормозят хората. Другият е да се снишат толкова много, че да станат незабележими, да не предизвикват никого, завинаги да се опитат да избегнат ролята на мишена. А третият вариант е твоето решение.

Аз го погледнах.

— Моето решение? — повторих.

— Ти си се научил да насочваш агресията си по, общо взето, конструктивен начин и си взел решение никога повече да не позволяваш нито ти, нито впрочем който и да било друг да бъде превръщан в жертва — обясни той. — На всяка цена.

— Смяташ ли, че съм студенокръвен?

— Точно обратното. Защо питаш?

Веднъж Джейна ме обвини в това — отговорих аз. — Попита ме дали съм се изплашил онази нощ, когато ме простреляха в „Рузвелт Кортс“. Аз ѝ казах, че не, и това беше истината. Просто не знам дали е добро или лошо.

— Всеки има тайна скръб, за която не знае светът — каза Макс. — И когато някой изглежда студен, често тъжен е той.

— Какво е това, Шекспир?

— Лонгфелоу. — Макс ме изгледа продължително. — Мога да ти кажа, че един мъж, който не е способен на насилие, не заслужава и въздуха, който диша. Просто се надявам в този случай това да си остане хипотетично.

— Хипотетично?

— Може би е фалшива тревога — каза той. — Но никак не ми се иска да съм прав и всичко да се обърне срещу теб.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че ти си свикнал да бъдеш преследвач, а не преследван — отговори той. — Мисля, че трябва да започнеш да си пазиш гърба, Джим.

28

Когато минах покрай къщата на Джейна, за да ѝ оставя пощата, тя ме чакаше на вратата. Беше веднага след училище и раниците на момичетата все още бяха в коридора, подпрени на стената.

— Тази сутрин намерих един от проклетите репортери зад галерията!

Джейна беше дошла направо от грънчарското колело с изцапаната с глина тениска, мръсните джинси и кларковете и направо вибрираше от гняв.

— Някакво сополиво хлапе със златна халка на веждата, който ровеше в списанията в боклука!

Тя ме изгледа със стиснати зъби. Момичетата се появиха зад нея.

— Не искате ли да седнем и да поговорим за това? — предложих аз.

Оставих пощата на кухненския плот, разхлабих вратовръзката си и разкопчах най-горното копче на ризата.

— Кейс, малко съм обезводнен. Можеш ли да намериш нещо за пиене?

Кейси донесе безалкохолна бира за всички и Джейна сякаш се отпусна.

— Мисля, че направо живеят на лагер пред галерията — каза тя. — Всяка сутрин, когато отворя вратата, вече са там, тъпчат се със сандвичи от „Макдоналдс“, пускат шегички и пият кафе.

Тя стъпка с крак някаква микроскопична неравност в ъгъла на килима пред стола си, за да я заглади.

— Все едно чакат да излети космическа совалка или нещо подобно.

— Сигурно е същото, когато имаш бълхи — сбърчи нос Кейси.

— Заклевам се, ако още веднъж ми тикнат микрофон в лицето, аз ще им го тикна обратно — каза Джейна. — И няма да е в лицето.

Джордан завъртя очи към тавана.

— Имам предвид, че къщата ни вече не е къща, а местопрестъпление, за бога! Представям си какво си мислят клиентите.

— Не виждаме репортери за пръв път — отбелязах аз. — Ще премине от само себе си, Джей. Винаги става така.

— Дори не са готини — оплака се Кейси. — Приличат на програмисти. Или на учители по социални науки.

— Някои от тях — уточни Джордан.

— Една дори ме попита дали смятаме да се съберем скоро — продължи разгорещено Джейна.

— Какво ѝ каза? — поинтересувах се аз.

— Казах ѝ: „Извинете, може ли да мина?“.

— На мен не ми прозвуча така — обади се Джордан.

Всички я погледнахме.

— Всъщност ѝ каза: „Дръпни си бричовете, за да мина“.

— Е, какво да кажеш на жена, която носи зелени комбати и парфюм с пачули?

— Повечето от тях просто си вършат работата. Опитай се да не го приемаш лично — посъветвах я аз. — Сигурно са много симпатични, когато се приберат вечер.

— Не всички бяха репортери — каза Джордан.

Всички отново я погледнахме.

— Какво имаш предвид, миличка? — попитах аз.

Тя сви рамене.

— Единият от тези, които гледаха къщата, не беше репортер.

— Защо мислиш така, Джордан?

— Защото нямаше телефон или камера, или нещо такова и не си говореше с останалите. Само пиеше кафе и ни гледаше.

Настъпи тишина, в която усетих как кръвта във врата и ръцете ми пулсира, а пистолетът тежи на колана ми. Джейна ме погледна.

— Джим — каза напрегнато тя.

Аз оставих напитката си на масичката за кафе.

— Сега там ли е?

— Не знам, но вчера го видях.

— Как изглежда?

Огледах моравата и храстите през щорите. В момента нямаше никого, но от тук не се виждаха галерията и улицата.

— Беше едър и имаше лоши зъби. Косата му беше кафява и той я беше вързал на конска опашка. Носеше яке с мотоциклетен орел на гърба.

— „Харли-Дейвидсън“ — заяви Кейси.

— На колко години беше?

— Май на колкото си ти, тате — отговори тя. — Може би повече. Не съм сигурна.

— Имаше ли някакви татуировки, белези или нещо такова?

— Не видях.

— Дойде ли при теб? Каза ли ти нещо?

— Не, само гледаше.

Излязох навън и поех на обиколка покрай къщата, пещта и галерията. Когато завих зад живия плет до тротоара, видях микробус с логото на телевизионния „Канал 3“, паркиран от другата страна на улицата. В него седяха две отегчени на вид момчета на двайсет и няколко години — единият беше доста зализан, другият имаше неравна козя брадичка и дълга разчорлена коса. И двамата гледаха към галерията. Приближих се до прозореца на шофьора и им показах значката си.

— Здравейте, момчета — казах им аз. — Можете ли да ми покажете някакви документи за самоличност?

Момчето с късата коса до шофьора ми се струваше познато. Беше един от по-младите водещи от телевизията, които пускат като заместници в късните новини в събота и неделя. Той очевидно също ме познаваше. Шофьорът най-вероятно беше неговият оператор. И двамата извадиха шофьорски книжки и журналистически карти.

— Наред ли е всичко, лейтенант Бонъм? — попита репортерът.

Според документите се казваше Джефри Дийн.

— Засега да — отговорих аз и им върнах шофьорските книжки и картите.

После им описах мъжа с якето на „Харли-Дейвидсън“.

— Някой от вас да е забелязвал него или някой друг, който не е от журналистите, да се върти около къщата?

— Да — потвърди операторът. — Мъжът, за когото говорите, беше тук за малко вчера. Решихме, че е съсед или просто зяпач.

— Ще ни обясните ли каква е неговата връзка със случая? — попита ме репортерът.

Погледнах го, като се питах доколко мога да му се доверя.

— Ето какво искам да направим, Джеф — казах му аз. — Може и да има връзка, а може и да няма, но във всеки случай този човек ме интересува. И ще ми бъде от много голяма полза, ако не чуя по късните новини нищо за „мистериозен преследвач“ или „потенциален заподозрян“. Ако си държите очите отворени за този тип или някой друг като него и задържите информацията, за която говоря, мога да ви обещая, че в първия възможен момент ще ви дам ексклузивно интервю — на живо, с истински отговори. И няма да има „Без коментар“, освен ако наистина не се налага. Как ти се струва тази уговорка?

— Не само за него, нали? — уточни Джеф. — А за целия случай.

Кимнах и му подадох една от визитките си.

— Това е личният ми номер. Имаш ли визитка?

Той извади ярка, интересно оформена визитна картичка, на която името и номерът му бяха отпечатани на късата страна. Браво на мен, вече бях гъст с още един репортер.

Приключих с обиколката на периметъра и се върнах в къщата.

— Добре, момичета — обявих аз. — Най-вероятно няма причина за безпокойство, но ето какво трябва да направим според мен. Много да внимаваме да заключваме всички врати и да спускаме щорите, а освен това малко да разместим столовете и креслата — колкото да не седите на обичайните си места. Освен това гледайте да не се доближавате до прозорците, ако не се налага.

От израженията им останах с усещането, че може би съм преминал границата между недостатъчно и твърде много информация. Опитах се да огранича щетите, като добавих:

— Ако пак видите този човек, веднага ми се обадете, независимо по кое време на деня или нощта. Аз ще говоря с патрулите и ще ги накарам да минават по-често…

— Полицейска охрана — прекъсна ме Джейна.

— Просто предохранителна мярка, Джей.

— Ще си мием зъбите под въоръжена охрана, докато…

Не беше лесно да разсмееш или да изплашиш Джордан; но сега тя изсумтя. Кейси пък сякаш се запалваше все повече по цялата история.

— Ще дойдат ли да ни пазят истински полицаи? — попита тя. — Имам предвид, може би някакви по-млади? Може ли да ги поканим на кафе или нещо подобно? Да ги оставим да разхлабят вратовръзките си и да окачат пистолетите на облегалките на столовете, да пускат тъпи шегички и прочие?

— А понички? — добави Джордан.

— Супер, значи трябва и да ги храним — процеди Джейна през зъби.

— Този мъж най-вероятно е бил случаен минувач — обясних аз. — Но за по-сигурно нека да се отнасяме малко по-сериозно, става ли? Всъщност даже засега ще ви карам до училище и обратно или ще накарам някой от управлението да ви кара.

— Естествено — каза Джейна. — Да се крием като свидетели срещу мафията. Какво да очакваме после, бомба в кутията за пица?

Беше искрено ядосана, но аз знаех, че този гняв е защитна реакция срещу страха.

— Успокой се, Джей. Всичко ще свърши, преди да разбереш.

В противоречие със собствените си думи станах и отидох да проверя резето на задния вход, прозорците и осветлението пред къщата, като си казвах, че е по-добре да знам какво говоря, по дяволите. Нямах друг избор. Трябваше да мисля не само за това как да заловя убийците на Дебора Голд, но и за това, че те — които и да бяха „те“ — можеха да се превърнат в преследвачи, както ми беше казал Макс. И да доведат конфликта до мен и моето семейство. А от това всичките ми възражения срещу идеята на Джейна да оставим този живот зад гърба си изведнъж започнаха да ми се струват невероятно безмозъчни.

* * *

Докато карах обратно през града, видях един познат на някаква строителна площадка. Казваше се Харолд и беше мъж на една от редовните клиентки на Джейна — няколко пъти си бяхме говорили празни приказки, докато жена му си избираше нещо. Отбих, паркирах и отидох при него. Той даваше инструкции на няколко работници, които довършваха изливането на фундаментна плоча.

— Ей, как си? — попита ме той, когато ме забеляза, и протегна ръка към мен.

След като си разменихме няколко любезности, аз го попитах за миризмата на бетоновия разтвор, който изливаха неговите хора.

— Използваме различни материали, за да изолираме плочите — обясни ми той. — Тази миризма, която усещаш, е най-вече на акрилна основа и епоксидна смола. Понякога остава по дрехите и по косата. Защо?

— Надявам се да ми помогне за един случай, по който работя.

Върнах се в колата и продължих. Поне един от въпросите, които ме измъчваха от известно време, беше получил своя отговор. Но сега ми оставаше да си отговоря на друг: какви доказателства щяха да бъдат приети в съда по случая „Голд“? И дали някога бях чувал някой заподозрян да е идентифициран по миризмата?

29

Оз беше голям почитател на пикниците на езерото и всяка година, откакто беше станал началник, организираше по един за цялото полицейско управление. Понякога определяше деня шест месеца предварително, без да се притеснява за времето, и независимо как го правеше, системата работеше безотказно. Избраният ден винаги се оказваше перфектен пример за циганското лято в най-добрата му светлина: безветрен, мек и златист. Говореше се, че дори небето не смее да се опъне на Оз, и днес за пореден път не се случи нищо, което да ме накара да се усъмня в това.

Рано сутринта се бяха появили десетина мъже с фритюрници, големи колкото варели за нефт, цели бурета фъстъчено масло и бъчви с филе от сом. Появиха се огромни количества картофена, бобена и зелева салата, а великанските хладилни контейнери за бира и безалкохолни напитки се умножаваха от само себе си, все едно бяха телени закачалки в гардероба. В ранния следобед празненството вече беше в разгара си — с импровизирани софтболни мачове и игри на топка, конференции на по три бири на тема най-подходящата температура за пържене и свободен обмен на експертни мнения по въпроси, които се простираха от различните размери бюстове и световното първенство по бейзбол до ситуацията в Близкия изток и класирането в Националната футболна лига. Непрекъснато пристигаха нови и нови дежурни служители от всички полицейски управления и пожарни команди в региона, както и няколко бракониери от управленията в Арканзас и Луизиана, за да проверят какво става с печеното и ребърцата. В тревата се гонеха, пищяха и се търкаляха деца, а жените — освободени от задължението да готвят — си разменяха клюки, смееха се, слагаха си слънцезащитен крем, слушаха музика или четяха романи с меки корици.

Огледах се, изпълнен с приятното усещане, че от гърдите ми беше паднала някаква тежест и можех да дишам спокойно. Отначало не можах да определя защо се чувствам така, но после се сетих: на това място беше толкова безопасно за Джейна, Кейси и Джордан, колкото изобщо беше възможно.

Трите се настаниха на маса за пикник под стар бор, ударен от мълния, заедно с Ел Ей. Джейна пиеше бира, а Ел Ей и момичетата наизвадиха кока-кола и спрайт от хладилната чанта с размерите на моряшки сандък, която бяхме напълнили с напитки и лед в супермаркета веднага след закуска.

Двамата с Ел Ей отидохме да се поразходим.

— Това не е лош начин да освободиш напрежението — отбеляза тя.

Минахме покрай няколко грила, обслужвани от половин дузина мъже, които се смееха гръмогласно на стари вицове за полицаи и хвърляха по едно око на наперените си наследници — един от тях беше Райдаут, — докато играеха футбол на тревата. Монси се беше отдалечила по брега заедно с някои от жените, но мъжът ѝ Демънд и деветгодишният им син Джарад ритаха топка заедно с цяла тълпа хлапета на възрастта на Джарад.

— Така е — съгласих се аз. — Работата е доста напрегната, ако ѝ се оставиш. Съмнявам се, че Оз е имал точно това предвид, но тези събирания са си добра психотерапия.

— Хм — каза тя и отпи от своя спрайт.

Знаех, че мъжът с якето на „Харли-Дейвидсън“ няма да посмее да се появи тук, но въпреки това не спирах да оглеждам тълпата за конска опашка, рокерско яке или непознато лице. Някои от момчетата, които работеха под прикритие в наркокартелите, го докарваха на външен вид, но просто им липсваше излъчването на истински злодеи. За сметка на това забелязах мъж с каубойски ботуши, джинси, избеляло джинсово яке и бяла шапка с широка периферия „Стетсън“, който се подпираше на висок чинар на стотина метра от групата. Очите му бяха скрити зад огледални слънчеви очила, но сякаш гледаше право към мен. Беше сух и дори от това разстояние се виждаше, че е жилав като кожа за седло. Давах му четирийсет и няколко — определено не беше местен, но приличаше на ченге.

Ел Ей застана до мен и също го забеляза.

— Хм — каза тя. — Мъж като теб.

По гръбнака ми пробяга неприятна тръпка, като гущер с ледени крачета.

— Защо казваш това? — попитах аз. — Изобщо не прилича на мен.

Тя се изненада от тона ми, погледна ме и сви рамене.

— Отвън е различен, но отвътре прилича на теб. Какъв ти е проблемът?

Не знаех как да отговоря на този въпрос, но си помислих, че знам кой е този човек. Реших да отида да си поговоря с него, но Ел Ей отклони вниманието ми. Тя хвърли поглед към началника, който стоеше сам на кея и гледаше към водата като капитан на китоловен кораб, и ме попита:

— Кажи ми какво ти каза Макс.

— Всички говорите едно и също — отвърнах аз. — И той разсъждава като теб. Освен това ми каза, че депресията понякога прилича на студенокръвие.

— Ами слушай го какво ти говори.

Отново погледнах към чинара, но мъжът с каубойската шапка вече не беше там.

— Джейна и момичетата сякаш си прекарват добре — отбелязах аз.

— Аха — съгласи се Ел Ей и се обърна към тяхната маса. — Погледни Кейси, вече е висока колкото Джейна. Говори се, че напоследък момчетата са започнали да ѝ обръщат сериозно внимание.

— Аха — отговорих аз. — Мислех да се заема с това.

— С кое?

— С организирането на продажбата им в робство.

— Тате?

Обърнах се и видях Кейси, която ни доближаваше тичешком, поруменяла и малко задъхана. Златистата ѝ коса беше пусната и светеше на слънцето, а скромните ѝ гърди подскачаха под белия суичър.

— Полицай Харнс пита дали двамата с леля Лий искате пържения сом по южняшки или като за клоуни.

— По южняшки — каза Ел Ей.

— И аз — казах аз. — Слушай, Кейс…

Но тя вече тичаше обратно, за да предаде съобщението.

Изведнъж долових миризмата на афтършейв „Клъбмен“ и ментови бонбони за освежаване на дъха, обърнах се и видях Дуайт Хейзън, който беше застанал до мен и гледаше как се отдалечава Кейси. В профил изглеждаше като Капитан Америка с квадратната си челюст и бистрия си поглед. Явно се беше постарал да се облече така, че да прилича на човек от народа: черен анцуг, чисто нови маратонки „Адидас“ и шапка с козирка с логото на „Биковете“, която изглеждаше току-що купена от магазина. Той се обърна към мен с ослепителна усмивка и протегна ръка.

— Лейтенант Бонъм — засия той. — Какъв късмет.

Усмивката му плавно се пренесе към Ел Ей.

— А вие сигурно сте доктор Роу.

Всички си стиснахме ръцете.

— Прекрасен ден, нали?

— Не съм ви виждал досега на пикник, сър — отбелязах аз.

Той се огледа, пое юнашки въздух през носа и го издиша през устата.

— Чист въздух, есенни листа, страхотни приятелства — трябва да сме благодарни за това. А да не забравяме и храната.

Ел Ей ме погледна с такова изражение, сякаш не искаше да се ангажира с нищо. В този момент към нас се приближи Джордан, издокарана с джинси, червен пуловер и любимата си шапка с козирка от „Морски свят“, която вече беше за боклука. Беше сериозна като някакъв малък ефрейтор, който докладва от бойното поле.

— Лельо Лий, мама пита дали ще ѝ помогнеш да опъне мрежата за волейбол, моля?

— Разбира се, миличка — отговори Ел Ей и двете се отдалечиха, хванати под ръка.

— Прелестни момичета имаш — каза Хейзън.

Не отговорих, но го погледнах в очите, докато усмивката му не се поколеба и не угасна, а погледът му се отклони встрани.

— Началник Роял ми каза, че може би сме постигнали някакъв напредък по случая с убийството на Голд — каза той, като отново гледаше към езерото.

— Ще ги хванем — отсякох аз.

— Имаш ли вече някаква представа кога можем да очакваме арест?

— Всъщност не. Обикновено мисля как да открия извършителя и да събера достатъчно доказателства за арест, преди да започнем да говорим за точни дати. По обратния начин се работи много по-трудно.

Хейзън гледаше началника, който се връщаше обратно при хората с бутилка „Бъд“ в ръката си.

— Погледни го само. Вече не ги правят такива, нали? Имам предвид, че все едно са го телепортирали сред нас направо от Дивия запад. Не ме интересува дали ще се съгласят с мен, но според мен той е страхотен плюс за нашия град и няма да ми бъде лесно да се разделя с него.

— Кой няма да се съгласи с вас? — пропях услужливо аз.

Хейзън сведе очи към обувките си и се прокашля.

— Не искам да кажа нещо, което не е прието да се казва, лейтенант — каза той. — Просто стилът на началника не допада на всички, нали разбираш какво имам предвид?

— Не, сър.

— Ами както във всяка друга област, в крайна сметка най-важното си остават резултатите, нали така? Оз е истинска легенда, дори може да се каже, икона, и още от назначаването си стои високо над всякакво съмнение и критика. Било е преди моето време, но не мисля, че някой може да отрече страхотната работа, която е свършил. А това компенсира много други грехове, както сигурно ще се съгласиш. И всички знаят, че той иска да го заместиш, когато се пенсионира.

— Трудно ми е да си представя по-голям комплимент, когато идва от него.

— Амин. И лично аз също нямаше да мога да посоча по-добър кандидат. При обичайни обстоятелства. Но в момента сме в необичайна ситуация, лейтенант.

— Необичайна?

— Меко казано. Когато новинарските телевизионни канали започнат да си резервират стаи в нашите хотели, хората започват да се притесняват. Аз трябва да отговарям пред градския съвет, а нито един съветник не иска да отговаря на въпроси за престъпления от омраза в Тревъртън по вечерните новини. Интересува ме дали сме готови ясно да демонстрираме на света, че сме способни да се справяме със собствените си проблеми. Току-що разговарях с прокурора. Той държи да разбере защо не разполагаме с нищо по-съществено, което да подадем на пресата по случая „Голд“. Ако трябва да бъда честен с теб, не знам какво да му отговоря.

— Може ли да попитам дали вие му се обадихте, или той ви потърси? — попитах го аз.

Хейзън огледа маникюра си.

— Според мен има по-важен въпрос, Джим — каза той. — Всичко зависи от това дали някой ще бъде задържан заради тази история с Голд. Не се съмнявам, че ме разбираш.

— Да. Мисля, че ви разбирам — отговорих аз, докато гледах как един репортер на „Канал 4“ и операторът му се приближават към нас откъм паркинга. — Но нека да ви попитам нещо друго.

— Давай.

— Става въпрос за наказанието, което отговаря на престъплението — казах аз. — Да вземем например някой педофил. Какво трябва да правим с такъв човек според вас, да го приберем в затвора? Да го изпратим на терапия? — Хвърлих поглед през рамо към дъщерите си, после отново се обърнах към него и го погледнах в очите. — Или най-добре просто да му отрежем топките и да видим колко надълбоко в гърлото можем да му ги натикаме?

Хейзън отвори уста, но от нея не излезе нищо. Новинарският екип вече беше до нас.

— Лейтенант Бонъм… — започна репортерът.

Аз вдигнах и двете си ръце, кимнах към Хейзън и се отдалечих, за да се върна при семейството си. Човекът с камерата се зае да разпъва статива си за интервюто.

30

Ел Ей и Зито влязоха заедно на сутрешния брифинг. Зито беше издокаран с черен каубойски панталон, бяла риза със седефени копчета и светлокафяво кадифено сако с десен ръкав, който беше спретнато сгънат и закопчан в долния си край, а Ел Ей някак си успяваше да изглежда също толкова издокарана с избелелите си джинси, спортната блуза с дълги ръкави и старите си гуменки. Зито стисна ръцете, удари по рамото или прегърна, общо взето, всички в стаята, а после ми хвърли една крива усмивчица, докато се настаняваше.

Ел Ей май дори не забеляза това. Доколкото можех да преценя, вече съвсем се беше отказала да ходи на онази конференция в Маями, защото очевидно беше влязла в зоната. Няколко пъти бях забелязал как присвива очи като герой от уестърн, докато чете някакъв документ или слуша някого, и това ми подсказваше, че вече беше ангажирана сто процента: независимо къде щеше да ни отведе тази следа, тя щеше да остане до края.

Хищникът в нея беше особено възбуден от присъствието на компютъра на доктор Голд, който беше запечатан и събираше прах на рафта в стаята за веществени доказателства. Ел Ей не можеше да спре да мисли за него, защото като източник на следи той беше черешката на тортата. Освен това, което беше по-важно, тя не можеше да получи достъп до него. Дори нямахме право да го включим, ако нямаме съдебна заповед.

Хората обикновено се отнасят към компютрите на бюрата си така, сякаш са разширение на собствената им личност — доверяват им се като на съквартиранти в студентско общежитие и дори вярват в сигурността на защитните стени, филтрите и паролите, така че в крайна сметка компютърът се превръща в прозорец към душата на човека, който го използва. Ел Ей беше имунизирана срещу тази самозаблуда, но знаеше, че другите хора не са, и непрекъснато поглеждаше към процесора на Голд като лисица, която дебне пред кокошарник. През последните дни няколко пъти я бях засичал да си говори насаме с Байте, компютърния спец, който работеше на договор към нас. Той беше висок и кльощав, сякаш глътнал бастун, и всъщност се казваше Кевин Хаузър. Явно вече имаха план какво ще направят с компютъра в момента, в който се докопат до него.

Зито се настани по-удобно, хвърли ми един поглед и обясни:

— Пич, дойдох да видя как неумолимият отмъстител души по следата. Току-виж съм научил някой нов номер.

Той измъкна от джоба на ризата си кучешка бисквитка и ми я подхвърли, сякаш наистина бях някоя хрътка. Хванах я във въздуха.

— Идеята не е лоша — отговорих аз. — Но така нямаме полезен ход, стари побратиме, защото днес смятам да използвам няколко думи с повече от две срички. Какво да ти кажа, гледай да не изоставаш.

Погледнах бисквитката и отхапах от нея.

— Трябва ѝ малко сол.

— Какво ново за пожара у Фрикс? — попита Райдаут.

Зито кръстоса крака, почисти някаква невидима прашинка от панталона си и отговори:

— Няма кой знае какво. Запалителното вещество е било най-обикновен керосин. Подпалвачът явно е излял около двайсет литра, разделени поравно между трупа във всекидневната и стълбището, и после ги е запалил.

Той извади една пурета и я запали със старото си зипо с емблемата на морската пехота.

— В сградата не се пуши — обади се някой.

— Да бе, да — ухили се Зито и си дръпна от пуретата.

— Явно огънят се е разгорял доста бързо — отбеляза Райдаут.

— Аха, тръгнал е нагоре по стълбището и вторият етаж се е запалил още преди първият да пламне целият. Човекът не е бил професионалист, но е направил каквото трябва, за да изгори всичко до основи.

— Значи смяташ, че подпалвачът и убиецът са един и същ човек? — попитах аз.

— Точно така, омбре.

— В какво състояние е трупът?

— На въглен — отговори Зито и издиша дима от пуретата си. — Все едно е изгорен с напалм. Докато го прибираха в чувала, хората на съдебния лекар го счупиха на две.

— Някакви следи от онова, което го е убило?

Той кимна.

— Пресяхме пепелта и намерихме две гилзи. Магнум, четирийсет и четвърти калибър.

— При Уейн ли са? — попитах аз.

— Да, при него са. Каква е връзката с твоя случай с психоложката?

— Фрикс е имал връзка с Голд — отговорих аз. — Някой убива нея, а няколко дни по-късно убиват и него.

Разперих ръце и Зито кимна.

— Няма как да не си го помисли човек — потвърди той, а Монси изръмжа в знак на съгласие.

Ел Ей вдигна показалец към мен и се престори, че стреля, после намери някакви монети в чантата си и се отправи към автоматите за безалкохолни напитки в коридора.

Телешкият стек щеше да бъде от мен.

Уейн, който беше седнал в другия край на масата, приключи разговора си с един от своите технически специалисти и вдигна поглед.

— В крайна сметка се отказах да търся специалист, който да ми каже каква е онази монета, и проверих сам — каза той и погледна в бележките си. — Наистина е римска. От лицевата страна е Аполон. Между другото, тези къдрици са конски опашчици. От другата страна е Диана, богинята на раждането и гората. Римляните решили, че тя е същото божество като Артемида, древногръцката богиня на лова. Затова носи лък и стрели на рамото си.

— От какво е изработена монетата?

— Предимно от сребро.

— И никога не е била в земята?

— Не мога да кажа, но в последно време със сигурност не. Под микроскопа се вижда, че е била в някакво чекмедже — малко от патината е излъскана, има няколко нишки от зелен филц и други подобни неща.

— Можеш ли да я датираш?

— Мога само да ти кажа, че е от периода на царуването на император Август.

— Добре, имаме ли някаква причина да смятаме, че някой друг освен нашите убийци може да я е пуснал там?

— По-скоро не, защото знаем, че нито Голд, нито съпругът ѝ са колекционирали монети — каза той. — Но нямам никаква представа защо им е била на лошите.

Никой не добави нищо.

Следващата точка бяха увеличените изображения на бележката, открита в носа на Голд. Всички се загледахме в тях, но никой нямаше никакви нови идеи за тайнствените числа или надписа „глоуен“. По-рано си помислих, че думата ми звучи някак германска, затова проверих в няколко уебсайта за превод, за да видя дали не означава нещо на немски език. Нямах късмет. Така и така бях започнал, проверих дали не означава нещо и на френски, испански, португалски, руски и латински. Нищо.

— Да не би да е анаграма? — подхвърли някой.

— На какво? „Луоген“?

— „Енулог“?

— „Неулог“?

— А съкращение?

— Чакай да видим… „Големите лигави охлюви унищожават ечемичените насаждения“?

— „Глория люби Освалдо упорито, ефективно, неуморно“?

— Да не би някой да е искал да напише „гноен“?

— Кой знае, да му го начукам?

— Никой не знае, да му го начукам.

— И като стана дума за това, какво ще кажете за цифрите?

— Да, някой може ли да ни каже какво означават, по дяволите?

— Четири минути и нещо?

— Четири по нещо?

— Кой знае, да му го начукам?

Докато се опитвах да разбера какво означават цифрите, бях изпробвал шифър със заместване, основан на поредните номера на буквите в азбуката, но се получиха само безсмислици. Освен това потърсих връзка с десетичната класификация на Дюи, която се използва в — библиотеките, навигационните и картографските координати и полицейските кодове за различните видове престъпления, но не стигнах доникъде. Нито една от комбинациите от цифри сякаш нямаше нищо общо с нито един код за спешни случаи, телефонен код или номер, пощенски код, радиочестота или познат адрес. Разположението на цифрите и подчертаването на някои от тях изглеждаха така, все едно би трябвало да означават нещо, но нямах никаква представа какво. Вторачих се в поредицата, като разтърквах челото си:

4’68 9172350

Цифри, групирани по странен и необясним начин. Нито една не беше математическо просто число. Дали това, че нито една цифра не се повтаряше, имаше някакво значение? Взех един молив и написах цифрите в обратен ред:

0532719 86‘4

По този начин подчертаните цифри можеха да се прочетат като 27 март 1986 година, изписано по американския стандарт, при който поредният номер на месеца е преди датата. Отбелязах си да проверя архива на пресата за тази дата.

Обърнах листа на обратно и погледнах цифрите по този начин, но и така не ми говореха нищо. Взех назаем джобното огледалце на Монси и ги погледнах в отражението. Същата работа. Почуках с молива по зъбите си, като се чудех дали не са само част от по-дълга поредица от цифри. Дали не беше възможно човекът, който ги беше написал, да не беше успял да стигне до края?

Някой говореше:

— Трябва да се направи национална база данни за различни захапки. Да дават по едно парче сирене на всеки арестуван, да отливат отпечатъка от захапката и да го архивират…

С периферното си зрение видях Ел Ей, която се върна от коридора с един диетичен „Доктор Пепър“ в ръка. Тя забеляза изражението ми и листа на масата пред мен, приближи се и отпусна ръка на рамото ми.

— Какво правиш с това?

— Побърквам се, общо взето — отговорих аз. — Би трябвало да означава нещо, но не знам какво, по дяволите.

— Аз знам — каза тя.

31

— Това е кодът на Уелш — обясни Ел Ей.

— Я пак? — възкликна Райдаут, докато всички се събираха около нас.

— Кодът на Уелш.

— В Уелс си имат някакъв собствен код, така ли? — зачуди се Монси.

— Ти виждала ли си нещо, написано на уелски? — попита Уейн. — Самият им език прилича на код. Трябва ти цялата азбука, за да се скараш на котката.

— Уелш е фамилно име — обясни Ел Ей. — Тези числа са стар начин за обобщение на ММПИ.

— А това какво означава? — попита Уейн.

— Това е онзи голям тест, който трябва да попълниш, за да те вземат на работа — обади се Райдаут. — За да докажеш, че не си побъркан.

Той погледна към Ел Ей за потвърждение и тя кимна.

— „Минесотски мултифазов персонален идентификатор“ — каза тя. — Вече се използва по-новата версия, ММПИ-две, и повечето психолози просто прилагат целия профил в медицинското досие. Ако изобщо използват някакъв код за обобщение, той съдържа не повече от три или четири цифри. Това тук е малко допотопно.

— Случва ли се изобщо все още да се използва? — попитах аз.

— Не знам. Може би за търсене в медицински архиви или в някоя система, която работи с него. Мисля, че едно време беше така с администрацията на ветераните.

— Може ли да го прочете някой, който не е психолог?

— Съмнявам се. Може би някои консултанти и психиатри, специалисти по медицински изследвания и архиви. Горе-долу това е.

— Какво означава? — попитах аз.

Ел Ей вдигна листа и разгледа цифрите.

— Този е доста зле всъщност. Антисоциални и параноични симптоми, атипично мислене и свръхвъзбудимост. Нестабилен, вероятно садистичен тип. Може да е опасен.

— Престъпник?

— Да, особено ако е по-слабо интелигентен. Ако е по-нагоре по скалата на коефициента за интелигентност, говорим за безскрупулен манипулатор. Може би финансови престъпления, адвокат, политик, нещо такова.

— Как познаваш всичко това от тези цифрички? — поинтересува се Монси.

— Цифрите, подчертаването и разстоянията между тях, както и поредността им, обозначават формата на психологическия профил, а той дава структурата на личността.

— Имаш ли някаква представа какво може да означава това в нашия случай?

Тя сви рамене и каза:

— Само че е свързано с психологията, а Голд е била психоложка.

Бърти влезе в помещението, пребледняла като смъртник. Стискаше с два пръста в самия край един лист хартия и един плик, все едно носеше умрял плъх. Зад нея надничаха няколко любопитни полицаи.

— Найлон — каза напрегнато тя.

Уейн намери два прозрачни найлонови плика за документи в един от шкафовете и ги отвори, така че тя да може да пусне листа и плика в тях.

— Пипах ги, преди да видя какво представляват — каза тя. — Сигурно целите са в моите отпечатъци.

Всички се събрахме да разгледаме плика и писмото надраскано на евтина хартия, каквато се продава във всеки минимаркет.

Лейт. Дж. Бонъм

Трищатски комплекс за обществена безопасност

ТТН, САЩ

— Пристигна заедно с другата поща — обясни Бърти. — Пуснато е от центъра на града.

Уейн отиде да си донесе фотографското оборудване и комплекта за сваляне на пръстови отпечатъци. Аз взех писмото и го прочетох на глас.

До лейт. Бонъм:

А отвън са псетата и чародейците, но аз съм коренът и потомъкът Давидов, светлата утринна звезда, аз съм пламенният меч на изток от Едемската градина, който се върти, за да пази пътя. Ето, наближават дните ти да умреш.

от Паството

— Да го таковам в розовия гъз — каза Райдаут.

— Какви са тези проповеднически работи? — попита Монси.

— От Светото писание — каза Уейн, като се върна при нас. — Първото е нещо, което е казал Исус, а това за умирането е от Стария завет. И за меча.

— Откъде знаеш? — попита го Монси.

— Едно време преподавах в неделното училище. Чакай да го снимам.

— Мислите ли, че има нещо общо с нашия случай? — попита Райдаут, докато гледаше как Уейн подготвя писмото.

— Ти пък — каза Монси. — Явно е нещо за отвличането на бебето на Линдбърг.

32

На следващия ден Ел Ей беше в кабинета ми, стоеше до библиотеката и разглеждаше стари броеве на „Магистрален патрул“, които продължаваха да пристигат в управлението, въпреки че никой не се беше абонирал за тях. В един момент пристигнаха Райдаут и Монси, за да докладват какво са научили за евентуалната вероятност Голд да е организирала собственото си убийство.

Райдаут погледна в бележките си.

— Не намерих нито един човек, който да е чувал Голд да е говорила за самоубийство; не си е правила застраховка и няма големи дългове. Говорих и с интерниста, и с гинеколога, при които е ходила, но и двамата не знаят да е страдала от някакво фатално заболяване. Минах и през съпруга, за да си побъбрим още веднъж. Той казва, че не, никога не е споменавала за самоубийство и ако съм я бил познавал, съм щял да знам, че това просто нямало как да стане.

— Това и аз можех да ти го кажа — подхвърли Ел Ей, без да вдига поглед от статията за полицейските пенсии, отпечатана преди пет години, която преглеждаше в момента.

Райдаут я изгледа.

— Тогава защо не ми го каза, докторке?

— Не си ме питал.

— Аха — сви рамене той и продължи. — Освен това няма никаква откриваема връзка с някой от познатите ни типове, които е можела да наеме, за да я очистят. — Той си пое дълбоко дъх. — Между другото, Уейн каза да ти кажа, че няма съвпадение на ДНК от дъвката, която си прибрал от къщата на Джеймисън, и тези от местопрестъплението.

— А другите хора, които работят в сградата на Голд? — попитах аз.

— Бих казал, че и там сме кръгла нула. Секретарката е на двайсет и една, дъщеря на адвокат. Казва се Джесика Дестин, ходи на езда и вечерни курсове по счетоводство, където е била и вечерта, в която са очистили Голд. Съвсем скоро е заела мястото на предишната секретарка, възрастна религиозна дама с тежко болен съпруг, която се казва Ърлийн Къчел. Помощничката на Голд се казва Маргарет Ейлсуърт и работи при нея от четири месеца. Вече е почти за пенсия, през свободното си време играе бридж с други възрастни дами или ходи да наблюдава птиците със съпруга си Джон. Във въпросната вечер е играла бридж, а след това е отишла да пие кафе с някои от другите играчи. Тръгнали са си след няколко часа, така че е излязла твърде късно, за да тръгне да разпъва някого на кръст. Няма признаци и да знае за някой друг, който може да го е направил вместо нея. Асистентът на Голд се казва Перегрин Еспи и не се бъзикам, така че дори не ме питайте защо се казва така. Момчето е гей, ясно е отвсякъде, тежи сигурно шейсет килограма с камъни в джобовете и обича да гледа телевизионни предавания за стари порцеланови сервизи и танци. Притеснява се най-вече как ще си намери друга работа. В съдбовната вечер си е бил вкъщи при мама и двамата са гледали поредицата „Пътуващи антики“. Няма връзка с Голд извън офиса, няма полицейско досие, както впрочем и мама. Джаки Милнър, бившата на Джеймисън, нямаше какво толкова да каже, освен че е доста доволна от сегашния си живот и доктор Голд вероятно е била права за това, че бракът им е бил като кон със счупен крак. Каза, че след като е минала една седмица, и тя е нямало да се съгласи да се събере обратно с Анди, дори да е имало такава възможност. Тя мрази Голд по някакъв тих, дискретен на чин, но календарът ѝ, общо взето, е запълнен от работата, децата и мъжа, с когото се среща в момента. Той се казва Чък Айкен и се занимава с недвижими имоти. Полицейските досиета и на двамата са същите като на Ейлсуърт и Еспи, тоест никакви. Мен ако питаш, можеш да ги пуснеш всичките в един общ чувал, да добавиш брашно и да ги тръскаш цял ден, но пак няма да има кого да изпържиш.

— Благодаря — казах аз. — И престани да се радваш толкова. Монси, ти имаш ли нещо?

Тя се наведе, за да остави кутийката спрайт на бюрото ми, отвори бележника си и почука по страницата с дългия си лилав нокът.

— Първо, бившата на Пендърграс, както пожела. Казва се Лора, козметичка, живее в Хюстън. Казва, че да, Пендърграс наистина е голяма гадина и ако нещо пикае седнало, той гледа да го изчука. Не знаеше нищо за групов секс, за бой по задника или задругите работи, но след като сме говорели за него, нищо нямало да я изненада. Каза да ѝ се обадим, ако може да ни помогне с нещо, за да го тикнем в панделата.

Поредната задънена улица.

— Давай нататък — процедих аз.

— Следващият е психоаналитикът на Голд. Казва се Рънълс. Той е „Орео“.

— Какво е?

— Отвън черен, отвътре бял — обади се Ел Ей. — Като бисквитките „Орео“.

— Аха — потвърди Монси. — Има си всичко: костюм от туид, лула и порше, членува в частен клуб, държи си трофеи от голф турнири на камината — пълна програма. Сигурно и гласува за републиканците.

— Аз си мислех, че всички доктори гласуват за републиканците — обади се Райдаут и хвърли поглед към Ел Ей.

— Какво научи от него? — попитах аз.

— Отначало не искаше да говори с мен, така че аз му казах: „Добре, прав си, най-добре да го направим по учебник, ще се върна след половин час с призовка за теб и за цялата ти документация, направо ще дойда с камиона, сигурно няма да има нужда да затваряш кабинета си за повече от месец-два, докато прегледаме всичко, а ти ще измислиш какво да кажеш на борда, когато дойдат да те проверят, докато аз давам интервюта за всички полицейски предавания“. Той размисли и съвсем скоро реши, че всъщност няма никаква причина да не ми бъде от полза. Каза, че нашата докторка е ходила при него от година и половина, най-вече за да ѝ изписва лекарства. Каза, че имала „смесено личностно разстройство“.

Аз се обърнах към Ел Ей.

— Време е да си изкараш прехраната — казах аз.

— Не е точно смесено, а по-скоро комбинирано — каза тя. — Колегата е имал предвид, че тя има повече от едно личностно разстройство, или по-вероятно проявява отделни симптоми от различни видове разстройства. Каза ли какви?

— Аха. „Параноя и асоциално поведение със склонност към нарцисизъм.“ Освен това каза, че била свръх възбудима. От време на време ѝ давал оксиконтин и други подобни.

— Но не каза нищо за депресия?

Тя поклати глава.

— Попитах го дали е била такава, че да се самоубие. Той каза, че това е горе-долу последното, което можело да ѝ се случи.

— Каза ли нещо друго?

— Тя нямала приятели, не се доверявала на никого използвала хората и виждала света разделен на хищници и плячка, като, естествено, предпочитала да е от страната на хищниците. Явно говорим за вълци и агнета.

— Грозна работа — отбеляза Райдаут.

— Сега става още по-интересно — продължи Монси. — Доктор Орео каза, че имала „сексуални обсесии“.

— Например?

— Садо-мазо до дупка и „полиморфна перверзия“.

— Какво означава това, по дяволите?

— Възбуждала се е от всички — обясни Ел Ей. — Мъже, жени, млади, стари, на всякакви места в хранителната верига. За нея не е имало никакво значение.

— Точно така — потвърди Монси. — Никого не е връщала.

— Това съвпада ли с информацията от кода на Уелш?

Ел Ей кимна.

— Сигурно е по-лесно да си намериш гадже, ако си такъв — отбелязах аз.

— А сега най-хубавото — каза Монси. — Докторката обичала да я пишкат. Казвало се „златен дъжд“.

— Акана работа — обади се Райдаут.

— Не слушаш внимателно — смъмри го Монси. — Не говорим за акане, а за пишкане.

— Кой по кого пишка?

— Не знам, бейби. Може би трябва да направиш по-подробни проучвания.

— А кокаинът? — попитах аз.

— Смъркала е по четири грама на ден. По класическия начин, през носа. Снабдявала се е от онзи адвокат Файгъл, точно както ти каза. Между другото, той също е евреин.

— Да не искаш да кажеш, че ще е следващият на кръста? — попита Райдаут.

— Никога не се знае — отговори Монси. — А на всичко отгоре имам и още една новина, от която може да излезе нещо.

— Казвай.

— Говорих с онзи доносник от квартала с курвите, дето е болен от онова нещо, където непрекъснато лае и псува…

— Синдром на Турет? — обади се Ел Ей.

— Бинго — потвърди Монси. — Непрекъснато разправя на кого ще го тури.

И аз бях попадал на този тип. Работеше в една автомивка, познаваше много хора от подземния свят и обичаше да си представя, че е някакъв таен агент под прикритие. След като си поговорихме за това-онова, той тръгна да ми разправя за някаква схема, която въртели от панделата, за да източват кредитни карти, а после продължи за някакъв възрастен бял тип в затвора, който преди това бил професор по математика или нещо подобно. Но освен това бил и проповедник. Казвал се Джестън Кийтс. Каза, че бил адски умен и бил някакво гуру за дебелите снежинки, които си играят на войници и се събират в гората.

— Но сега е в затвора, така ли? — попитах аз, като се чудех накъде води всичко това.

— Прибрали го преди шест години. Бил един от оная банда „Божият меч“, които се окопали в планината и стреляли по федералните, когато отишли да ги приберат.

— Групата на Лъмъс — казах аз и усетих началото на някакво леко замайване. — Чакай малко, те нямаха ли някаква табела в базата си, някаква емблема или нещо такова?

— Аха — потвърди тя и извади една изпокъсана брошура.

Беше от онези издания, които понякога оставят под чистачките на паркингите в югозападната част на Арканзас, североизточната част на Тексас и северозападната част на Луизиана — яростна критика на безбожието в съвременна Америка и „горилите“ на служба на еврейско-чернокожо-имигрантско-нехристиянското правителство. От години ги бях виждал, без да ги забелязвам, но сега забелязах това — и не можех да повярвам на очите си.

— Тази емблема… — започнах аз.

— Видях драсканиците, дето ги рисуваш навсякъде — каза Монси, докато ровех в най-горното чекмедже на бюрото си.

Най-сетне открих това, което търсех — листчето от бележник с последната версия на емблемата от сода бикарбонат, която бях нарисувал — вдигнатата мускулеста ръка, за която вече ясно виждах, че държи къс, широк меч. Сложих я до брошурата. Двете рисунки бяха почти идентични.

— И сега става много завързано — каза Монси. — Защото доносникът ми каза, че прякорът на този Кийтс е „Пастора“.

Когато си уредих среща с Кийтс в затвора, Ел Ей поиска да дойде с мен.

— Кажи му, че съм секретарка например. Може да успея да доловя нещо странно в поведението му — обясни тя. — Като експерт.

— Страхотна идея — съгласи се Зито. — Нали все още имаш разрешително за таен агент?

Единствените пръстови отпечатъци по писмото до „Лейт. Бонъм“ и плика бяха на Бърти и няколко пощенски служители, а самият плик беше с лепенка, така че никой не го беше облизал, за да го залепи, и не можехме да се сдобием с никаква ДНК. Щеше да бъде добър коз да разполагам с нещо, с което да свържа Кийтс с писмото, но дори и така можех да го използвам в разговора с него.

Когато пристигнахме там, един кльощав червенокос надзирател ни заведе в мърлява стая за посетители с нисък таван. Вътре вонеше на мишки и беше още по-мрачно и отчаяно, отколкото в останалата част от затвора. С изключение на квадратната сива метална маса и няколкото очукани стола, които сякаш бяха докарани тук след дълга употреба в някоя военна база, нямаше никакви мебели. Беше ярко осветено с флуоресцентни лампи от онези, на които човешката кожа изглежда с цвят на умряло земноводно.

— Уютно — отбелязах аз.

Ел Ей се огледа.

— Не е подходящо за хора, които страдат от клаустрофобия, но май и по-лоши сме виждали.

Тежката метална врата с бронирано стъкло на прозорчето за наблюдение се отвори и червенокосият надзирател въведе Кийтс в стаята. Беше небръснат и изглеждаше на около седемдесет години. Беше облечен със стандартния оранжев затворнически гащеризон и протрити платнени чехли, а малките му сини очи бяха скрити зад дебели очила с рогови рамки. Подпираше се на алуминиев бастун с четири крачета и беше блед, не точно затлъстял, но натежал и омекнал от храната в затвора, а мазната му металносива коса беше залепнала на отделни кичури по лъскавото му теме.

— Почукайте на вратата, ако имате нужда от нещо — каза надзирателят.

Той хвърли един последен поглед към затворника си и излезе.

Стиснах ръката на Кийтс и представих Ел Ей с думите:

— Това е Лий Роу. Тя работи с мен.

— Защо не седнем? — предложи той. — Старите ми кокали не ме държат като едно време.

Заехме столовете от трите страни на масата, а Ел Ей енергично отвори един стенографски бележник и извади химикалка. Изглеждаше делова и организирана.

— Извинете ме, госпожице Роу, но аз се интересувам от човешката таксономия — каза Кийтс. — Струва ми се, че потеклото ви отчасти е от северната част на Средиземно море, може би гръцко. Мога ли да ви попитам дали е така?

Отдавна изчезналият биологичен баща на Ел Ей — или „донорът на сперма“, както го наричаше Рейчъл — наистина беше грък.

— Потеклото ми е, общо взето, неизвестно — отговори тя.

— Ах, гърците — каза Кийтс, все едно беше потвърдила предположението му. — Били са една от най-значимите раси, преди да достигнат до настоящия си упадък. Разбира се, като се имат предвид вашият ръст и благородните ви черти, вие сигурно носите старата чиста кръв на Перикъл и Питагор.

Той не откъсна поглед от нея, докато тя четливо пишеше днешната дата в началото на страницата в бележника си.

— Да, господине — отговори неопределено тя и подчерта датата.

— Оценявам това, че се съгласихте да разговаряте с нас, господин Кийтс — казах аз. — Или предпочитате обръщението „преподобни“?

Той се усмихна.

— И двамата знаем, че имахте възможност да ме принудите поне да се срещна с вас. Можете да ме наричате както пожелаете.

— И двамата знаем колко време щеше да отнеме това и колко малко полза щеше да има от него.

Той кимна в знак на потвърждение.

— С какво мога да ви бъда полезен, господин лейтенант?

— Дойдохме във връзка с убийството на една психоложка, която…

Кийтс се намести на стола и подпря бастуна си на масата.

— Еврейска психоложка, ако не греша — каза той. — Тук не ни позволяват да използваме интернет, но все пак имаме вчерашни вестници и разрешение да гледаме телевизия в определени часове.

— Точно така, говоря за доктор Голд — потвърдих аз. — И разследването достигна до вашето име като човек, който може би разполага с евентуална полезна информация.

— Моето име?

— В интерес на истината, разследването достигна до прякора „Пастора“.

— И как точно достигна до него?

— Анонимен сигнал от гражданин.

— Аха.

— Помислих си, че тъй като познавате различни крайни групи с християнска идентичност, може да ни подскажете нещо, което да ни помогне да разкрием кой е убил доктор Голд. И защо.

Той отново се усмихна.

— Добре се изразявате, господин лейтенант. Но вярвам, че всъщност имате предвид да натопя някого.

Аз се обърнах към Ел Ей.

— Госпожице Роу, как бихте нарекли това… какъв е техническият термин?

— Семантично увъртане, ако не се лъжа.

— Точно така — казах аз. — Тогава нека да ви попитам нещо друго: вие сте били пастор на организацията „Божият меч“ в Арканзас, нали?

— Да, с гордост заемах този пост.

— Освен това разбрах, че сте били математик.

— Преподавал съм математика, да. Вярвам, че това е най-чистият език, на който ни говори Бог. Но освен това съм ръкоположен в духовен сан.

— От коя църква?

— Истинската църква е само една.

— Все още ли сте част от организацията?

— Джестън Лорънс Кийтс, пастор на „Армията на Божия меч“.

— Нямате ли и военен номер?

— Били ли сте в армията, господин лейтенант?

— Не е толкова готино, колкото разправят всички.

— Участвали ли сте в бойни действия?

— Няколко пъти за по няколко минути.

— Аха. Значи сте отнемали човешки живот?

— Това също не е толкова готино, колкото разправят всички.

— Но по принцип нямате възражения към убийството, когато обстоятелствата го изискват?

— Невинаги имаме избор.

— Точно така. Не се съмнявам, че сте добър офицер. Между другото, вярвате ли във войните, които води нашето правителство? За които непрекъснато ни казват, че се водят в защита на свободата.

— Недостатъчно, за да смятам, че наистина се водят заради това.

— Но като войник бихте служили в изпълнение на получените заповеди?

— Да.

— Моите войни бяха много отдавна. И вижте ме сега — страдам от артрит, диабет, бъбречно заболяване. Черният ми дроб вече не става за нищо. Нямам семейство, при което да се върна, ако изляза от тук. Дори да приемем, че знам кой е екзекутирал вашата ционистка шарлатанка, какъв стимул можете да си представите да ме накара да издам верните войници, които са изпълнявали заповедите си?

— Това е интересна гледна точка. Смятате ли, че убийците са били нечии войници и са изпълнявали заповеди?

— Всъщност не.

— Защо не?

— Не вярвам, че тези хора, които и да са били те, са вярвали в нещо друго освен в себе си.

— Как така?

— Убийството очевидно не е било неотложно, нито представлява ефективен удар срещу нелегитимните окупационни сили във Вашингтон. А това са единствените причини, които биха оправдали усилието и риска на подобно начинание. Разбира се, аз приветствам смъртта на всеки евреин, но в този случай мишената е била просто симптом, една от милиони. Не е била нито важен агент, нито непосредствена заплаха. Смъртта ѝ е безсмислен жест, който може да доведе само до ненужен натиск върху освободителното движение. Затова смятам, че вашите убийци са били наемници, събрани специално за случая, господин лейтенант.

— А не от вашите?

— А не от моите.

— Извинете ме, господине — обади се почтително Ел Ей. — Бихте ли ни казали какъв щеше да бъде вашият отговор, ако наистина бяхте заповядали извършването на това убийство?

Кийтс я изгледа продължително.

— Това е забележителен въпрос.

Ел Ей вежливо очакваше отговора.

— Предполагам, че просто щях да отрека да знам каквото и да било и да ви посъветвам да вървите по дяволите — заяви той.

Стори ми се, че улових съвсем лека усмивка да пробягва по лицето на Ел Ей.

— Значи сигурно не сте голям почитател на баскетбола? — попитах аз.

Той изсумтя презрително.

— Десет малки негърчета скачаха добре, препъна се едното, сега са девет те. Ако скачането правеше цивилизация, щяхме да избираме зайци в парламента. Не, господине — надеждата за човечеството на Земята винаги е била в ръцете на бялата раса и никога няма да бъде в нечии други ръце.

— Господин Кийтс, познавате ли Бенджамин Фрикс?

— Не — отговори той. — Но знам, че съзнателно не използвате минало време, а господин Фрикс наскоро е бил открит мъртъв в опожарения си дом. Не се съмнявам, че това се смята за съмнително обстоятелство. Доколкото мога да предположа, вие работите по хипотезата, че между неговата смърт и смъртта на доктор Голд има някаква връзка. Ще ми кажете ли защо ме попитахте дали го познавам?

— Не — отговорих аз. — Какво можете да ми кажете за това?

Побутнах едно копие от писмото със смъртната заплаха към него. Той вдигна листа, наведе главата си назад, за да се възползва максимално от трифокалните си очила, и го прочете.

Ел Ей го наблюдаваше внимателно.

— Откровението на свети Йоан — каза той, когато свърши. — Заедно с откъси от Битие и Второзаконие. Интересен контраст. Възможно е пламенният меч да е споменат във връзка с онова противно приключение на ЦОП в Уейко преди няколко години.

— Извинете ме, какво означава ЦОП? — попита Ел Ей, готова да записва.

— Ционисткото окупационно правителство, което ни управлява — отговори Кийтс. — Узурпаторите на държавническата мантия на Джеферсън и Джексън. Във всеки случай, писмото е интересно. Какво смятате за него, господин лейтенант?

— Това беше моят въпрос към вас.

— От което предполагам, че не сте извлекли никакви доказателства от писмото — каза той, като отново му хвърли един поглед. — Благодаря ви, че не се опитахте да блъфирате в тази посока. Мога ли да предположа, че сте се сетили за мен заради споменаването на Паството в писмото?

— Не.

— Защо не?

— На първо място, не вярвам вие да сгрешите как се пише името ми.

Той се усмихна.

— Дори за заблуда?

Аз не отговорих.

— Смятате ме за неспособен да се престоря на невеж дори за да избегна ръката на закона? Това е доста тежко обвинение.

Продължих да не казвам нищо.

— Добре де, вероятно сте прав — каза той и поклати глава. — Суетата със сигурност не прощава на никой от нас.

— Ако нарочно бяхте изписали името ми погрешно, за да ни изпратите по фалшива следа, защо да споменавате Паството?

Той ми хвърли рязък поглед и кимна.

— Очевидно сте интелигентен човек, господин лейтенант.

— Отбележете това, госпожице Роу — наредих аз.

Тя записа нещо в бележника си.

— Мнозина смятат спортистите, какъвто според мен сте били и вие, за глупаци, но по-често е вярно обратното — каза Кийтс. — Във всеки случай сте прав. Не съм написал това писмо. И не съм нареждал да го напишат. Но съм сигурен, че името ви е изписано погрешно, за да ви заблуди. Дори мога да предположа, че цялото писмо е опит да ви изпрати за зелен хайвер.

— А не предупреждение да се откажем?

— Моля ви, господин лейтенант. Кой би бил толкова лековерен, за да очаква нещо подобно да сложи край на полицейско разследване? Или да отклони човек като вас? Несъмнено само някой идиот. Но писмото наистина е заплаха, насочена лично срещу вас. Адресът и обръщението ясно говорят, че авторът познава правилното съкращение за „лейтенант“ и общоприетата абревиатура за Тревъртън, която се използва в системата на пощите, а освен това е наясно, че вие лично водите разследването на убийството. Всичко това не отговаря на предполагаемото невежество, с което е съставен този документ. Освен това авторът е бил достатъчно ерудиран, за да открие и правилно да цитира няколко откъса от Библията, както и да ги комбинира в смислено послание. Ясно е, че писмото не е написано от обикновен престъпник. Вярвам, че показва и нещо повече.

— Какво?

— Мисля, че има голяма вероятност човекът, когото издирвате, всъщност да се окаже някой, който не просто знае кой сте вие и как се изписва името ви, а е доста близък до вас. Някой, който има съвсем специфична причина да ви набележи за своя мишена.

* * *

— Как ти се стори? — обърнах се аз към Ел Ей.

Беше към средата на следобеда и нямаше много движение, докато карахме по „Бордър“ обратно към „Три“.

— Ами Кийтс наистина изпитва неконвенционална гордост от връзката си с „Божият меч“, но организацията не е естествената му среда. Твърде интелигентен е, за да е така.

Тя се зае с радиото в колата и в крайна сметка се спря на една от станциите за класически рок от Шривпорт. Бяха пуснали „All You Need Is Love“ на „Бийтълс“ от 1967 г. Ел Ей намали звука.

— Този човек никога няма да намери спокойствие — каза тя. — Представи си да притежаваш такава умствена мощ, а да нямаш друг избор, освен да се занимаваш с някакви типове, за които висше образование означава да отидат на държавен изпит, за да получат задочно еквивалент на диплома от гимназията. Връзката му с тях вероятно е реакция на някаква травма от миналото. И се срамува от нещо, което е преживял по време на военната си служба.

— Как разбра? — попитах аз.

— Изражението му се промени, когато спомена за това. Освен това не обясни какво има предвид, а веднага се прехвърли на темата за здравословните си проблеми, все едно представляват някакво наказание, което е заслужил. Според мен или смята, че се е проявил като страхливец в някаква опасна ситуация, или е направил нещо, от което все още изпитва вина. А може би и двете.

— Значи не е социопат?

— Не. Ако беше такъв, щеше да вложи повече енергия в опити да ни ласкае и манипулира.

— Все пак се пробва да го направи с теб.

Тя сви рамене.

— Не означаваше нищо, беше просто мъжки рефлекс. Много повече го интересуваше да ни демонстрира колко е умен.

— Какво си записа, когато ти казах да си отбележиш това?

Тя вдигна бележника си, за да го прочета: „Да проверя какво точно означава „интелигентен“.

— Добре де, едно на нула за теб — казах аз. — Ако Кийтс наистина беше прав, изобщо нямаше да те попитам. Да се върнем на преподобния пастор. Ти ми разказваше как си разбрала, че не е социопат.

— Точно така — каза тя. — Другото е, че социопатите не проявяват множество признаци на автономна възбуда.

— Искаш да кажеш, че при него е имало такива?

— Аха. Особено докато четеше писмото.

— Какво гледаше ти тогава?

— Сърцебиене, честота на примигване, дишане, разширяване на зениците.

— Как точно му виждаше сърцебиенето, по дяволите?

Тя ме докосна с пръст по шията, точно както беше направила вечерта, когато пристигна.

— Гледах го ето тук — обясни тя. — Сънната артерия е точно под кожата.

Представих си как гърлото ми непрекъснато излъчва мислите ми на целия свят, ирисите ми демонстрират всяка емоция и цялото ми съзнание е разголено като стриптийзьорка. Нищо чудно, че никога не можех да бия Ел Ей на карти.

— И какво ти каза всичко това? — попитах аз.

— Не смятам, че той знаеше нещо за писмото, докато не му го показа. Но задачата го заинтересува много, оживи го, даде му нещо, за което да мисли. Беше като гатанка, като нова гледна точка към света. Хора като него сигурно много се отегчават в затвора.

— Да, ето нещо, което не мога да разбера. Как е възможно толкова умен тип да се озове зад решетките?

Тя отвори прозореца си няколко сантиметра, запали цигара с тънката си златна запалка, пое от дима и го издиша навън. После попита:

— Краткия отговор ли предпочиташ?

— Да, моля.

— „Умен“ вероятно не е най-подходящата дума за него. Кийтс е интелигентен, няма спор, но проблемът е в това, че коефициентът на интелигентност всъщност няма много общо с това колко е умен един човек и колко добре се справя с живота. Горе-долу единственото нещо, за което става коефициентът на интелигентност, е да определи какъв резултат ще изкараш следващия път, когато се явиш на такъв тест.

— Искаш да кажеш, че Кийтс е интелигентен, но не е умен. Според теб защо е направил така, че да свърши в затвора?

— Мисля, че в неговия случай става въпрос за наказание, което си е наложил сам. Вероятно не е възпитан така, че да мрази хората, нито да прави нещата, които е направил, но нещо в живота му го е притиснало и той е започнал да търси някакъв източник на сила, с който да му отговори. Омразата изглежда силна, така че той е избрал нея и никога повече не се е обърнал назад. Но някъде вътре в него все още живее момчето, което мама е възпитала да прави добро, и това момче не спира да спъва плановете на възрастния човек. Колкото и да е интелигентен, Кийтс вероятно винаги е бил един от онези загубеняци, които ще се прострелят в крака всеки път когато посегнат за пистолета.

— Значи не смяташ, че той знае нещо за убийството?

Тя погледна пепелта на върха на цигарата си.

— Не съм казала това.

Ел Ей проследи с поглед пълен с тийнейджърки бял форд таурус, който ни задмина отдясно.

— Сигурна съм, че знае кой е убил доктор Голд.

Аз я изгледах вторачено.

— Гледай си пътя — скара ми се тя.

— Смея ли да попитам защо го казваш?

— Според мен в началото той си помисли, че сме отишли заради измамата с кредитните карти, за която ни каза Монси и която вероятно наистина е организирана от него. Беше готов за това, но когато ти му каза, че разследваме убийството, той получи прилив на адреналин. Човек не реагира по такъв начин, ако не е подложен на риск. Щом е подложен на риск, значи е замесен. А щом е замесен, значи знае нещо.

— Ел Ей, кога ще спреш да ми дърпаш стола, на който седя?

— Ха-ха — ухили се тя.

— Добре, какво друго знае Кийтс?

— Точно това ще разберем, шерифе.

Оставих я в „Килн-Роа“ и продължих още половин километър до службата, където Монси и Райдаут ме чакаха в моя кабинет. Райдаут редеше пасианс на компютъра, а Монси разлистваше все по-дебелата папка по случая „Голд“. Райдаут затвори играта и ми освободи стола.

— Как мина? — попита ме той.

Докато им преразказвах чутото, на вратата се появи Зито.

— Здравейте, редници — каза той. — Слушай, Бис. Виждал ли си Ел Ей?

— Съвсем не — отговори Райдаут.

— Подозирам, че се крие — добави Монси. — В последно време тука се навъртат всякакви.

— Отиде при Джейна — казах му аз. — Влизай, имаме нужда от федерално присъствие.

— Естествено — каза той. — „Помагай на туземците“, това е моят девиз.

— Това ще ти хареса — каза Монси. — Мислим да направим проучване за секс групата, в която са били Голд и Фрикс.

— Орденът на златния пиш — добави Райдаут.

— Пляскане на седмицата — каза Монси.

— Какво? — попита Зито.

— Маски, бичове, ботуши — казах аз. — Извратена работа.

— Браво на вас — каза Зито и поклати глава. — Току-що си представих Фрикс гол, на високи токчета.

— Добре дошъл в клуба — каза Райдаут.

— Има ли начин той да е участвал в убийството на Голд? — попита Зито. — А после някой от съучастниците му да се е обърнал срещу него?

— Това става — каза Монси. — Поне за филм с Хъмфри Богарт.

— Аха — съгласих се аз. — Двойно убийство. По-интересно е за разследване.

— Усещам, че си започнал да развиваш някакъв неприятен мързел, стари приятелю — обади се Зито. После Хвърли поглед към папката в ръцете на Монси. — Ей — възкликна той и взе една скица на дърводелския чук която беше направил Уейн. — Какво е това?

— Най-вероятно инструментът, с който е била прикована Голд — обясних аз. — Дърводелски чук, модел „Калифорния“. Виждал ли си такъв?

Той вдигна поглед към мен.

— Дали съм виждал такъв? Приятел, аз имам такъв, в шкафа за веществени доказателства. Открихме го в къщата на Фрикс.

— Какво?

— Беше в пепелта, на няколко метра от тялото. Част от ръкохватката беше изгоряла, но определено беше същият. Стори ми се малко необичайно да е там, затова ги накарах да го приберат за веществено доказателство.

— Мааамка му — проточи Монси.

— Търсят те на трета линия — обяви Бърти, като се показа на вратата. — Някаква жена, която се казва Ърлийн Къчел. Твърди, че знае нещо за убийството на доктор Голд.

Спомних си за комедийното предаване „Събота вечер на живо“ и скечовете на Дейна Карви, издокаран в женски дрехи пред онзи стъклопис. „Религиозни разговори с религиозната дама“. После се сетих откъде ми беше познато името на Ърлийн Къчел — беше религиозната дама, която доскоро беше работила като секретарка на Дебора Голд.

34

Докато отивах с колата към къщата на семейство Къчел, небето беше типично ноемврийско: лека мъгла в ниското и високи перести облаци, които приличаха на конски опашки. Завих по алеята пред къщата, хвърлих поглед в огледалото за обратно виждане и видях третата от трите коли, които бяха карали след мен: напълно анонимен черен форд седан. Колата продължи по шосето, така че видях шофьора само за част от секундата. Позата му, стойката на раменете и целият му външен вид някак си не отговаряха на измачканата му работна риза. Той дори не погледна към мен, докато ме подминаваше, но аз видях каубойската шапка „Стетсън“ и улових отблясъка на слънчевите лъчи по огледалните му тъмни очила.

Беше същият човек, който ме беше наблюдавал на пикника на Оз.

Къщата на семейство Къчел беше на квадратна основа от дебели греди, разположена в средата на около един акър дворно място, недалече от „Бъкнър“. Постройката беше от времето на Втората световна, а над нея се издигаха стари северноамерикански орехи, амброви дървета и червени дъбове. От двете страни на къщата имаше форзиции, пираканти и тъжникови храсти; До алеята растеше една камелия, а по тревата около нея се бяха посипали белите листенца на цветовете ѝ. Под един от големите дъбове пред къщата бяха паркирани червена тойота корола на пет години и прашен черен форд пикап, който изглеждаше по-скоро на петнайсет. На капака на тойотата невъзмутимо лежеше котка на жълти и кафяви ивици и ме наблюдаваше внимателно с кехлибарените си очи.

Госпожа Къчел отвори вратата почти незабавно след като почуках, сякаш беше гледала към алеята през прозореца, както правят хората, които живеят извън града, когато очакват гости. Беше висока, невзрачна, на петдесет и няколко. Не носеше грим, а очила с телени рамки, обикновена памучна роля до глезените и груби обувки. Косата ѝ беше хваната на кок на тила. Тя ме покани в малка всекидневна със завеси от органза, в която миришеше на политура и нафталин, и ме запозна със съпруга си, който беше инвалид, и брат Ричи — „нашия пастор от Петдесятната църква“, обясни ми тя с известно страхопочитание. Пасторът имаше вълниста коса, сресана назад, оранжев панталон от изкуствена материя и широк бял колан и приличаше на Джери Лий Луис от най-добрите му години. Той се изправи, като държеше в лявата си ръка една много употребявана Библия. Подаде ми дясната си ръка, която беше топла и влажна.

Господин Къчел беше ъгловат и посивял, облечен с чист, изгладен джинсов гащеризон и риза на райета, а в ноздрите му влизаха тръбичките на кислороден апарат. Без да се изправя от износения си фотьойл, той ми подаде хладната си кокалеста ръка и ми кимна да седна на дивана. По-голямата част от тъмното борово дюшеме на пода беше скрита от шарен плетен килим, а в коридора стоеше часовник с кукувичка, който изглеждаше на сто години; месинговото му махало мътно проблясваше зад гравираното стъкло, докато описваше бавната си дъга напред и назад. Брат Ричи седна обратно на тръстиковия люлеещ стол до господин Къчел.

— Мога ли да ви предложа нещо? — попита ме госпожа Къчел. — Чай или кафе?

— Не, благодаря ви — отговорих аз и извадих малкия бележник, който носех в джоба на ризата си.

— Лейтенант Бонъм, искам да кажа нещо за причината, поради която ви се обадих — каза тя и погледна другите двама. — Именно Реймънд и брат Ричи ме убедиха, че трябва да кажа истината.

Устните на пастора се изкривиха в единия край от мимолетна усмивка, която му придаде лисиче изражение.

— Но преди да се обадя, разпитах за вас някои хора, които ви познават и на които имам доверие, и се помолих за напътствие. — Тя седна на другия фотьойл до своя съпруг, с плътно прибрани глезени и колене. — Може ли да ви задам един въпрос?

— Какво искате да знаете?

— Онзи мъж, когото сте наранили преди няколко години, наркодилъра — казаха ми, че сте го направили, за да попречите на своя партньор да го застреля на място. Вярно ли е това?

— Да, госпожо, така е.

— Казаха ми и че се държите като истински християнин и се опитвате да постъпвате така, както е правилно, дори когато се налага да нарушите правилата и да пострадате. Тогава почувствах, че нещо ме води към вас.

Не знаех как да отговоря, така че дори не се опитах. Вместо това попитах:

— Госпожо Къчел, разбрахте ли как е загинала доктор Голд?

— Боже милостиви, нима е останал някой жив човек, който да не е разбрал? — отговори тя. — А сега и този Фрикс. Всичко това е толкова ужасно! Знаете ли вече нещо за виновника?

— Не много. Благодаря ви, че предложихте да помогнете и се съгласихте отново да говорим за случая.

Тя сведе очи към ръцете си.

— Не се съмнявам, че полицаят, който дойде да говори с нас, беше добър човек.

— Дани Райдаут?

— Да, мисля, че така се казваше.

— Той е добър полицай — казах аз.

Кислородният апарат тихо съскаше. Брат Ричи се прокашля.

— Аз съм виновна — каза тя и погледна към Ричи, който ѝ кимна окуражаващо. — Господин Райдаут беше чудесен, много вежлив, но аз не му казах всичко.

Отново я зачаках да продължи.

— Не ми е лесно да го призная, лейтенант Бонъм, но се страхувам, че преди много време се отклоних от пътя на светлината — каза тя и сведе очи. — Аз съм отгледана в Господа. Няма извинение за това.

Тя отново вдигна поглед към мен.

— Предадох се на горделивост, завист и алчност. И по-лоши неща. Отрекох се от Господа и Му обърнах гръб, за да следвам собствените си желания. Изгубих милостта Му. Но когато Реймънд се разболя, това ме накара да се опомня, и брат Ричи ме изведе обратно на пътя на светлината. Защото точно това е църквата, нали разбирате, светлина в света на…

— Работили сте за доктор Голд малко повече от шест години, нали? — попитах аз.

— Да, господине. Шест години, с които не се гордея. Явно някога съм се гордяла с тях.

Тя поклати глава.

— Какво ви беше трудно да приемете през тези шест години?

— Ами тогава не ми беше трудно да го приема. Докато работех за доктор Голд, си мислех — или може би Дяволът ме караше да си мисля, — че начинът, по който тя правеше всичко, беше правилен.

— Какъв беше този начин?

— О, Боже милостиви. Нейният начин. Ами нейният начин като цяло беше единственият правилен начин. С лъжи и измами и омраза към всеки, който може да ѝ отнеме пациент, да получи повече внимание от нея или да я победи в съда. Тя никога не прощаваше на никого за нищо и когато имаше зъб на някого, отмъщението беше единственото, което имаше значение за нея. Освен това смяташе, че всички имат зъб на нея самата. Беше толкова алчна.

— Алчна?

— Не знам. Не знам дали това е най-подходящата дума. Просто искам да кажа, че никога не беше доволна. От нищо. Ако имаше договори с три училища, искаше пет, десет. Ако приемаше по дванайсет пациенти на ден, искаше да станат осемнайсет. И повече. Ако някой друг в града получаваше четирийсет и осем процента от някой застрахователен агент, тя искаше да получава шейсет.

— Четирийсет и осем? Толкова ли е обичайният процент?

— В действителност е твърде висок. Застрахователните компании са най-ужасните крадци, които можете да си представите. Вече дори са започнали да изнудват лекарите за пари, за да ги включват в така наречените си „експертни групи“. С други думи, лекарите трябва да им плащат, за да им разрешат да лекуват пациентите.

— За какви суми говорим?

— Ами, да кажем, по хиляда долара на година за всяка застрахователна компания. Ако някой не ги спре, в крайна сметка ще станат много повече, разбира се. И винаги „губят“ определен процент от исковете за изплащане на застраховки — твърдят, че не са ги получили или пък в тях липсва някаква информация, или не са използвани определените формуляри и кодове. Повечето от тези твърдения са лъжи, разбира се, и ако човек ги изобличи, в крайна сметка те „откриват“ грешката си и понякога дори се извиняват, но по този начин плащането се отлага поне до следващата финансова година. А обикновено и повече. А дотогава вече ще са намерили начин да откажат нещо друго без никаква причина. Битката с тях никога не свършва.

— Какво се случваше между доктор Голд и доктор Пендърграс?

— О, те непрекъснато се караха, особено към края. Мисля, че доктор Пендърграс се чувстваше измамен. Но не беше така, или поне не беше измамен от нас. Знам го, защото всички плащания преминаваха през ръцете ми.

— Това свързано ли е с причината да ми се обадите?

— В известен смисъл. С доктор Голд, разбира се, всичко винаги беше въпрос на пари. Тя беше също толкова нечестна със застрахователните компании, колкото и те с нас, и аз не се съмнявам, че ако някой се занимае сериозно с финансовите отчети, може да образува някакво дело срещу нея. А вероятно и срещу мен, както излиза.

Тя вдигна една салфетка към очите си.

— Не казвам, че заслужавам да бъда освободена от отговорност за онова, което съм направила — продължи домакинята и пак хвърли поглед към Ричи, който отново кимна окуражаващо. — Готова съм да отдам кесаревото кесарю, както пише в Евангелието.

— Госпожо Къчел…

— И независимо дали ще има наказание за мен, мога да ви обещая, че никога повече няма да работя в такава среда. Но ето защо ви се обадих.

Тя взе от една масичка някаква разпечатка и ми я подаде. Беше колона от различни комбинации от главни букви, а до тях — друга колона от комбинации на цифри и букви:

ALK 00800М

CR 01200М

FB 01400Q

FJJ 00150W

FO 02000Q

LNF 00400М

LNR 00600М

MR 01000Q

PSF 10000Q

VBM 00З00М

ZK 00500М

— Откъде се сдобихте с този списък? — попитах аз.

— От компютъра на доктор Голд. Разпечатах го в деня, в който ме уволни. Всъщност точно това беше причината да ме освободи. Хвана ме, докато беше отворено на монитора, но аз вече бях прибрала разпечатката в чантата си.

— Оставам с впечатлението, че сте знаели точно какво представлява — казах аз.

— Да, господине, знам какво представлява. По-рано казах, че всички плащания преминаваха през моите ръце. Но трябваше да уточня, че имам предвид обичайните плащания. Този списък е свързан с една специална банкова сметка, която беше отворила доктор Голд. Разбрах за нея, когато един месец от банката бяха разменили банковите извлечения и аз отворих не този плик, който трябваше.

— В такъв случай буквите отляво би трябвало да са инициали на различни хора…

Тя кимна.

А числата отдясно са различни суми?

— Точно така. Четиристотин долара, хиляда долара хиляда и двеста долара и прочие. Все редовни плащания.

Вдигнах поглед към нея.

— Знаехте ли за кого бяха тези плащания?

— За доктор Голд. За личната ѝ сметка.

— А буквите от дясната страна?

— Съкращение, което показва дали плащането се извършва седмично, месечно или на тримесечие.

— Познавате ли тези пациенти?

— Не. Не познавам инициалите, но доктор Голд ги нарече „пациенти“, когато ме хвана.

— Какво друго ви каза?

— Разкрещя се, че това е лична информация, че нямам право да се ровя в нейния компютър и други подобни неща.

— Как успяхте да влезете в нейните файлове? — попитах аз. — Не бяха ли защитени с парола?

— О, естествено, че бяха. Доктор Голд си мислеше, че е по-умна от всички, но имаше навик да използва имената на различни съзвездия като пароли. Мисля, че се наричат зодии. Според брат Ричи това също е част от злото, в което била затънала. И онова, което се е случило с доктор Голд, е било праведно възмездие.

Тя отново хвърли поглед към проповедника и той я награди с нова тънка усмивка и едва забележимо кимване.

— Както и да е, познах на третия опит. „Leo“, лъв.

— Госпожо Къчел, колко беше таксата за един час на доктор Голд?

— Сто деветдесет и пет долара на час. Ако трябваше да се яви в съда или да проведе тест, беше повече.

— Колко често се срещаше с пациентите си?

— Обикновено веднъж седмично.

Аз отново погледнах списъка — все кръгли суми. Какво се продаваше — или се купуваше — за такива приятни закръглени суми?

— Тази такса не отговаря на тези числа — казах аз. — Освен това таксуваше ли някого на месец за посещенията всяка седмица? Или на тримесечие?

— Не.

— В такъв случай…

— В такъв случай тези числа нямат нищо общо с нейната работа като психолог, лейтенант Бонъм.

Разбира се, че нямаха. В продължение на няколко секунди никой не проговори, докато единственото логично обяснение безшумно обиколи стаята няколко пъти и заходи за кацане.

— Защото са плащания за изнудване — казах аз, макар че нямаше нужда.

И след като поне тази тежест беше свалена от раменете ѝ, госпожа Къчел — а след нея и нейният съпруг, а най-сетне и брат Ричи — кимнаха в знак на съгласие.

35

Обадих се на окръжния прокурор Рик Харт, за да си уговоря среща с него, но не споменах нищо за по-малкия му брат Робърт, нито за това, че миналата година бях успял да направя така, че той да влезе в клиника за лечение на зависимости, а не в затвора. На свой ред Рик не спомена нищо за моите неприятности с Хейзън. В този дух на взаимно разбирателство двамата се срещнахме в неговия кабинет и се заловихме за работа.

— Не може да няма някакъв начин да се сдобием поне с имената им — заявих аз.

Седяхме от двете страни на бюрото му от махагон, което изглеждаше така, все едно на него доста се работи.

— Не става — уморено поклати глава той. — Медицински досиета, имена на пациентите, финансова информация за плащанията — всичко попада в една и съща графа. Знаеш го не по-зле от мен, Джим.

Той подхвърли молива си върху бележника, отворен на бюрото, и шумно издиша през носа. Лъчите на следобедното слънце се спускаха косо през прозореца и разчорлената му червеникава коса просветваше по краищата като нажежената жичка в осветителна крушка.

— И на мен не ми харесва, но е така — продължи той. — Инге ще отхвърли всичко, което реши, че сме получили благодарение на тези досиета.

Той взе едно зърно изсушен карамфил от кристалната купичка за бонбони на бюрото си и отхапа половината с яростна прецизност.

— А списъкът на Къчел? — попитах аз.

Харт се изправи, отиде до прозореца и разсеяно се загледа в бледото небе — 167-сантиметрово въплъщение на отвращението, издокарано в раиран костюм от фин камгарен плат. Най-накрая проговори:

— Като се има предвид как си се сдобил с него, според мен ще успеем да го изиграем. Поне докъдето можем. Но въпросът е каква полза ще ни донесе това, по дяволите. Няма как да дешифрираме инициалите или да ги свържем с каквото и да било. Същото важи и за числата.

И двамата бяхме наясно, че най-добрият ни шанс да разберем кой е планирал и поръчал убийството на Голд се криеше в досиетата на нейните пациенти — или във файловете на компютъра, или на хартия. Всички досиета бяха конфискувани и запечатани в „Три“ още от деня, в който беше открито тялото ѝ, но без съдебна заповед със същия успех можеха да се намират на Фобос. Ако хората на Рик използваха тази информация в съда и ги хванеха, цялото обвинение щеше да отиде по дяволите. Дори физическият контакт с досиетата поставяше полицията и прокуратурата на ръба на тъмната страна.

— Добре — казах му аз. — Забрави за имената. Какво ще кажеш да получим поне инициалите?

Той се обърна към мен.

— Как така?

— Ел Ей ми каза, че всички психолози трябва да имат уговорка с трето лице, така наречен отговорник, който Да се погрижи за досиетата на техните пациенти, ако се случи нещо с тях самите. Ако умрат или нещо подобно. Предполагам, че Голд изобщо не е спазила това правило — била е твърде голяма параноичка, за да го направи. Ако съм прав, може би ще успееш да накараш съдия Инге да назначи служебен отговорник — друг психолог — който да поеме досиетата и да превърне имената на пациентите в инициали. Тогава ще можем да ги сравним с инициалите от списъка на Къчел. Ако има съвпадения ще можем да докажем вероятен мотив. Дори пред Инге.

Харт ме изгледа втренчено. После се върна зад бюрото и почука с пръст по зъбите си.

— Господи — изохка той. После надраска нещо в бележника си. — Господи, може и да стане.

Той се облегна назад и се замисли.

— Дай ми малко време. До края на деня — предложи накрая той. — Ще събера прецеденти и ще говоря със съдията.

Според условията на споразумението, до което в крайна сметка стигнаха с Инге, съдията назначи служебен психолог отговорник — Макс, както се оказа, — за да състави списъка с инициали на пациентите. Завършеният списък съдържаше 582 комплекта инициали, които представляваха всички пациенти на Голд в последно време, и беше в ръцете на Харт още преди обед. Обадих се на Оз, за да му кажа какво имаме.

От другата страна на телефонната линия настъпи мълчание, докато той обмисляше получената информация. Най-сетне Оз проговори:

— Добре ли ти изглежда?

— На пръв поглед инициалите от списъка на Ърлийн Къчел не съвпадат с нито едни от досиетата на Голд, така че сигурно ще се наложи малко дешифриране, но това е най-добрата ни възможност досега.

— Тогава не я пропускай — каза ми той. — Градският съвет продължава да ни притиска да подгоним онези откачалки от гората, така че ще ги помотая още малко, за да спечеля време. Хейзън също започва да хапе доста силно. Непрекъснато ме пита докъде си стигнал. Все още не съм чувал нищо за призовка за теб, но нищо чудно вече да е готова, така че си отваряй очите. Междувременно няма никакъв смисъл да топим някой друг, ако не сме сигурни.

Телефонът ми звънна. Обаждаха се от централата в управлението.

За да ми съобщят, че Ел Ей е простреляна.

36

Гърдите ми се бяха свили от болка, когато попитах диспечера:

— В какво състояние се намира? Къде е улучена?

Светлината около мен сякаш пулсираше с невидими цветове, а собственият ми глас звучеше глухо и отдалече.

Настъпи кратък миг на колебание.

— Хм, от екипа на „Бърза помощ“ съобщават за, хм, рана в главата, сър. Засега нямаме никаква друга информация.

Представих си упоритата коса на Ел Ей, тъмните ѝ скептични очи и усмивката, която се появяваше толкова рядко, но беше толкова красива. „Рана в главата“? Това не можеше да бъде вярно. Сигурно имаше някаква грешка. Хората умираха от рана в главата, а Ел Ей не можеше да е мъртва. Това не можеше да се случи; Вселената не беше в състояние да направи нещо толкова ужасяващо без някакво предварително предупреждение.

Но всъщност беше.

Освен това Вселената не носеше отговорност за случилото се и аз го знаех много добре. Не Вселената беше довела Ел Ей тук, нито пък я беше изложила на пряка опасност. Не Вселената я беше убила. Това беше моята война, а не нейната; нейната работа беше да лекува разбити умове и сърца, а не да преследва смъртоносни боклуци, за които нейният живот нямаше никакво значение.

Едва в този миг видях собствения си егоизъм и глупостта си по-ясно от всякога. Бях непростимо сляп, бях позволил на този ужас да влезе в живота ни, бях приканил катастрофата с отворени обятия и бях пожертвал живота на Ел Ей на олтара на собствената си шибана безмозъчност.

Докато карах към болницата „Сейнт Винсънт“, отново се обадих в централата, за да им кажа къде съм.

— Съобщете на всички патрули — добавих аз. — И ако има някой, който да не познава този пикап, дайте му описание и му кажете да не ми се пречка, ако иска да види децата си отново.

— Разбрано, сър — отговори диспечерът.

Според това, което ми каза, за стрелбата бил подаден сигнал от кръстовището на Бърнсвил Роуд и Петдесет и девета улица, където някой в преминаващ автомобил явно дал поне един изстрел към колата на Ел Ей. Тя карала в съседното платно на север към междущатската магистрала. Никой не бил чул изстрели. Останала без контрол, нейната кола излязла на банкета, където спряла в канавката. Никой не можел да даде номер или описание на колата, от която бяха стреляли. Не бяха открили и никакви свидетели на самата стрелба.

Успях да се свържа с Монси на нейния мобилен телефон, за да ѝ кажа да отиде на място и да поеме контрол върху разследването. Нямаше какво друго да направя. И нямаше никакво извинение, че не бях очаквал нещо подобно. Трябваше да обърна повече внимание на заплахата в думите на Кийтс. Не биваше да го подценявам по този начин. Трябваше да взема всички предпазни мерки, за които не ми беше хрумнало тогава, но които ми изглеждаха толкова очевидни сега.

Не можех да спра да си повтарям думите на диспечера, че Ел Ей е простреляна в главата, и не можех да спра да си представям всички, простреляни в главата, които бях виждал през годините: истински парад от лица, отнесени от куршумите, черепи, пръснати като пъпеши отпуснати и безкръвни тела. И най-сетне: Ел Ей, просната на болнична носилка, с окървавен чаршаф върху това, което е останало от лицето ѝ. Улових се, че не спирам да свивам дясната си ръка в юмрук, спомних си какво беше казал Макс за способността да се упражнява насилие, присъща на всеки мъж, и най-сетне разбрах, че точно това беше напълно достатъчно да изтрие десет хиляди години цивилизация за част от секундата: убийството на собствената ми плът и кръв. Едва сега осъзнах каква безкрайна грешка бях допуснал, като не бях позволил на Бо да убие Тидуел. Ако просто го бях оставил да натисне спусъка, той все още щеше да бъде жив, да разказва мръсни вицове и да крещи по телевизора, докато гледа поредния мач на футболния отбор „Далас Каубойс“, независимо дали щеше да носи полицейска значка или не. Неговият инстинкт беше правилният, не моят.

Беше грешка, която никога повече нямаше да допусна. И сякаш не бях причината за онова, което се беше случило, аз отправих предупреждение към небесата: отсега нататък целият свят е зона, в която се стреля на месо. Никъде няма да се намери дупка, която да е достатъчно дълбока, за да се скрие убиецът на Ел Ей, нито милост за него. Напрегнах се да овладея гаденето и да се концентрирам. Трябваше да запазя мислите си ясни и съсредоточени, за да се справя с онова, което ми предстоеше.

Блъснах вратата на спешното отделение и нахлух покрай жената на рецепцията и една медицинска сестра с розова престилка, която буквално избяга, когато ме видя. Погледнах в първата стая, където имаше един тийнейджър с подут глезен и изкаляни дрехи, и във втората стая, където имаше някакво хлапе, което пищеше, че му е влязла буболечка в ухото. Дръпнах завесата на третата стая, но тя беше празна.

Открих Ел Ей в четвъртата стая. Тя седеше на края на леглото, а млад лекар от Близкия изток със синя престилка внимателно поставяше шев над лявата ѝ вежда. По бузата и челото ѝ имаше още няколко по-дребни рани. На леглото до нея и по пода се търкаляха окървавени кърпи, а две медицински сестри вече прибираха апаратурата за диагностика на черепна травма. Ел Ей беше с бяла блуза, която също беше изцапана с кръв.

Тя ме видя с периферното си зрение и каза:

— Добре съм, Бис.

— Добре ли е, докторе? — попитах аз.

Собствената ми кръв бучеше в ушите.

— Да, добре е. На това място има една малка артерия и минувачите са изпаднали в истерия заради кръвоизлива, но куршумите изобщо не са я улучили. Всички рани са от натрошеното стъкло на колата. От тази ще остане само малък белег и ще бъде симпатичен. Тя ще се оправи.

37

Два часа след като спасих Ел Ей от бюрократичните процедури, свързани с изписването от болницата, и я откарах обратно на „Ланшър“, останах без работа. Бях се върнал в „Три“ с идеята да наваксам с докладите от деня и да говоря с Оз, но той беше излязъл веднага след обяд и все още не се беше върнал. Точно разказвах на Райдаут за срещата с Къчел, когато вдигнах поглед и видях Оз, който се задаваше откъм асансьорите със стиснати зъби. Той улови погледа ми и кимна към кабинета си. Настигнах го и затворих вратата след себе си, докато той вадеше от най-долното чекмедже на бюрото си бутилка „Джак Даниълс“ и две старовремски стъклени чаши. Оз наля по три пръста уиски и в двете.

— Идвам от среща с онези вампири от градския съвет — каза той, като изпи бърбъна си на един дъх. — В момента, в който съберат нужния кворум, ще свикат специално заседание.

Оз удари празната си чаша в бюрото.

— За какво?

— За теб. Искат да обявят, че имаш психически проблеми, да проведат ново разследване за онази история на гробището и дори говорят, че може да имаш нещо общо с убийството на Голд. Кучите синове искат уволнение и може би дори предявяване на някакви обвинения. Говорят така, все едно според тях имат реални шансове да те вкарат зад решетките.

Той поклати невярващо глава.

— Хейзън ли стои зад всичко това?

— Като лайно зад гъска. И тъй като вече не си на работа, ще трябва да ми предадеш служебното си оръжие и значката. Нали си имаш резервен пистолет?

— Да, имам си.

— Добре.

Докато оставях служебния глок и полицейската си значка на бюрото на Оз, се опитах да си представя как ще продължи разследването без мен. Не виждах как отстраняването ми ще го извади от релсите, а това беше единствената възможна причина Хейзън, градският съвет или някой друг да поиска да се отърве от мен. Може би надценявах собствената си роля. Може би нямаше никаква връзка между факта, че оглавявах разследването, и внезапния интерес към отстраняването ми. Спомних си подигравателното отношение на Джестън Кийтс към идеята, че заплахите могат да спрат мен самия или полицейското управление. И той беше прав, защото следващият човек след мен, с когото щеше да им се наложи да се справят, беше самият Оз. Беше ми трудно да си представя как някой си мисли, че той е за предпочитане пред мен.

— Какво точно иска да постигне Хейзън, Оз? — попитах аз.

Той поклати глава.

— Проклет да съм, ако знам, Джим. Но това не е краят. Изобщо не е краят. Нали все още имаш онази страхотна лодка?

— Да, все още я имам. Защо?

Той ми разказа какво има предвид.

* * *

На следващия ден се оказа, че новината за уволнението ми заслужава около осемнайсет сантиметра в една вестникарска колонка на първа страница в новия брой на „Газет“, в десния край на горната половина. Знаех че не беше публикувана от Кас, защото тя винаги се подписваше с името си.

Уволнение на награден полицай от Тексас

— предстои разследване

Екип на „Газет“

ТРЕВЪРТЪН, щата Тексас. Награждаваният лейтенант от тексаската полиция Джеймс Б. Бонъм днес беше отстранен от работа за неопределено време без компенсация — наказание, равносилно на уволнение — от градския съвет, след като Дуайт Хейзън обяви началото на официално разследване за почти смъртоносния побой, нанесен на заподозрян в предишно полицейско разследване. Заподозреният, Джеръми Гейдж Тидуел, издирван за разпит във връзка с убийството на съпругата и дъщерята на партньора на Бонъм, покойния Робърт „Бо“ Джексън, е бил тежко ранен по време на задържането си, което наложило сериозна пластична операция на лицето и челюстта му. Според Хейзън лейтенант Бонъм, за когото твърди, че има дългогодишни психически проблеми, е нападнал Тидуел като отмъщение за убийствата.

Статията продължаваше в същия дух и Хейзън обещаваше арест, „когато обстоятелствата са благоприятни за това“. Хвърлих вестника в кофата за боклук и свих рамене към Ел Ей, която седеше от другата страна на кухненската маса. Беше сменила превръзката над окото си, а видимите порязвания и охлузвания по лицето и май зарастваха както трябва.

Тя отпи глътка кафе.

— Майната им, ако не разбират от майтап.

— Оз иска да отидем до езерото Дегрей с „Бъфордина“ — казах аз.

Лодката беше собственост на някакъв наркодилър от Шривпорт. След арестуването му бе отнета в полза на държавата и обявена на търг в Тревъртън по средата на една зимна буря със суграшица. Когато разбрах, че никой друг няма да наддава за нея, аз предложих две хиляди долара — всичките пари в брой, с които разполагах към този момент. При обичайни обстоятелства нямаше да стигнат и за ремаркето, но точно в този ден се оказаха достатъчни, за да стана собственик на плоскодънна моторна лодка, която струваше повече от къщата ми — модел „Алисън“, с дължина шест метра и двигатели „Мерцедес“, която развиваше сто възела в спокойни води.

Когато я видя за пръв път, Ел Ей отбеляза:

— Това е среден пръст, на който никой не може да не обърне внимание, Бис. Ще я наречем „Бъфордина“.

Никога нямаше да ми хрумне да дам име на рибарска лодка, но Ел Ей харесваше името, което Кейси беше измислила на моя пикап, и явно смяташе, че имам нужда от повече последователност в живота си, така че предложи продължение на същата тема.

— Страхотна идея, Бис — каза Ел Ей сега. — Много по-добре, отколкото да си седиш вкъщи, да скърцаш със зъби и да се самосъжаляваш.

— Да, много е подходящо за уволнено ченге — съгласих се аз. — Чист въздух и слънце. Последна глътка свобода преди затвора.

— А какъв е планът на Оз?

Разказах ѝ накратко.

— Според него единственият скандал би бил да оставим този недоносен кучи син Хейзън да ме хване неподготвен.

— Точно така би се изразил и Мат Дилън.

Колкото и да не ми харесваше идеята да не участвам в разследването, трябваше да призная, че Оз вероятно имаше право. Последното, което му трябваше в този момент, беше Хейзън да ме изкара пред градския съвет и съда. С моето заминаване вниманието на медиите щеше да бъде отклонено от разследването на убийството на Голд. А личният ми интерес беше Джейна и момичетата да бъдат колкото се може по-далече от опасността.

— Какво става с онзи рейнджър, който трябваше да те разследва?

— Нямам представа. Явно никой не знае къде е той, но тези типове са като природна стихия и отговарят само пред себе си. Никой не може да направи нищо срещу него. Оз казва, че той поне не е говорил с Хейзън или някой от градския съвет, каквото и да означава това.

Ел Ей философски сви рамене и вдигна чашата си за наздравица.

— Окей, да става, каквото ще става. Поне имаме план за бойни действия.

После обаче се оказа, че Джейна вече е запланувала голяма шопинг екскурзия до Далас, от която не успях да я разубедя — и това едва не ме накара да променя и собственото си решение да замина. Но нямаше да съм от полза за никого, ако ме арестуват.

Идеята на Джейна беше, че най-доброто прикритие за нея са дистанцията и анонимността.

— До там е толкова далече, а в град като Далас никой не познава никого. Как ще ме открият?

Замислих се и не отговорих веднага, а тя го прие като знак, че не съм съвсем убеден. Погледа ме още малко и каза:

— А какво ще кажеш да взема и момичетата с мен?

— При кого щяха да останат, ако не ги беше взела?

— Както обикновено — Кейси при Сара Маклемор, а Джорди при нейната приятелка Линдзи на същата улица.

— Където са оставали стотици пъти — казах аз. — И всички го знаят.

— Е, не са стотици, но наистина са много пъти.

— Вземи ги с теб.

Обадих се на Т. Джак Фрост, началника на полицейските патрули, който ми дължеше услуга. Беше човек, който не си поплюва, и имаше три дъщери, така че веднага се съгласи да осигури на Джейна и момичетата една цивилна кола, която да ги ескортира до края на града и да ги предаде на патрула на магистралата поне до Маунт Плезънт. Освен това се съгласи да наглежда „Килн-Роа“ и къщата, докато всички се приберем.

— Заемам се — каза той. — Кога се връщаш на работа, приятелю?

— Ще си проверя хороскопа и ще ти кажа — отговорих аз.

След това намерих Райдаут и Монси, казах им къде отивам и ги помолих да ми се обадят, ако се случи нещо ново.

— Дадено, шефе — каза Райдаут. — Между другото, онези задници от съвета само вдигат врява, нали?

— Предполагам, че съвсем скоро ще разберем — казах му аз. — Междувременно разчитам на вас да продължите разследването, нали?

— И още как, шефе — отговори Монси.

38

Обиколих „Бъфордина“ за последен път на алеята пред къщи, проверих дали сме взели всички пробки и дали сме закачили всички вериги и се уверих, че електрическият мотор е заключен на мястото си и рибарските седалки са вдигнати. Протегнах ръка и завъртях ключа на таблото, за да видя дали подсилените акумулатори са заредени, и побутнах с крак масивната конструкция на двигателя, но тя не помръдна от мястото си. Задният пропелер модел „Рейкър“ също изглеждаше солидно закрепен.

Беше прохладен и ясен ден, а слънчевата светлина беше идеална за фотография, когато излязохме от града и поехме на североизток през Арканзас на път към езерото Дегрей. След сутрешния пик движението по магистралата вече не беше натоварено и ние напредвахме добре, а голямата лодка се носеше гладко на ремаркето си. Телефонът ми избръмча. Обаждаше се Уейн, който явно току-що беше разбрал новината.

— Много тъпо, шефе — каза той. — Какво ще правим?

Бях започнал да долавям предвестника на едно познато усещане — сякаш всичко беше свързано по някакъв начин, който трябваше да видя, но все още не можех. Опитах се да се съсредоточа върху него, но не успях.

— Нищо — отговорих аз.

Разсейваше ме чувството, че нещо е застанало до задната врата на съзнанието ми и търпеливо се опитва да отвори ключалката с шперц.

— Аз отивам за риба — добавих.

— Не може да няма някакъв начин да обърнем нещата — настоя той. — Може би трябва да отидем при прокурора.

— Забрави — отговорих му аз. — Но ми е любопитно какво ново имаш. Като обикновен гражданин.

Той неохотно смени на по-ниска предавка и ми докладва, че семенната течност, открита при аутопсията на Голд, със сигурност отговаря на ДНК пробата на Фрикс, а дърводелският чук с тегло 800 грама, който Зито беше открил в изпепелената къща на Фрикс, определено е същият инструмент, с който са били забити пироните на кръста на Голд. Фрикс вече е бил мъртъв, когато е започнал пожарът — имаше две огнестрелни рани и контузия от силен удар с тъп предмет по главата, която отговаряше на дърводелския чук. Фрагментите от куршуми бяха .44 калибър, но бяха твърде увредени за балистична експертиза.

— Не че всичко това ще ни свърши някаква работа — завърши той.

— Има ли нещо друго?

— Говори се, че Хейзън натиска, общо взето, да започнем да задържаме разни местни хулигани и да ги разпитваме, докато някой не си признае. Но няма да стане. Босът каза, че той лично ще ни уведоми, когато онзи гадняр започне да ръководи скапаните ни разследвания. Освен това даде да се разбере, че ако някой от нас случайно говори с теб и ти случайно имаш някакви идеи как да продължим разследването, би било добра идея да се съобразим с тях и да го държим в течение.

Когато си представих как Дуайт Хейзън, както впрочем и всеки друг, се опитва да събори Оз от мястото му, буквално се разхилих. Казах на Уейн, че ще му се обадя ако ми хрумне нещо, и прекъснах връзката.

— Какво е толкова смешно? — попита ме Ел Ей.

— Хейзън си мисли, че ще накара Оз да му играе по свирката.

Тя изсумтя. След като ѝ преразказах другата половина от разговора по телефона, Ел Ей отбеляза:

— Нали ти казах, че всичко е свързано? Трябва да се улавят гещалтите.

— Кое?

— Моделите — поясни тя. — Които формират нашия набор от усещания.

Погледнах я над ръба на слънчевите си очила. Тя отвори прозореца си няколко сантиметра, извади цигара, запали я и се заигра с радиото, докато не намери една песен на Спрингстийн, която харесваше. В продължение на няколко километра се наслаждавахме на пейзажа и слушахме стария рокер. Мислех си как вече не съм на работа и може би дори отивам в затвора. Бях изненадан колко малко ме притеснява първата част — и може би си мечтаех, но засега идеята да отида в затвора ми се струваше твърде хипотетична, за да се тревожа за нея.

В огледалото за обратно виждане се различаваха два новинарски микробуса, които поддържаха дистанция от няколкостотин метра зад нас. Единият ми приличаше на микробуса на „Канал 3“, който бях видял пред „Килн-Роа“; и двата изглеждаха пълни с хора, за които предполагах, че са репортери и оператори.

Пристигнахме на езерото Дегрей малко по-рано, отколкото очаквах, но не излязохме веднага във водата. Репортерите ни обградиха като хрътки, които се нахвърлят срещу глиган. Донякъде ми се искаше да видя Кас сред тях, но всъщност нямаше защо да се надявам на това; тя вече не се занимаваше с такава черна репортерска работа. Докато новинарите изнасяха екипировката си и включваха камерите, аз вдигнах пръст пред устните си.

— Всеки, който не може да приеме този разговор за неофициален, да вдигне ръка.

Никой не вдигна ръка. Открих Малъри Пек сред репортерите, улових погледа ѝ и я попитах:

— Лъжа ли?

Тя се усмихна така, че покрай очите ѝ се очертаха бръчици и отговори:

— Само ако не можеш да го избегнеш.

— Случвало ли се е да крия нещо от теб, без да имам причина?

— Не.

— Добре тогава, момчета и момичета — обърнах се аз към всички, след като леко кимнах на Джеф Дийн в знак на потвърждение на нашето предишно споразумение. — Доктор Роу е превързана така, защото е порязана от натрошено стъкло, и това е свързано с разследването по случая с Дебора Голд, но нараняванията ѝ не са опасни и ние наистина, съвсем сериозно няма да кажем нищо повече за тях или за нещо друго по този случай, докато сме тук.

— Лейтенант Бонъм, а какво ще кажете за…

Вдигнах ръка в момента, в който Джеф каза:

— Той наистина говори сериозно, Роб.

— Затова, ако искате да получите отговор на въпросите си, ще трябва да се обърнете към службата — продължих аз. — Но иначе можете да ни снимате колкото си искате. И тъй като смятаме да останем ден-два, какво ще кажете всички да се отпуснем малко и да се порадваме на хубавото време?

Двамата с Ел Ей отидохме в ресторанта на пристанището и си поръчахме ранен обяд — сом на скара, царевични кюфтенца с люти чушки и пържени ябълки. Донесе ни ги една дружелюбна сервитьорка от Тексас с лунички, на която ѝ беше мъчно за родния Върнън. Не подозирах, че е възможно подобно усещане. В езерото тук-там се издигаха залесени островчета, които приличаха на презокеанските кораби от някаква друга епоха някои от репортерите се бяха настанили по двама и по трима на съседните маси, разглеждаха менюто и от време на време хвърляха погледи към нас, вероятно за да се уверят, че никой от колегите им не нарушава условията на примирието.

Реших да се обадя на Райдаут, за да проверя дали е събрал досиетата на местните психолози, за които го бях помолил. Оказа се, че вече го е направил. Спомних си колко часове се канех да прекарам на лодката и махнах на сервитьорката да не ми долива кафе. Не очаквах много от новините на Райдаут и, общо взето, се оказах прав. Никой от психолозите не беше осъждан за углавно престъпление, защото така щеше да си изгуби разрешителното, но имаше няколко наказуеми простъпки, актове за пътнотранспортни нарушения и дела, заведени от недоволни пациенти.

И едно отнето разрешително. На Марк Пендърграс.

— Как така работи без разрешително?

— Системата на затворите не го изисква. Той има разрешително за консултант, издадено от щата Тексас, но в затвора дори то не му трябва. Там се води за психолог просто защото това е завършил.

Опитах се да си спомня дали на някой от документите, окачени в рамки по стената в кабинета на Пендърграс, пишеше думата „психолог“, но не успях.

— Защо са му отнели разрешителното? — попитах аз.

— Тормоз на пациентки — отговори той. — Доколкото разбрах, това е обичайната причина.

— Кой е подал оплакването?

— Искаш ли да познаеш?

— Дебора Голд.

— Право в целта — потвърди той. — Как се сети?

— Стрелях в тъмното — отговорих аз. — Има ли още нещо, свързано със случая? — попитах го аз.

— Не ми изглежда да има.

— Унищожи всичко освен това за Пендърграс — наредих му аз.

39

Когато излязохме от ресторанта, Ел Ей попита:

— Може ли аз да карам, Бис?

Забелязах няколко репортери, които бързаха към кея за лодки под наем по-надолу на брега, а камерите и останалото им оборудване се люлееха на вратовете и се удряха по хълбоците им.

Според мен „Бъфордина“ беше доста застрашителна, но това понятие нямаше особен смисъл за Ел Ей. Помогнах ѝ да си облече жилетката и да закачи предпазния ключ, който спира двигателя, ако водачът на лодката падне зад борда. Тя пъхна бейзболната си шапка под таблото и прибра косата си с жълт ластик. После си сложи слънчевите очила, закопча прасковения си анцуг до брадичката и се настани на капитанското място зад щурвала. Накрая внимателно се отдели от кея, прекара ни по бавния коридор до открити води, зави към средата на езерото и натисна дросела.

В характера на Ел Ей нямаше средно положение, но по някаква причина днес тя подаде само толкова газ, колкото да се качим върху вълните и да се движим с прилична скорост. Зад нас от кея вече потегляха няколко моторници. Ел Ей хвърли поглед през рамо и отново се съсредоточи върху езерото пред нас. Движехме се на ниски обороти и другите лодки вече бяха на не повече от половин километър след нас. Ел Ей сякаш забрави за тях.

Няколко минути по-късно, докато минавахме покрай един от малките необитаеми острови, пръснати в езерото, на около двеста метра пред нас минаха няколко други рибарски моторници и заобиколиха острова от другата му страна, а хората в тях дружелюбно си помахаха за поздрав.

Към този момент курсът на Ел Ей беше отвел „Бъфордина“ до един малък нос на острова, така че лодките след нас ни бяха изгубили от поглед. Очите ѝ се присвиха, когато свърна в разпенената водна диря, оставена от рибарските моторници. Тя направи рязък завой надясно и натисна дросела. „Бъфордина“ подскочи и се устреми напред и Ел Ей поведе лодката в плътна дъга покрай острова с такава скорост, че стрелката на тахометъра затанцува в червената зона. После Ел Ей изравни курса и с едната ръка на щурвала, а с другата на дросела, подкара обратно покрай отсрещния край на острова, като съсредоточено оглеждаше ярко осветената вода пред нас за други лодки, паднали дървета или птици. Аз се държах с всички сили. Когато човек се движи с осемстотин километра в час в пътнически самолет, може да се отегчи. Когато се движи със сто осемдесет и пет километра в час с рибарска лодка, не може.

От водата пред нас излетяха няколко патици, които се оказаха червеноглави потапници; за разлика от зеленоглавите патици, които обитават по-малки водни басейни, те залагат на хоризонталната скорост вместо на височината на полета, когато се подплашат. Ел Ей влезе под тях, намали скоростта, за да се изравни с тяхната, вдигна показалец като револвер към мъжката патица, която водеше ятото с яростни махове на крилете си, и се престори, че стреля. После издуха дима от върха на пръста си, прибра въображаемия револвер обратно в кобура и отново натисна дросела.

Когато заобиколихме острова, Ел Ей намали скоростта и влезе обратно в основния воден канал, така че се озовахме на няколкостотин метра зад преследвачите си. Стори ми се, че различавам човека на носа на водещата лодка с репортери, който се суетеше с калъфа на камерата си. Караха в индианска нишка със скоростта от около трийсет възела, на която са способни лодките под наем, а „Бъфордина“ вече се движеше в края на процесията. Един оператор се взираше през телескопичния обектив и се опитваше да ни открие в езерото пред себе си, но никой не се сети да погледне назад.

Когато стигнахме до северния край на канала Янси Крийк, Ел Ей намали скоростта и направи обратен завой покрай брега, като се оглеждаше за подходящо място за риболов. Слънцето вече беше подминало зенита си, когато тя откри едно дълбоко заливче, обрасло с водни лилии. Ел Ей зави към него и дръпна дросела докрай към себе си, така че влязохме в заливчето по инерция, докато лодките на репортерите постепенно се изгубиха в далечината, като продължаваха да ни търсят.

Отидох до носа, за да спусна във водата електрическия мотор за тролинг, проверих кабелите на акумулаторите и натиснах педала, за да отдалеча лодката от водните лилии. После извадих въдиците и хвърлих поглед към сонара, но реших да ловим риба по истинския, примитивен начин и не го включих.

— Който хване най-хубавата риба, плаща сметката за вечеря — предложих аз.

Ел Ей поклати глава, докато се измъкваше иззад щурвала и отваряше едното рибарско столче на кърмата.

— Който хване първата — каза тя.

Това не беше голяма изненада. Тъй като искаше да вижда екшъна, тя щеше да лови на плитко — освен призори и по здрач в плитките води рибата кълве по-бавно, но пък от там излизат много хубави парчета. От друга страна, в търсене на незабавни резултати аз планирах да ловя на дъното на заливчето с пластмасов червей, а това обикновено е най-бързият начин да се улови нещо.

— Хейзън направи така, че да ме уволнят. Защо, си остава загадка — подхвърлих аз, като подадох на Ел Ей по-леката от двете въдици. — Но все пак продължавам да си мисля за Голд. Имам предвид, какво толкова е станало, за да излезе от къщата си онази вечер, по дяволите? Ако се съди по резултатите от лабораторията, партито е било в разгара си. Какво я е накарало да излезе точно в този момент?

Ел Ей прибра ластика в джоба, сложи си шапката, закачи на въдицата едно зелено плаващо жабче и метна въдицата в открити води, за да я изпробва.

— Според мен зовът на парите — каза тя. — Не се сещам за друго, което да я мотивира достатъчно, за да го направи.

Тя настрои инерционната спирачка на макарата и отново метна въдицата. Доволна от резултата, нави кордата обратно и се обърна към водните лилии.

— Страх? — предположих аз.

Избрах петнайсетсантиметров пластмасов червей и го закачих на кукичка размер 1/0 заедно с капковидна тежест и едно прозрачно мънисто.

— От какво? — попита Ел Ей.

— От изнудване например. Представи си, че е имала някакви мрачни тайни. Имам предвид по-мрачни от тези, за които вече знаем.

Ел Ей се замисли. Прехапа единия край на долната си устна — най-старата ѝ техника за съсредоточаване — и хвърли въдицата така, че жабчето леко кацна върху една водна лилия. После отново поклати глава.

— Всички имат мрачни тайни — каза тя. — Но ако е било изнудване, тя е щяла да се увери, че наистина разполагат с нещо, иначе не би отишла да се срещне с тях. Като се има предвид нейният психологически профил според мен не биха могли да блъфират с нея. Била е твърде подозрителна и твърде интелигентна, за да се хване. И се съмнявам, че действително са разполагали с нещо, с което да я изнудват. Не забравяй колко сложно убийство са се канели да извършат. Кой ще се занимава да организира истинско изнудване само за да примами жертвата на бъдещото убийство?

Тя ме погледна.

— Освен това случва ли се изобщо изнудваните да извършват убийства?

Хвърлих лилавия червей до върха на един клон, който се подаваше над водата, и след няколко секунди усетих как тежестта стигна до дъното.

— Не е невъзможно — отговорих аз. — Но по-скоро се очаква да се случи обратното: жертвата на изнудването да убие изнудвана.

— Или поне по филмите става така — каза тя.

Нещо предпазливо подръпна кордата на въдицата ми, два пъти поред. Изчаках една секунда и дръпнах кукичката. Оказа се дребен костур, около половин килограм, и аз го откачих от кукичката и го пуснах обратно във водата.

— Честито — каза Ел Ей.

— Сухарите и водата са от мен — обещах аз.

Тя не обърна внимание на това, съсредоточена в жабчето си.

Разиграх няколко различни варианта в главата си.

— Добре, да кажем, че някой се е обадил на Голд У дома…

— Откъде знаем, че си е била у дома?

— От дамската чанта. Което не ни казва откъде е дошла, но все пак говори, че вече не е била на работа. Ако беше така, чантата щеше да остане зад бюрото, в някакъв шкаф или някъде другаде в личния ѝ кабинет.

— Добре, значи някой се обажда с някакво апетитно предложение — голям аванс, може би ще трябва да свидетелства в съда още на следващия ден, ще може ли да се срещнем, за да го обсъдим, и така нататък, и така нататък.

— Не, не да го обсъдим, това не върши работа — казах аз. — Сигурно са го обсъдили още по телефона, за да я накарат да прекъсне играта с Фрикс и останалите си приятелчета и да излезе от къщата. Значи е трябвало да се срещне с тях, за да си вземе парите, да речем, или да погледне някакви доказателства за съда, може би някакви досиета.

Чух далечното ръмжене на моторни лодки, които се доближаваха по езерото.

Ел Ей подръпна жабчето, така че да падне от ръба на водната лилия, и то веднага изчезна във внезапния водовъртеж. Тя дръпна рязко въдицата към себе си и рибата се хвана. Не бях сигурен дали кордата ѝ ще издържи, затова прибрах собствената си въдица с най-голямата бързина, на която бях способен, и изтичах да настъпя педала на електрическия мотор. Вкарах лодката толкова навътре сред водните лилии, колкото можах, като се надявах да застанем над рибата.

Костурът се стрелна под лодката, после изскочи над повърхността и разтърси голямата си глава. Беше хубав костур, със заоблен корем, който беше започнал да трупа маса за зимата — може би два и половина, дори към три килограма. Рибата подскочи още два пъти над водата, докато Ел Ей успее да я издърпа до борда на лодката, и аз се наведох да я вдигна във въздуха, така че Ел Ей да може да я види. Вече ѝ давах по-скоро три килограма.

Към този момент лодките с репортерите, някои от които бяха вдигнали камерите на раменете си, се бяха приближили достатъчно, за да ги чуваме.

Докато Ел Ей гледаше как измъквам жабчето от устата на костура, репортер от първата лодка — набит младеж с гъсти черни мустаци, който очевидно не ни се сърдеше, че се измъкнахме от тях — ми подвикна:

— Ей, може ли да снимам това?

Вдигнах мократа златнозелена риба така, че камерите да я уловят, после се наведох да я пусна обратно във водата и я проследих с поглед, докато се отдалечаваше.

Новинарските лодки се приближиха максимално, като все пак внимаваха да не закачат въдиците и котвата ни.

— Няма начин да те победя — казах аз. — Предавам се.

Ел Ей не ми обърна внимание. Вече се беше върнала на рибарското си столче. Хвърли леко смачканото жабче на около шейсет градуса по часовниковата стрелка от първото място, този път в един тесен воден канал между лилиите, а после се облегна и зачака, без да откъсва поглед от миниатюрната издутина на гърба му в гладката вода.

Прибрах въдицата си и седнах обратно на моето столче. И двамата мълчахме. Вълните леко и приспивно се плискаха в бордовете на лодката, слънцето топлеше и аз започнах да се унасям. И си спомних странните картинки, които не можех да спра да рисувам вече цяла седмица. Мускулестата гола ръка, стиснала чук, който се оказа меч, вече имаше някакъв смисъл; буквата „Т“ все още беше загадка. Но бях забелязал, че вече си я представям по-различно — все по-малко приличаше на буква от азбуката и все повече на бесилка или на подпорен стълб с напречна греда, в двата края на която висят нещо като кошници за плодове.

После тези образи изведнъж се смениха със спомена за Ел Ей, която се подписваше някъде. Всички букви бяха малки, а инициалите и фамилията ѝ се сливаха в една дума, „лароу“, както се подписваше, откакто я помня. А недалече от ръката ѝ на бюрото, на плота или каквото там беше, лежеше ключодържателят ѝ с кръглия медальон и гравираната емблема — инициали и може би някакъв символ. Не можех да си спомня какво имаше на него. Просто имах силното усещане, че е нещо важно.

— Ей — казах аз. — Какво има на онова медальонче, което носиш на ключодържателя си?

Репортерите се надигнаха, когато чуха тона ми, а Ел Ей ме погледна въпросително, защото забеляза как те се протегнаха към камерите и микрофоните си.

— Зодията ми — отговори тя. — Имаше цял каталог със символи, от които да си избираш — продавачката ме попита кога съм родена, провери коя ми е зодията и ми продаде този.

— Ти си зодия Везни, нали? Как изглежда символът на тази зодия?

— Понякога го рисуват като малко иглу, но моят изглежда по-скоро така.

Тя го нарисува във въздуха с пръст и аз я погледнах с отворена уста.

— Покажи ми го пак.

Този път върхът на пръста ѝ сякаш остави едва забележима следа от дим, докато очертаваше фигурата в пространството.

Беше точно същото „Т“ с увиснали краища, което рисувах от няколко дни.

40

Получих пълно просветление, докато закачахме „Бъфордина“ на ремаркето. Нямаше фойерверки, нито ослепителната светкавица на божественото откровение, нямаше дори пиратка — просто отговор на въпроса ми. Мислената представа за надрасканата дума „глоуен“, която никой не беше успял да разтълкува, плавно се сля в съзнанието ми с подписа на Ел Ей и като в някакъв мираж се отдели от него и изплува вертикално нагоре. Така двата образа бяха хоризонтално един над друг: на горния ред беше „л а роу“, а на долния — „г л оуен“.

„ГЛОуен“.

„Глен Лорънс & Оуен“ АД — най-голямата строителна компания в Тревъртън. Офисите им бяха на улицата, по която всеки ден отивах с колата на работа. Беше една от онези компании, в които всеки ден се срещат дърводелски чукове и мъже, които си служат с тях.

Обадих се на Монси от ресторанта, докато чакахме да ни донесат хамбургерите, и предложих да започне да организира разговори с ръководители от компанията „Оуен“. Търсехме работници от техните бригади, които говорят много и невинаги на трезва глава, така че има куп хора, които знаят всичко за тях, за политическите им пристрастия, за сексуалните им партньори и всичко останало — от любимата им марка бира до размерите на багажниците им. Дори за дърводелските чукове, които може би са изгубили.

— На твое място щях да разпитвам за общи работници, които притежават оръжие четирийсет и четвърти калибър, местят се заедно от работа на работа и често говорят за чернокожите и евреите. Или за такива, които имат връзки с „Арийската нация“ или ку-клукс-клан. Обърни специално внимание на такива, които са работили по изливане на бетонни плочи.

— Защо правим това, шефе?

— Подуших следа — отговорих аз.

— Заемаме се — каза ми тя. — Радвам се, че продължаваш да мислиш по случая.

— Разбрах, че Оз засега удържа положението.

— Той е пич. Нали го знаеш как говори, все едно е в каубойски филм. Каза ни да яздим срещу вятъра, каквото и да означава това.

— Благодаря, Монси.

— А човекът, който дърпа конците? — обади се Ел Ей, когато прекъснах връзката. — Ако си прав за компанията „Оуен“, това вероятно означава общи работници — или поне не такива хора, които могат да съставят стратегически план. Те не са го измислили сами. Няма как да не е замесен и някакъв зъл гений.

— Не знам, може би все пак е Кийтс — казах аз. — Ако Монси и Райдаут задържат редниците, които са извършили физическото убийство, може би ще успеят да изкопчат името на поръчителя от тях.

Тя поклати глава.

— Може би. Между това да знаеш кои са били убийците и това да си организирал всичко няма чак такава разлика, което сочи към Кийтс. Но все пак си мислех, че той ще си поиграе повече с нас, ако е замесен. Дори само за забавление. А и Фрикс допълнително усложнява нещата. Нали не откри никаква връзка между него и Кийти?

— Не.

— Добре. Фрикс е бил в секс клуба на Голд. Може да е ядосал същите хора като нея. Може да е било заради непълнолетните или приходящите в групата. Някой родител или съпруг може да е разбрал и да е решил да си отмъсти лично, вместо да се занимава със съдебен процес, при който семейството му със сигурност ще претърпи унижение. А може и да оправдаят виновниците.

— И да е организирал разпъване на кръст? Доста изобретателен татко — отбелязах аз.

— Ако някой се беше възползвал от Джордан или от Кейси по този начин, нямаше ли да си способен на нещо такова, Бис? Ако умът ти работеше по този начин?

Въпросът ме накара да погледна навътре в себе си за един кратък и нежелан миг, в който видях какво бих могъл да направя, ако същото се беше случило с Кейси или Джордан, какво се бях опитал да направя на Джеръми Тидуел и какво възнамерявах да направя, когато си мислех, че някой е убил Ел Ей. Картината не беше приятна за гледане, но независимо дали исках да си го призная, умът ми всъщност работеше точно по този начин. Единственият спасителен проблясък беше това, че Ел Ей, която вероятно знаеше как работи умът ми по-добре от всеки друг, включително и от мен самия, явно не се страхуваше.

„Един мъж, който не е способен на насилие, не заслужава и въздуха, който диша…“

Сервитьорката отново напълни чашите ни, попита ни дали имаме нужда от нещо друго и безшумно се отдалечи.

А и кой друг познава повече лоши хора от ченгетата? — продължи Ел Ей. — Кой друг има повече лостове за въздействие върху тях?

„Някой доста близък до теб“, беше казал Кийтс. „Мъж като теб“, беше казал Макс. Поклатих глава, докато мислено се взирах в лицата на всички полицаи, които познавах.

— Просто не ми се връзва — казах аз.

Ел Ей взе едно резенче репичка с два пръста и замислено го изяде.

— А Файгъл? — каза тя.

— Освен че е участвал в групата, той е снабдявал Голд с кокаин.

— Но не е заподозрян?

— Не и за убийството на Голд.

— Джейна каза, че Кейси се тревожи приятелката ѝ Лина да не бъде замесена в историята с Файгъл.

— Няма нужда. Следващия месец има редовно заседание на всички отдели на полицията и се оказва, че вече имаме достатъчно срещу него, за да го заковем.

Сервитьорката ни донесе хамбургерите — моят беше с бекон и сирене, а на Ел Ей вегетариански, с екологично чист лук. После отново допълни чашите ни със студен чай, усмихна се и потъна обратно в кухнята.

— А какво ще правиш с Джейна? — попита ме Ел Ей.

— Продължавам да се въртя в кръг около нея — отговорих аз.

— Напротив — каза Ел Ей и деликатно отхапа от вегетарианския си хамбургер.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че се въртиш в кръг около себе си. Според теб защо все още не си приел предложението за фермата?

— Защото не съм фермер — отговорих аз. — Никога не съм работил нищо друго.

— Глупости — каза тя. — Занимаваш се с полицейска работа, защото това ти се е паднало. Но не забравяй, че след като се върна от университета, управляваше „Летящото С“ в продължение на цяла година, при това на печалба, докато мама и Дъсти обикаляха цяла Европа, за да търсят клиника за ин витро. И Дъсти знае, че ще можеш да го направиш пак, иначе нямаше да ти предложи да я поемеш.

— И какъв е изводът?

— Изводът е, че никога няма да намериш друга жена която да те обича повече от Джейна, но тя не умее да го показва и страда от почти същата проклета гордост и инат, от които страдаш и ти самият. И тя не може да върне времето, Бис. Не може да поправи историята и не може да бъде съпруга, която само гледа и чака.

Ел Ей изяде едно грахче и добави:

— Твоят проблем никога не е било „Летящото С“, Бис.

— А кое?

— Историите, с които живееш. Краищата, в които вярваш.

Не ми хрумна нито един отговор, който да си заслужава да бъде казан.

— Наистина ли искаш да научиш началото на тази история? Имам предвид толкова силно, че да си готов да платиш цената?

— Каква цена?

— Началата струват почти толкова скъпо, колкото и краят.

— Пак ли ще ме хипнотизираш?

— Смяташ ли, че имаш нужда?

— Не знам.

— В такъв случай няма защо да се тревожиш, нали? — каза Ел Ей. — Опитай се да прочистиш съзнанието си, отпусни се, излез от настоящето.

Тя чукна с нокът по ръба на чашата си.

— Върни се в седмицата след големия мач. Позволи на спомените да се върнат. Къде се намираш? Какво правиш?

* * *

— Алеха ха-шалом — каза тихо Кат, като докосна стъклото върху снимката на доктор Кеплер. — Барух даян емет.

Канех се да я попитам какво означава това, но тя отново ме дръпна към себе си, за да ме целуне, като дишаше по-учестено.

— Пет минути — каза тя и изчезна в банята.

Чух как пусна душа, но миг по-късно вратата на банята отново се отвори и тя подаде главата си навън.

— Когато изляза от тук, ще бъда гола като бебе — каза ми тя. — Надявам се, че няма да ме оставиш сама.

Съблякох се, пъхнах се под завивките и зачаках, а сърцето ми биеше лудо в гърдите. Когато Кат каза „Готов ли си?“ и излезе от банята в облак от пара, който ухаеше на сапун „Лайфбой“, с тъмни настръхнали зърна, слаба и бяла и съвършена като сън, гърлото ми така се сви, че едва не се задуших. Дръпнах завивките и тя застана за миг до леглото, за да я погледна както трябва, после се усмихна и дойде при мен.

— Измих си зъбите с твоята четка — каза тя. — Ще ти купя нова.

После устата ѝ със сладкия дъх на „Пепсодент“ се притисна към моята, а тя се притисна към мен и ръцете ѝ бяха почти горещи, когато докоснаха кожата ми. Плъзнах собствената си ръка по дългата гладка извивка на тялото ѝ, после издърпах крака ѝ върху моя, докато продължавахме да се целуваме. Тя протегна ръка между краката ми и каза:

— Съвсем си готов. Ела.

Но аз не исках всичко да свършва толкова бързо.

Плъзнах се надолу, за да я целуна по гърдите, по пъпа и по корема, а после леко я издърпах до ръба на леглото, разтворих краката ѝ и се отпуснах на колене на пода, между коленете ѝ.

— О, боже — каза тя, докато хълбоците ѝ се повдигаха за да посрещне езика ми.

С тихи стонове Кат стисна раменете ми с краката си а аз я хванах за бедрата. Потъвах все по-дълбоко в мълчаливото море, по-древно от времето, не спирах да я целувам и накрая тя простена: „О, о, божичко“, и изви гръб, а петите ѝ се забиха в гърба ми. Не спрях, само забавих темпото и я оставих да стигне до края, като я прегръщах здраво и вкусвах солената ѝ влага, и не се откъснах от нея, докато тялото ѝ най-сетне не се отпусна и накъсаното ѝ дишане не се успокои.

Минута по-късно отново легнах до нея и леко докоснах зърната ѝ с палците си, а тя се обърна да ме целуне.

— Сега си ти — прошепна тя.

После плавно ме дръпна върху себе си и в себе си. Открихме естествения си ритъм също толкова лесно, колкото в танца, и аз започнах да губя съзнание за всичко друго освен за нейния допир, вкус и ухание. Разбрала, че няма да мога да се сдържа още дълго, тя улови лицето ми в ръцете си, леко подухна върху кожата ми и прошепна:

— Свърши в мен, мило, свърши в мен сега.

* * *

Чух някъде далече тих кристален звън и усетих непоносимата тежест на тъгата и загубата, която притискаше гърдите ми.

— Изчакай малко — каза ми Ел Ей. — Ще ти мине.

С усилие си поех дъх, като се опитвах да сдържа сълзите си.

— Какво да правя, по дяволите?

— Ти си мислиш, че мястото ти е в работата — каза ми Ел Ей. — Но мястото ти е нещо, което е много по-голямо от работата. Изгубил си се, човече.

— Къде?

— В собствената си история — отговори тя. — А историите не свършват, докато не стигнат до края си.

— Не разбирам.

— Знам. Но ще разбереш.

— Кога?

Отговори ми Ел Ей, но аз чух гласа на Кат Дрейфъс:

— Скоро.

41

На следващия ден, неспокоен и превъзбуден — защото бях толкова далече от центъра на събитията, или поне така си казвах, — аз крачех напред-назад по кея. Ел Ей пиеше лимонада с Мат Джори и Дан някой си, двойка ветеринарни лекари на средна възраст от Литъл Рок, на задната палуба на тяхната лодка, която се казваше „Съзвездие Голямо куче“. Беше се запознала с двамата доктори в магазина за сувенири и веднага се бяха сближили заради общата им страст към Т. С. Елиът, лукавото чувство за хумор и факта, че и двамата бяха ходили на психотерапия и харесваха психоаналитиците като цяло.

Завих за пети път покрай лодката, докато Дан започваше някаква история за Джак Ръсел, който страдал от шизофрения. Не откъсвах поглед от телефона си и се чудех какво ли е покритието на мобилната мрежа в този район. На дисплея имаше две-три чертички, но по някаква причина това не означаваше нищо тук. Разтърсих телефона за проба и той веднага звънна. Обаждаше се един патрулен полицай на име Дженс, на когото бяха възложили да ме уведоми дали от разследването на „ГЛ Оуен“ е излязло нещо.

Качеството на връзката беше отвратително, но новините бяха добри:

-… тенант, детектив Монси се опита по-рано, но… гласова поща, така че тя ми каза… се опитвам, докато не се свържа…

От това, което успях да сглобя от накъсания му доклад, разбрах следното: заподозрените бяха двама братя, Боби Уейн Джуъл по прякор „Дивака“ и Рейфърд Дъглис Джуъл, рокер извън закона, когото наричаха „Мат“, „Кокала“ или „Сома“, и още един скинар на име Стоунуол Джексън Мерит, с когото се запознали в затвора. Последните двама бяха ветерани от армията и бяха участвали в затворническите банди на „Арийската нация“, докато излежавали присъди за производство и разпространение на амфетамини, проникване с взлом в търговски обекти и въоръжен грабеж.

От описанието на Рейфърд Джуъл, което ми даде Дженс, стана ясно, че той е непознатият с коженото яке на „Харли-Дейвидсън“. И тримата имаха богата професионална биография от различни строителни обекти, където обикновено бяха работили по изливане на плочи и редовно бяха боравили с химикали за втвърдяване на бетона.

Напрежението от страна на медиите беше високо, а по случая работеха много хора, така че всичко се случваше особено бързо. В джоба на Дивака беше открит бележникът, от който беше откъснато листчето с думата „глоуен“ и кода на Уелш. Обиците на доктор Голд се оказаха в кутия за бижута, собственост на приятелката на по-големия брат Джуъл. Револверът .44 калибър, модел „Ругър“, с който беше застрелян Фрикс, си стоеше в жабката на пикапа на Мерит. Криминалистите откриха проби от ДНК на Голд в евтин дехидратор за храна в гаража му.

— Къде ги арестувахте? — попитах аз.

-… на север от „Рокланд“, на една бетонна плоча… Харт цска да предяви обвинения в четвър…

В този момент връзката съвсем прекъсна. Опитах се да се свържа с Дженс още няколко пъти, но не успях. Пъхнах телефона в джоба си, върнах се при Ел Ей и ветеринарите и направих малък победоносен жест, така че тя да ме види, преди отново да се съсредоточа върху историята за кучето — джак ръселът току-що беше откраднал сутиена на някаква проститутка от обществената пералня. Минута по-късно, когато Дан вече наближаваше кулминацията на историята, телефонът ми отново звънна. Обаждаше се Джейна.

— Готова ли си отново да спиш в собственото си легло, Джей? — попитах аз.

— И още как, по дяволите — извика тя.

Качеството на връзката беше малко по-добро, но не чак толкова.

— Да разбирам ли, че сте ги хванали?

— Току-що ми се обадиха — потвърдих аз. — Как са момичетата?

— Вече са леко… изнервени. Също като майка си, честно казано… да ги върна в… стига да си сигурен, че вече е безопасно, Джим.

И тогава аз произнесох вероятно най-погрешните думи в живота си.

— Всичко е наред, скъпа — казах аз и се усмихнах на Ел Ей, която се смееше на историята на Дан заедно с другия ветеринар. — Ела си у дома.

Докато двамата с Ел Ей крачехме към офиса на пристанището, за да уредим сметката, аз погледнах над реката и дърветата. Но не спирах да мисля за онова, което така и не беше станало.

Зад плота на рецепцията имаше малък телевизор, на който показваха полицейска снимка на дяволитото лице на Марк Пендърграс на фона на библиотека и дипломи на стената, които изглеждаха много внушително. Грозен хлад стисна гърдите ми и аз погледнах към Ел Ей, но тя сви рамене. Гласът от телевизора съобщи, че психологът от Тревъртън, на четирийсет и една години, разведен баща на две деца, е открит днес мъртъв в дневната на дома си в Лейкуд, от страната на Арканзас. На екрана на телевизора се появи лицето на Джо Холдър от отдел „Убийства“, когото познавах от полицейските брифинги. Някой извън кадър протегна микрофон към него и попита:

— Значи определено става дума за престъпление, господин инспектор?

Холдър, който очевидно не се стараеше да спечели годишната награда за най-добро отношение към медиите, изгледа репортера и каза:

— Да, бих казал, че когато някой е бил заклан като прасе, определено става дума за престъпление. Съвсем определено.

— Какво е причинило смъртта?

Холдър поклати глава и отнякъде зад кадър се чу друг мъжки глас. Стори ми се, че гласът каза нещо като „Господи, Лари, не видя ли…“, но после звукът прекъсна.

42

Върнах се в Тревъртън и отидох да се срещна с Уейн в „Джон Бой“. Той ми беше донесъл копия от предварителните доклади за смъртта на Пендърграс, които му бяха изпратили колегите от Арканзас.

— Изпратиха ми всичко по телефона — обясни ми той, докато ми подаваше папката. — Но половината неща не се виждат на това малко екранче.

Разлистих докладите и научих, че трупът на психолога е бил открит от неговия партньор по голф, завързан с разперени ръце и крака, с лицето нагоре, върху масата му за билярд. Бяха използвали въже от сизал и дебела лепенка. По тялото имаше многобройни порязвания, натъртвания и охлузвания, но причината за смъртта не беше свързана с тях. Беше умрял в резултат на мозъчна травма, предизвикана от двайсет и пет сантиметров пирон, с който по средата на челото му беше заковано „чуждо тяло“ — върхът на пирона беше стигнал чак до тила му.

— Студенокръвни копелета — отбеляза Уейн. — Направили са това, а на следващия ден са отишли на работа, все едно нищо не е станало.

Подхвърлих папката обратно на масата. В този час в „Джон Бой“ беше почти празно и двамата бяхме сами в ъгъла на залата за хранене. Бях решил да се върна в града веднага — не защото бях толкова глупав да си мисля, че арестите ще сложат край на кампанията на Хейзън срещу мен, а защото с всяка минута ми ставаше все по-трудно да понасям раздялата с Джейна, момичетата и важните събития. Подобно на всички престъпници и бегълци от закона по света, и аз си въобразявах, че макар и да усещам горещия дъх на призовкарите във врата си, познавам начина им на работа твърде добре, за да им се оставя.

Джейна пристигна от Далас половин час след мен. Обади ми се, за да ми каже, че се прибират направо в къщата, но иска да ме види малко по-късно, след като си вземе душ и се преоблече. След като лошите, и особено онзи с якето на „Харли-Дейвидсън“, вече бяха задържани, можех да си позволя да се отпусна малко.

— „Чуждо тяло“? — каза Уейн. — Какво ли имат предвид?

Мислех си за въжето, пирона и лепенката, които бяха открили детективите от Арканзас. Изобщо не се съмнявах, че ще съвпаднат с онези, които Уейн беше намерил на мястото на убийството на Голд. Отпих от студения си чай и оставих чашата, като се сетих за още едно нещо, в което не се съмнявах.

— Езикът на Дебора Голд — казах му аз.

Уейн ме погледна любопитно.

— Дявол да го вземе. Как се сети, шефе?

— Не знам — отговорих искрено аз. — Предполагам, че просто улавям гещалтите.

Погледнах към светещите табели на различни марки бира над бара и си спомних за снимката на семейството на Марк Пендърграс, която бях видял в кабинета на психолога. Вероятно вече ги бяха уведомили. Питах се как са го приели.

— Предложихте ли полицейска защита на Файгъл? — попитах аз.

— Работим по въпроса — увери ме Уейн.

Той отново отпи от кафето си и подхвърли:

— Страхотна полицейска работа, а? Играем си на криеница. Надявам се, че онези двама герои, които сме прибрали зад решетките, скоро ще пропеят.

Настъпи ледено мълчание.

— Двама? — изохках аз.

* * *

Дивака и Мерит бяха задържани без инциденти, но по-големият брат Джуъл явно беше разбрал за арестите и беше успял да избяга, преди полицаите да стигнат до строежа, на който беше работил. Този факт беше пропаднал в някоя от паузите в доклада на Дженс, предизвикани от лошата връзка по телефона.

Човекът с якето на „Харли-Дейвидсън“ все още беше някъде на свобода.

Грабнах телефона си, за да се обадя на Джейна. Тя не вдигна.

В това време Уейн продължаваше да говори:

-… бригадирът ми каза, че Джуъл от няколко дни говорел за „онзи кучи син, заради който убиха малкото ми братче“.

— Какво малко братче? — попитах аз.

Зито беше влязъл в заведението и седна при нас.

— Чакай да проверя — каза той и отвори лаптопа си. — Къде да го търся, в Тексас, в Луизиана…?

— Започни с Тексас.

Той се зае да работи с клавиатурата и курсора.

— Добре, ето го — каза той. — Двамата братя Джуъл наистина са имали и още един доведен брат, доста по-млад от тях, с различна фамилия. Мисля, че е умрял в затвора преди известно време. Казвал се е Джеръми Тидуел. Ей, това не е ли онзи, който…

Изражението на лицето ми явно беше достатъчен отговор. Зито затвори лаптопа си и ме погледна.

— Джуъл казал ли е нещо друго? — попитах Уейн, докато се изправях и отново набирах номера на Джейна.

— Само нещо за това, че ще удари кучия син там, където не живее. После скочил в микробуса си и отпратил към града. Не знам какво би трябвало да означава това.

Аз знаех точно какво означава, но въпреки това закъснях с няколко минути, докато стигна до къщата на Джейна. Докато карах на слалом между колите и минавах на червено със светнат буркан, се опитах да се свържа със стационарния телефон на Джейна, номера в галерията и още веднъж с мобилния ѝ телефон, но тя не вдигна нито един от тях. Улицата пред мен беше задръстена и в двете посоки и аз завих между паркираните коли и изскочих на тротоара, като пометох половин дузина паркометри с ролбара на пикапа. Няколко секунди по-късно ми се наложи да направя остър ляв завой, за да се върна на улицата, след като един човек излезе от някаква бръснарница пред мен и замръзна. По пътя блъснах и няколко колички за пазаруване, оставени пред магазин за един долар. С периферното си зрение видях как една от тях лудешки се превъртя във въздуха, прелетя над колите по улицата и се заби във витрината на автосервиза от другата страна.

Стигнах до „Бордър“ и завих надясно към „Килн-Роа“, настъпил газта до ламарината. Мятах се от едната страна на улицата до другата, за да избегна колите срещу мен, и крещях като луд на шофьорите им да се махнат от пътя. Когато доближих галерията, рязко завъртях волана, прескочих бордюра и прегазих оградата, за да спра между галерията и къщата. Белият микробус GMC на Джуъл беше паркиран накриво на алеята пред входа, застлана с каменни плочи.

Сребристият ван хонда одисей на Джейна беше на обичайното си място зад алеята, а страничната врата беше широко отворена, сякаш с момичетата бяха разтоварвали багажа си. Но не виждах никакви признаци на живот — никой не говореше и не се смееше, никой не се караше кой куфар да носи, не се чуваше нищо друго освен потракването на изстиващите двигатели на двете коли.

Знаех, че нямам никакво време, и не исках да губя нито секунда повече и да не давам никакво предупреждение, като се опитвам да отворя вратата, така че извадих резервния си зиг-зауер, изхвърлих от съзнанието си мисълта за нажежената до бяло болка в коленете и разбих вратата с ритник, без да намалявам скоростта. Нахлух вътре, докато наоколо, все още хвърчаха трески.

Видях един от възможните сценарии, за които се бях молил по пътя: Джейна беше жива, но устата ѝ беше запушена и тя беше завързана с дебела лепенка за един стол. Очите ѝ бяха широко отворени и немигащи, а зениците ѝ бяха разширени от страх. Гледаше ме и дишаше тежко. Собствените ми усещания сякаш бяха свръхестествено изострени, така че всички подробности от вътрешността ми се струваха очертани остро като с бръснач и огрени от ослепителна светлина — дори най-миниатюрните трески и люспи бяла боя от касата на вратата, разпръснати по пода, и отделните прашинки във въздуха, които бавно преминаваха през лъча от слънчева светлина, струяща през страничния прозорец. В къщата цареше мъртвешка тишина с изключение на тиктакането на електрическия часовник на стената вляво от мен, който разделяше времето на секунди, протяжни като минути. Нямаше никакви други признаци на живот — нито Джордан, нито Кейси, нито котката, нито Джуъл.

Отново погледнах към Джейна и видях страха и отчаянието в очите ѝ, както и блясъка на потта по челото и страните ѝ. Не изглеждаше да е пострадала физически. Въпреки това напрежението ѝ не намаля с пристигането ми; напротив, продължаваше да се покачва.

Изведнъж долових намек за пот, тютюн, застоял дим от марихуана и химикал за обработка на бетон — същата комбинация, която бях подушил пред работилницата си онази нощ, когато направих поставките за книги на Ел Ей; същата миризма, която и самата тя беше усетила до вратата на кухнята ми. Миризмата идваше откъм кухнята. Възможно най-безшумно пристъпих надясно, за да застана на по-подходяща позиция към входа на кухнята. Държах пистолета в готовност в двете си ръце, насочен към пода на метър и половина пред мен. Опитвах се да не мисля как само след няколко удара на сърцето положението на Джейна сигурно щеше да ме накара да обърна гръб на кухнята.

В този момент иззад ъгъла се показаха Рейфърд Джуъл и Кейси. Джуъл беше с якето на „Харли-Дейвидсън“, което беше описала Джордан, и държеше Кейси пред себе си, като с едната си ръка стискаше дясната ѝ гърда под пуловера, а с другата беше притиснал дулото на един револвер „Таурус“ .38 калибър отстрани във врата ѝ. Беше посивял, потен и не се беше бръснал от няколко седмици. Косата му беше вързана с мръсна червена лента, а зъбите му бяха съсипани от амфетамините и приличаха на надгробните камъни в изоставено гробище. Погледнах го в очите, кървясали от наркотиците, и видях един подивял нерез, който отдавна беше загърбил всякакъв страх и беше напълно лишен от здрав разум.

— Къде е… — започнах и спрях, когато видях нещо в очите на Джейна.

Погледнах обратно към Кейси. Видях същото нещо.

Джордан беше някъде в къщата, но Джуъл не знаеше затова.

Не знаех точно къде се намира, така че започнах мислено да оглеждам стените, електрическите уреди и другите скривалища, зад които можеше да е застанала. Опитвах се да преценя на кои от тях можеше да се разчита да спрат куршум и си представях траекториите от другата страна на онези, за които знаех, че няма да го направят.

— Виж ти, полицията дойде — изграчи Джуъл. — Ако знаех, че ще идваш, щях да направя един шибан кекс.

Не отговорих, а го наблюдавах внимателно и се мъчех да контролирам собственото си дишане. Ръцете му леко трепереха от амфетамините, но беше стиснал револвера толкова здраво, че кокалчетата му бяха побелели.

— Ще си направим парти, преди да потегля към океана — продължи той — Освен това си мисля да взема това писенце с мен. Като отплата за Джери, нали разбираш? Дъщеричка за братче.

Той се наведе и захапа ухото на Кейси.

— На бас, че с мен ще изкара цяла седмица.

Тя потрепери и продължи да ме гледа с широко отворени очи.

— Не знам как ще стане, Кокал — казах му аз.

Около две трети от главата му бяха скрити зад главата на Кейси. Усещах ръкохватката на пистолета стабилна в ръцете си, а трите фосфоресциращи точки на мерника бяха приковани във видимото око на Джуъл. Бях изстрелял с това оръжие повече от три хиляди куршума, без да засече, и никога не го бях хващал в ръка, преди да се уверя, че пълнителят е пълен и в цевта има патрон. Ако бях на тренировъчното стрелбище, този изстрел щеше да е сто процента сигурен. Но тук извън очертанията на мишената нямаше бяла хартия, а черепът на собствената ми дъщеря.

— По-добре да стане, господин лейтенант — просъска Джуъл. — Защото единственият друг вариант е аз да довърша писето, а после двамата с теб да проверим колко бързо мога да те докопам и да ти взема този боклучав пистолет, докато все още се опитваш да ме простреляш през трупа ѝ.

Погледнах лицето на Джуъл и не видях никаква следа от слабост, нерешителност и колебание. Щеше да направи точно това, с което ме заплашваше.

Не ми оставаха никакви други варианти. Нямаше никакви решения, които да трябва да взема. В този момент и на това място единственото оправдание за цялото ми съществуване във Вселената беше онова, което щях да направя през следващата секунда. Недоловимо преместих центъра на тежестта си, за да бъда по-стабилен, и започнах да натискам спусъка.

Но в този миг изведнъж осъзнах с абсолютна яснота къде е другата ми дъщеря. И какво трябваше да направя за нея. Леко отпуснах натиска върху спусъка и се опитах да задържа пистолета напълно неподвижен.

Изражението и позата на Джуъл не се промениха; не беше забелязал реакцията ми. Вторачих се в Кейси, като внимавах да не поглеждам нагоре, прокашлях се и изчаках една секунда, за да се уверя, че съм приковал вниманието ѝ.

После казах една-единствена дума — толкова рязко и властно, колкото можех.

— Драйф!

Джуъл ме погледна объркано, но не каза нищо.

Широко отворените очи на Кейси примигнаха няколко пъти, а след това нейното красиво, деликатно, смъртоносно застрашено гърло започна да се свива конвулсивно.

Звуците от давене накараха Джуъл да сведе поглед към нея.

— Ей — каза той.

Кейси шумно повърна по пуловера си, по ръката му и по излъскания паркет на пода.

— Мамка му! — извика Джуъл и инстинктивно я блъсна по-далече от себе си.

Вдигнах очи точно навреме, за да видя как „Илюстрованият енциклопедичен речник“, за който Джордан беше спестявала с месеци от джобните си пари — 3000 страници с общо тегло около шест килограма, — здраво омотан с фосфоресциращите розови връзки на маратонките ѝ, за да не се отвори, лети надолу от височината на третия етаж, смъртоносно безшумен, право към главата на Джуъл. Книгата се стовари върху черепа му със звук, подобен на трясъка от затръшване на автомобилна врата, и го простря на пода, където остана да лежи неподвижен, с празен поглед, а от крайчеца на устата му се проточи лига. Взех му револвера, проверих барабана и го пъхнах под колана си.

— Тате! — извика изпоцапаната Кейси, докато се надигаше от пода. — Той ни хвана! Щеше да ни убие!

Тя погледна към проснатия Джуъл, като бършеше устата си с по-чистия си ръкав.

— Но ти дойде!

Навън се чуваше вой от сирените на половин дузина патрулни коли, които се приближаваха от различни посоки, а отгоре — шляпането на развързаните маратонки на Джордан, която слизаше по стълбите. Изтичах да освободя Джейна.

Монси нахлу през страничния вход на къщата, стиснала пистолета си.

— Колко са, шефе? — попита ме стегнато тя, докато оглеждаше поваления Джуъл и горните етажи.

— Само той — отговорих, докато свалях лепенката от устата на Джейна.

— Ох! — простена Джейна. — Мамка му!

Монси прибра пистолета си.

— Чисто е — съобщи тя по радиостанцията си, докато ѝ подавах револвера на Джуъл. — Вътре има един лош, елиминиран. Шефът явно го е очистил с някаква книга.

Тя се наведе да претърси Джуъл и да провери сънната му артерия за пулс. Когато не откри такъв, само поклати глава.

43

Монси беше завела Джейна и момичетата в „Сиси“ на пица и кока-кола с терапевтична цел, а Ел Ей току-що беше пристигнала на „Ланшър“, за да ме види. Борех се с парещата нервност, която винаги ме обзема след прилив на адреналин, получен в резултат на нещо неприятно. Вдигнах очи към нея. Беше седнала в края на дивана срещу мен.

— Хипнотизирай ме пак — помолих аз.

Тя вдигна веждата си, която не беше превързана.

— Защо?

— Има нещо, което трябва да разбера.

Обясних ѝ какво искам.

Тя помълча малко.

— Добре — каза най-сетне и се изправи, за да нагласи лампите. — Започни да дишаш, както съм ти казвала…

… и аз се нося в безтегловност, без никакво усилие, над пролетното поле, над състезателните коне и стадата добитък на „Летящото С“, дългия кафяв паралелепипед на гимназията „Бракстън Браг“ и зеления правоъгълник на футболното игрище до нея.

Неделя е. Даз, Джони и аз ще ходим на изложението за ретро автомобили на панаира и аз току-що съм пристигнал в къщата на Джони, за да го взема. Майката на Джони ми казва, че той е в банята, и ме кани да се чувствам у дома си. Искам ли нещо за пиене? Една кока-кола?

Да, госпожо, благодаря.

Къщата е отворена и проветрива, чамовите дъски на пода са излъскани, по стените има ярки картини, а мебелите изглеждат удобни. Госпожа Трамел се радва да ме види. Смята, че оказвам добро влияние на сина и, който бил тръгнал по лош път, преди да се появя аз и Джони да се запали по футбола. „Ти беше като кавалерията, която пристига в последния момент, за да спечели битката“ — така ми каза тя. Майката на Джони е начална учителка.

„Можеш да го изчакаш в стаята му, ако искаш“, казва ми тя.

Отивам в стаята на Джони, като отпивам от безалкохолното. От вътрешната страна на вратата има плакат от някакъв филм за вампири — жена с черно червило и черен маникюр, разкъсана черна рокля и две черни следи от зъби на врата си. Стаята е по-разхвърляна, отколкото биха ми позволили на мен. Леглото не е оправено, джинсите и блузата на Джони са на пода, където ги е захвърлил на път към банята, на шкафчето са оставени няколко празни кутийки от безалкохолно и едно наполовина изядено шоколадче „Бейби Рут“. От радиото се чува „I Remember You“. Прозорецът е отворен и белите завеси от муселин леко се повдигат и спускат от топлия вятър. Усещам уханието на богородичките от цветната леха пред прозореца.

Приближавам се до масичката, която служи за бюро на Джони. На нея има няколко списания и един класьор с подвързия в убито зелено и етикет, на който на ръка е написано:

I.

Републикански

II.

Имперски

III.

Императорски

Винаги съм знаел, че Джони събира монети. Използва ги, за да прави фокусите си с тях. Но това хоби не ме интересува и никога досега не съм разглеждал колекцията му. Разсеяно разлиствам класьора и виждам редове от криви, грубо изсечени монети, някои с нащърбени ръбове, други изтрити до неузнаваемост или с пукнатини по краищата. В гърдите ми расте непоносима тежест. Иска ми се да се извърна, но не мога да помръдна. Не мога да гледам това, което виждам, но и не мога да спра…

-… три, две, едно — събуди се, Бискит — нареди ми Ел Ей.

Погледнах я и избърсах очи.

— Защо плачеше? — попита ме тя.

44

Двамата с Ел Ей се добрахме до офиса на Рик Харт, без да срещнем никакви тексаски рейнджъри или призовкари. Отново бяха повикали Байте, този път на държавни разноски, и той беше подредил лаптопа си и няколко периферни устройства на една маса в юридическата библиотека. Надвесен като богомолка над клавиатурата, той се взираше в монитора с неразгадаемите си очи с дълги мигли и се опитваше да накара различните си програми да започнат да си говорят помежду си. Беше със зелена блуза с качулка с емблемата на „Райс“, провиснал спортен панталон и мокасини на дългите си боси крака въпреки сезона. Червеникавата му коса стърчеше като на някакъв анимационен герой, който се е сблъскал с неочаквана изненада. Явно не се беше бръснал поне от една седмица. Забелязах как адамовата му ябълка подскача нагоре-надолу, докато двамата с Ел Ей влизахме в стаята. Той вдигна поглед към нас, когато го доближихме.

— Здравейте отново, господин лейтенант. Здрасти, докторе.

После той отново погледна към мен, когато забеляза изражението ми. Собственото му изражение беше открито и невинно и ако осъзнаваше важността на това, което правеше в момента, не го показваше по никакъв начин.

Някой беше донесъл кафе за Ел Ей и за мен. Аз благодарих и махнах с ръка в знак, че не го искам, но Ел Ей взе нейното. После се дръпнахме назад и оставихме Кевин да работи. Лицето му беше безизразно и неподвижно, но пръстите му танцуваха като обезумели паяци върху клавиатурата, а образите на екрана се сменяха толкова бързо, че не можех да разбера какво виждам.

Опитах се да скрия нетърпението си и попитах:

— Откри ли нещо?

Той отново насочи вниманието си към мен.

— Не, сър, но работя по списъка. Изчакайте да стартирам тази програма. Сам я написах. Би трябвало да свърши работа.

Той премести мишката, натрака една команда на клавиатурата и кликна още няколко пъти.

— Добре — ухили се той. — Това, което виждате тук, е списъкът с всички действителни пациенти на доктор Голд.

В дясната половина на екрана се появи колона от инициали — всички, които започваха с А, и първите няколко с Б.

— А тук са тези, които ми дадохте вие.

В лявата половина се появи друга колона; беше толкова къса, че се събра цялата на екрана на компютъра.

— Сега остава да разберем как съвпадат помежду си, ако изобщо съвпадат.

— Ако инициалите от късия списък се бяха появили в дългия, ти вече щеше да го знаеш, нали? — попитах аз.

— Точно така. Следователно се налага да приемем, че е използван някакъв шифър.

Помислих няколко секунди. Веднъж бях ходил на обучение във ФБР, където научих, че действително съществуват почти непробиваеми шифри, но те се употребяват предимно в научни алгоритми, изискват сложни ключове или дешифриращи устройства, за да се разчетат, и са твърде заплетени и поглъщат твърде много време, за да се използват във всекидневието.

— За такова нещо биха използвали шифър, който може да се помни наум — отбелязах аз.

— Точно така — потвърди той. — Но все пак не твърде обикновен. Доктор Голд със сигурност не се е притеснявала от Агенцията за национална сигурност или от ЦРУ. Би трябвало да е знаела, че няма да им отнеме повече от три секунди да разбият всичко, което може да измисли тя, но се е отнасяла сериозно към заплахата от случайни зяпачи и хакери лека категория. Това ни дава приблизителна идея какво да търсим.

— Какво правиш в момента? — попитах аз.

— Пробвам с някои очевидни трансформации — заместване на съседни букви от азбуката, Б вместо А, Р вместо П и така нататък. Освен това пробвах да преобразувам инициалите в цифри, по поредния им номер в азбуката, и да ги сравня с поредните номера на инициалите на пациентите от големия списък. Имаше едно-две съвпадения, но нищо над нивото на статистическата вероятност.

— Добре, да продължим с прости, но не твърде очевидни варианти — казах аз. — Би трябвало да е нещо, което тя да може да преобразува, без да се напряга, но все пак достатъчно хитро, за да не може някой случайно да попадне на него. Пробвай да обърнеш инициалите и да минеш с една буква напред в азбуката.

— Готово.

Пръстите му подскочиха върху клавиатурата и мишката. Видях на екрана как се промениха всички инициали от списъка на Къчел, но в списъка от дясната страна не се случи нищо.

— Сега пробвай да върнеш с една буква назад — казах аз.

Но докато гледах екрана и мислех за криптограми, игрословици, акростихове и най-сетне за шах, в съзнанието ми се появи образът на тренер Бъб. Изражението му беше лукаво и той размахваше пръст срещу мен както правеше винаги, когато пропусна да разчета някой знак на футболното игрище или някоя шахматна тактика с коня, която според него беше очевидна. Тази мисъл ме накара да спра. Конят. Мистичната фигура. Фигурата, която напада заобиколно и неочаквано, във всяка посока, през всички фигури на пътя си, в комбинация от едно и две квадратчета под прав ъгъл едно спрямо друго…

— Чакай малко — казах аз. — Погледни клавиатурата, Кевин. Само буквите. Пробвай да минеш с една буква напред или назад по клавиатурата, а след това с две букви напред или назад по азбуката.

Той ме изгледа в продължение на няколко секунди, докато идеята постепенно се избистри в съзнанието му. После кимна, вторачи се в клавиатурата за момент, натрака променените команди и кликна с мишката. Когато пробва с първата комбинация — две букви напред по клавиатурата и една назад по азбуката, — редовете от инициали на монитора се промениха. В лявата колона просветнаха няколко комбинации, а отдясно започнаха да мигат няколко други, които съвпадаха с тях. Той превъртя цялата дясна колона на екрана и се върна обратно в началото.

— Има няколко съвпадения — каза Кевин. — Но не е това.

— Остават седем възможни комбинации — казах аз. — Пробвай със следващата.

Той опита друга комбинация, с която не извади късмет, и още една, със същия резултат. На четвъртата комбинация — две букви назад по клавиатурата и една напред по азбуката — големият списък отново започна да се извърта през екрана, но този път инициалите просветваха един след друг, без да спират.

— Еха — каза Кевин и пусна мишката.

Инициалите продължиха да мигат.

— Еха, еха, еха.

Той не откъсна поглед от екрана, докато не стигнахме до края на списъка и не се върнахме в началото.

— Раз, два, три и готово — каза той.

— Така ли ти изглежда? — попитах го аз.

Той се обърна с усмивка към мен.

— Точно така ми изглежда. Мигащите инициали са съвпадения — по едно в общия списък на пациентите за всяка комбинация от списъка на Къчел. Съвпадат сто процента. С други думи, точно в целта. Открихте го, сър.

— Можеш ли да ми го разпечаташ? — казах аз.

— Мога да ви го изпратя на телефона, ако искате.

— Предпочитам на хартия — казах му аз. — Направи ми тази услуга.

— Вие сте шефът — каза Кевин и принтерът започна да шуми. — Хайде на мъртвите дървета.

Той ми подаде листата, а Ел Ей ме наблюдаваше, докато ги преглеждам, и аз усетих как следи дишането и пулса ми. Познавах някои от тези хора, разбира се, или поне знаех кои са. Един собственик на автокъща. Един собственик на зала за боулинг. Един от членовете на училищния съвет, който винаги вдигаше много шум. Двама лекари от поликлиниката в Хеброн, съпруг и съпруга. Дуайт Хейзън, който ме беше уволнил и сега се опитваше да ме вкара зад решетките.

С усилие продължих надолу по списъка и си спомних за стилизираното „Т“, за което не можех да спра да мисля — онова „Т“, за което се оказа, че не е буква или изображение на кръст. Истинското му значение за мен сега беше на седмия знак от зодиака. Везни — символът на справедливостта, правото, баланса и хармонията.

Девета поред в списъка беше една шифрована комбинация от инициали, за която не ми трябваше преводът на Кевин. PSF — които с хода на коня по клавиатурата и азбуката се превръщаха в JQT. Дж. К. Т.

Инициалите на човека, който дърпаше конците на всичко.

45

Карах на запад по междущатската магистрала под студеното сиво небе. Не виждах преминаващите километри и се опитвах да не мисля и да не си спомням. Но не можех да не мисля, разбира се. Разсъждавах защо някой умира, а някой остава жив и защо някой става предател. Питах се дали нещо хубаво във факта, че си човек, наистина си струва всичката болка, загуба и тъга в живота. Питах се колко хора продължават да живеят и да чувстват не защото животът им е хубав, а защото вярват, че го дължат на някого — на близките си, на Бог, на кармата си. Спомнях си други есени, които бях виждал, слънчевата светлина на други дни и лица, които никога повече нямаше да видя. Спомнях си един живот, в който все още си мислех, че разбирам света и знам какво да очаквам от него.

Излязох на шосе 14, минах по надлеза и направих обратен завой в локалното, за да продължа по Хюстън Роуд до офис сградата от червени тухли, не по-голяма от частен дом, която се намираше в средата на половин акър зелена площ на запад от окръжния съд. До входната врата беше паркиран тъмнозелен шевролет събърбън, който познавах добре, а до него — старо сиво беемве и бяла тойота корола на четири-пет години.

Влязох и продължих покрай елегантните мебели, изобилната стайна растителност и лъскавите списания в чакалнята, където беше рецепцията.

— Ъъъ, лейтенант Бонъм, той е…

Не ѝ обърнах внимание, а отворих тежката врата от махагон с месингови орнаменти и влязох в кабинета на Джони. Той ме погледна за миг. Беше свалил сакото и ръкавите на ризата му бяха навити. Той остави молива върху синия бележник пред себе си толкова внимателно, все едно беше детонатор. Клиентът му — оплешивяващ мошеник на средна възраст, с проблясващи златни синджирчета сред гъстите черни косми под отворената си яка, още злато по пръстите и китките и избръсната до синьо мафиотска мутра, който приличаше на собственик на евтина автокъща за коли втора ръка или стриптийз бар — се обърна да ме погледне.

— Извинете ни — казах му аз.

— Я чакай малко — завъртя се още малко назад на стола той и започна да си поема въздух и да си придава застрашителен вид.

— Не, ти ще почакаш — заявих му аз.

Той ме погледна в очите и след миг-два се отпусна обратно на мястото си.

— Остави ни, Майк. Всичко е наред — каза Джони.

Изражението на лицето му отразяваше ужасяващия мащаб на лъжата, която беше изрекъл току-що.

Физически продължаваше да изглежда страхотно. Коремът му беше стегнат и не беше качил повече от седем килограма над теглото, на което играеше футбол в гимназията. Но в лицето му имаше нещо мрачно, а в очите — нещо мъртво. Разпознах го едва сега, но то винаги бе стояло там.

Гангстерът си излезе с потиснато самочувствие. Джони се усмихна накриво и ми направи знак да седна. Седнах.

— Винаги си имал железни топки — каза той.

Не отговорих.

— Имам предвид, че идваш с голи ръце, а срещу теб седи човек, за когото се предполага да знае деветдесет и девет различни начина да те убие с кламер.

Продължих да мълча. Той си пое дълбоко въздух и го изпусна.

— Благодаря ти, че не изпрати някой друг, Бис — каза той.

— Аз съм безработен, Джони — отговорих му аз. — Но трябва да знаеш, че ще дойдат други.

Джони разсеяно кимна и сведе поглед към червената си копринена вратовръзка.

— Защо нося това шибано нещо в собствената си кантора?

Той разхлаби вратовръзката си и разкопча най-горното копче на бялата си риза.

— И без това всичко е представление, човече. Би трябвало да можеш да се обличаш така, както се чувстваш удобно, и да мислиш за наистина важните неща вместо за такива глупости.

Той преметна вратовръзката през рамото си.

— Ей, спомняш ли си как едно време ходехме на лов за елени? Надолу до Уайт Оук? Спомняш ли си как понякога сутрин беше толкова тихо, че можеше да чуеш как някое листо пада между клоните на петдесет метра от теб?

Спомнях си за това, както и за една ледена сутрин, когато на трийсет метра пред мен без предупреждение и напълно безшумно се показа един свръхестествено жив и бдителен елен с големи рога, а от лъскавите му черни ноздри излизаше на кълба горещият му дъх. Докато той оглеждаше ниските кафяви храсталаци около себе си, аз започнах да повдигам ловната си карабина .308 калибър милиметър по милиметър, като я движех единствено когато еленът не гледаше към мен. Най-сетне се прицелих зад кафеникавото му рамо и задържах оръжието в това положение в продължение на няколко секунди.

После плавно дръпнах спусъка, така че петлето удари празното място за патрона в цевта, и прошепнах — „Бум“. Животното подскочи и избяга между дърветата с високо вдигната бяла опашка.

— А спомняш ли си онези глигани, които ни изненадаха на пътя в Деня на благодарността? — продължи Джони.

— Спомням си.

— Бивните им бяха като на саблезъби тигри. Помислих си, че ще ни изядат живи, да им го начукам.

Не откъсвах поглед от него.

— Как разбра? — попита ме той.

— Отворих медицинското ти досие — отговорих му аз. — След като видях списъка за изнудване от нейния компютър. Записала те е с депресия, посттравматичен стрес, безсъние. Четирийсет хиляди на година.

Джони въздъхна.

— Компютърът. Блестящо. — Той поклати глава. — Истинска кучка, нали? И четирийсетте бона далеч не бяха всичко. Непрекъснато искаше още нещо. Да я запознавам с разни хора, да ѝ разказвам за кирливите им ризи. А най-лошото беше, че трябваше да я слушам. „Ти носиш много вина в себе си, Джони. Ще имаш нужда от моята помощ. Отношенията ни ще бъдат дългосрочни. Ще трябва да се абонираш за услугите ми.“ — Той се разсмя кратко. — Завинаги. Моята доживотна психоложка. Опитах се да се измъкна. Накарах един частен детектив да изрови нещо за нея, дори се сдобих с нейния психологически профил от професионалната школа, която бе завършила. Според Марк профилът ѝ беше доста стряскащ. Но тя само ми се присмя.

Значи кодът на Уелш, който ни беше превела Ел Ей, беше на Голд. Отговаряше на истината. Представих си как Пендърграс го беше надраскал в бележника си, докато беше говорил по телефона с Джони — на същата страница, която бяха натъпкали в носа на Голд. В някакъв момент Джуъл беше гепил бележника и беше добавил и собствената си бележка за „ГЛ Оуен“ на следващата страница, вероятно след като беше надушил за предстоящата работа.

— Затова ли беше езикът?

Джони извърна поглед и кратко кимна.

— Затова ги накарах да го отрежат, да. Наистина бях бесен. Но да го изсушат в собствения си дехидратор за храна? Господи, какви свине. Всичко останало беше импровизация. Безплатна екстра.

— Имаше и още, Джони — казах му аз. — Имаше няколко неща, които не направи.

— Какво не съм направил?

— Когато те попитах кога адвокатите наричат някой свидетел „кучка“, ти не прояви никакъв интерес за кого или за какво говоря. И когато ти казах, че съм чул интересни неща за онова, което се случва в затвора, от някакъв психолог, въпреки цялото ти любопитство към случая ти не поиска да разбереш кой е бил психологът или за какво точно е говорел. Той — или тя. Единственото обяснение е вече да си знаел всичко.

Джони въздъхна.

— Трябваше да се досетя, че рано или късно ще допусна някаква подобна тъпа грешка. Бяха странни дни, човече. Като юрист си мислиш, че те бива с думите, историите и подробностите, бива те да лъжеш, но когато всичко е лъжа, просто трябва да се помнят прекалено много гадни неща.

— А защо и Пендърграс?

— Той трябваше да си отиде, защото вие щяхте да го пречупите. А това щеше да означава край и за мен.

— Ти ли поръча да стрелят по Ел Ей?

Джони стисна основата на носа си с два пръста и поклати глава.

— Не, Бис, не. Никога не бих направил такова нещо. Ако щеш, вярвай, но когато чух, почти бях решил да ти се обадя и да се предам. Вдигнах телефона, дори набрах номера, но после не събрах кураж да продължа. Казах си, че това ще бъде последният им ход, че след това ти ще направиш така, че тя, Джейна и момичетата да бъдат в безопасност.

Той се усмихна невесело.

— Шибаните кретени са си мислели, че като убият Ел Ей, ще подобрят положението си, нали? Решили са да те спрат, като стрелят по близките ти.

Той дрезгаво се разсмя.

— Хич не ме бива да ги избирам.

— Къде ги намери?

— Марк ме свърза с тях. Всички са били в неговия затвор в един или друг момент от живота си и познават онзи тип от „Божият меч“, Кийтс. Сигурно е знаел, че са ти вдигнали мерника заради онзи наркоман, който уби жената и детето на Бо.

— А Фрикс?

— Той знаеше същото, което и Голд. И реши да се опита да ме изнудва, след като тя вече беше мъртва.

Джони разроши косата си с ръка и добави:

— Но към този момент вече нямаше какво да ме спре, Бис. Той също трябваше да си отиде.

— Успя да запалиш доста хора по твоята идея за маниаците на тема края на света, Джони.

— Знам, човече. Беше доста добра версия, нали? Бяха идеални за ролята на лошите.

— А защо беше монетата?

Той сви рамене.

— За заблуда, също като писмото. Помислих си, че ако стигне до жълтите вестници, до новинарските емисии, до интернет, кой знае — може да стане така, както стана в Калифорния, издирването да поеме в погрешна посока и да се появи изкупителна жертва. Не смятах, че самият ти ще оглавиш разследването.

Той пое дълбоко въздух, после бавно го издиша.

— Всъщност точно от монетата ми хрумна как да я убия. Сетих се за римляните, нали разбираш? Един месец бях закъсал с парите, заради вноските за Голд и всичко останало, и продадох по-голямата част от колекцията си. Оставих си само няколко монети за спомен. Не вярвах след толкова време да си спомняш за тях.

Не казах нищо.

— Наистина съжалявам, Бис. За всичко. За всичко освен за Голд. Нея бих убил отново, ако имам тази възможност. След „Делта Форс“ не вярвах в мен да е останало някакво желание за убиване, но просто нямам думи да ти опиша колко мразех тази кучка, човече.

— Знаеш защо съм тук — казах му аз.

— Имаш предвид, освен за да ме арестуваш?

Извадих сгънатия лист от вътрешния си джоб и го побутнах през бюрото към него, за да го прочете. Беше копие на една бележка от собственото му досие, записана от Голд в горния край на една иначе празна страница. От бележката сякаш на вълни струеше яростна злоба и тя гласеше:

Дж. P. Т. 9/2

убл гджт най-дбр пртл пслдн гдн гмнзт, нрзкрт

„Пслдн гдн гмнзт.“ Последната година в гимназията. Годината, в която спечелихме първенството на щата. Последната година от живота на Кат. А „нрзкрт“, разбира се, беше съкратено от „неразкрито“.

— Ще ми кажеш какво се случи с Кат и къде е тя, Джони — казах му аз. — Ще направя всичко, което се наложи, за да го направиш.

Джони се усмихна накриво.

— Всичко? — попита той. — Дори да ме простреляш в капачките?

Помълчах малко и казах:

— Наистина ли си мислиш, че ще спра дотам?

Джони извърна поглед към прозореца и в полегатата светлина на късната есен различих фината паяжина от венички в бялото на уморените му очи и разширяващите се бръчки в ъгълчетата им.

— Не — отговори той. — Не повече, отколкото бих направил аз на твое място. — Продължи да гледа безизразно през прозореца още малко, после въздъхна. — На игрището двамата с Даз бяхте като две колелца от някакъв шибан часовников механизъм, Бис. Никога не бях виждал нещо подобно. Вие двамата направихте така, че да спечелим първенството на щата — това е истината. Но според мен ти така и не го разбра.

Не казах нищо.

— Той беше полудял от завист, човече. Завиждаше ти заради момичетата, с които беше, и заради онова място, на което живееше. Дори ти завиждаше заради семейството ти. Нали знаеш какво беше неговото. Беше разбрал, че ще те изберат за футболна стипендия много преди него, а освен това знаеше, че си по-умен от него. Дявол да го вземе, ти беше по-умен от всички ни. И дори не го знаеше.

— Защо говорим за Даз, Джони?

Той разтърка очите си с върховете на пръстите и на свой ред попита:

— Защо говорим за Даз? — После се завъртя на стола си обратно към мен. — Защото Даз предложи да отвлечем Кат. И аз бях там, но Даз беше този, който… — Гласът му го предаде и той преглътна на сухо, преди да продължи: —… който я удуши.

Измина един неизмеримо дълъг миг, в който Земята продължи да се върти безшумно около студената си ???

— А ти, Джони? — попитах го аз. — Завиждаше ли ми?

— Предполагам, че да, Бис. Но в крайна сметка разбрах, че ти наистина се смяташ за сирак, който си няма нищо свое. Само че тогава все още виждах само страхотните ти родители, фермата и конете, и таланта ти на футболното игрище, и как нищо не можеше да те спре. И как привличаше мацките като мушички, които се събират около лампата. Но Кат беше най-красивото момиче, което бях виждал през живота си, Бис. Трябва да ти призная, че и аз я исках толкова, колкото Даз.

— Той изнасили ли я?

Джони не отговори известно време. Само дишаше тежко и стискаше зъби, после кимна веднъж.

— Да, изнасили я.

— А ти?

Джони наведе глава.

— Правил ли си някога нещо лошо, Бис? Имам предвид нещо наистина лошо, заради което да отидеш в ада?

Не отговорих.

— Невероятно е какво ти причинява това — каза Джони. — Как те притиска с тежестта си. Как е там всеки ден, всяка минута, всяка секунда, как въжето непрекъснато се затяга около шията ти и ти знаеш, че няма абсолютно никаква надежда, никакъв шанс да оправиш каквото и да е. Времето не оправя нещата, а точно обратното. И разбираш, че може да измине цяла вечност и още хиляди като нея, но въпреки това никой никога няма да ти прости — нито ти самият, нито дори Бог, ако изобщо има такова нещо. Накрая стана така, че започнах да виждам всичко всеки път когато затворех очи. И продължавам да го виждам. Мисля, че точно това беше истинската причина Даз да катастрофира. Просто нямаше как да продължава да живее повече с тази мисъл.

Джони вдигна поглед към мен.

— Направих всичко по силите си, за да ме убият там, Бис, наистина. Но явно в „Делта Форс“ ме бяха обучили прекалено добре. Онези задници изскачаха с тъпите си калашници, аз реагирах, преди да успея да се спра, и…

Той поклати глава.

— И накрая моето сърце продължаваше да бие, човече, а техните — не.

— Къде е тя?

Той се вторачи в бюрото си в продължение на няколко секунди. Изглеждаше запленен от това, което вижда върху него — като биолог, който е открил някаква нова форма на живот.

После каза:

— До онова голямо езеро във фермата. В края на онази долина, където беше старата хижа, с върбите и памуковите дървета. От западната страна, където има една голяма скала, на около шест метра от брега на езерото. Заведохме я там с джипа на Даз, след като тя ни разказа за това място. Излъгахме я, че имаме среща с теб там. Даз просто се побъркваше, когато си помислеше за теб и за нея. Искаше да я закара там и да я изчука. Сигурно беше успял да се убеди, че тя ще се навие, след като я заведем там. А тя ни повярва, защото бяхме твои приятели…

Гласът му отново се прекърши. След няколко секунди той се овладя и продължи:

— Но тя се бори като истинска тигрица, човече.

Джони стисна очи, но почти незабавно ги отвори отново, сякаш онова, което се опитваше да не вижда, беше още по-непоносима гледка зад клепачите му, отколкото в светлината на деня.

— Когато всичко свърши, я заровихме и избягахме.

Той наведе глава.

— Не мога да ти опиша колко ме боли, Бис.

— Не се опитвай.

Джони ме погледна и кимна веднъж.

— Искам да свидетелстваш срещу хората, които си използвал за убийствата, Джони.

Той отново кимна.

— Вече го направих — отговори той, като вдигна в ръката си една червена флашка. — Всичко е тук.

Джони подхвърли флашката обратно на бюрото си и ме погледна с изражение, което не успях да разчета.

— Снощи два пъти правих любов с Алиша, Бис. За пръв път от петнайсет години. Питам се дали това ѝ е подсказало нещо. Мислиш ли, че е разбрала?

Не откъсвах поглед от него.

Джони извади една цигара от пакета на бюрото си, потупа се по джоба на ризата, потърси на бюрото и бръкна в джоба на панталона си, откъдето — като фокусник, какъвто си беше останал — извади автоматичен валтер .380 калибър.

— Опа — каза той и насочи оръжието в гърдите ми. — Работата е там, че не мога да се оставя да ме умъртвят с инжекция, Бис. И не смятам да излежа доживотна присъда. Не казвам, че не го заслужавам.

Той извади запалка, запали цигарата и дръпна дълбоко. После издиша дима към тавана и загледа как се кълби.

— Мисля, че се налага да изясним нещата.

— Тогава нека да ги изясним — отговорих аз. — Какво ще ти трябва, за да можеш отново да спиш спокойно?

Джони ме погледна в продължение на няколко секунди.

— Това беше доста добре казано, Бис. Винаги си имал определен талант да се изразяваш както трябва. От теб щеше да излезе страхотен адвокат.

Без да откъсва очи от мен, той остави цигарата си в малкия кристален пепелник, сложи внимателно пистолета на бюрото, отвори едно странично чекмедже и извади от там половинка бърбън „Уайлд Търки“.

— Искаш ли една глътка? — предложи той.

Не отговорих.

— Аз мисля да опъна една.

Той отвори бутилката и отпи дълга глътка от бърбъна, после избърса уста с опакото на ръката си.

— Тука е така — въздъхна той. — Обичам те, Бис. Може ли един мъж да каже това на друг?

Джони остави бутилката на бюрото до пистолета и продължи да ме гледа в очите.

Мислех си за собствените си ръце, които бяха толкова по-неумели от неговите, и се опитвах да си спомня как точно се е нагънало сакото ми от дясната страна, когато седнах на стола.

— Наистина те обичам, Бис. Но…

Той хвана пистолета, насочи го към третото копче на ризата ми и вдигна предпазителя.

Ръкохватката на моя зиг беше точно там, където трябваше да бъде, зад гънката на сакото ми. Попаднал в някаква зона на съзнанието, която нямаше нищо общо с мисълта или дори с намерението, аз излетях от стола, пистолетът заподскача в ръката ми, а изстрелите се чуваха някъде тихо и отдалече. Всеки от тях караше Джони да се разтърсва на стола зад бюрото си, докато собственият му пистолет се изплъзваше от ръката му.

Прекратих стрелбата и чух как последната гилза издрънча по дъските на пода.

Ризата на Джони вече беше подгизнала в червено, когато той прошепна:

— Бум.

После бавно се отпусна напред и лицето му полегна на бюрото до бутилката бърбън и цигарата, която продължаваше да дими в пепелника, а синкавата панделка на дима гладко се издигаше нагоре до мястото, където започваше да се кълби и да се обръща.

Чувах как Реджина пищи зад гърба ми, когато се протегнах да загася цигарата в пепелника, а после взех оръжието, с което Джони така и не беше стрелял. Внимателно хванах ръкохватката с шахматни шарки и тежестта на оръжието ми подсказа, че не е заредено. Оставих го в края на бюрото, по-далече от мъртвата ръка на Джони.

Процедурата беше такава — макар че от нея имаше точно толкова полза, колкото от колата на моргата, която щеше да отговори на моето обаждане на телефон 911.

46

Самопризнанието на Джони — подробно, юридически издържано и безупречно — се оказа достатъчно, за да бъдат осъдени и тримата обвинени. В самия си край Джони, като наистина способен адвокат, беше направил единственото възможно нещо, за да разчисти хаоса след себе си, като не пропусне нито една подробност от престъпленията и затвори всички вратички, през които можеха да се измъкнат някои от съучастниците му.

Стоунуол Джексън Мерит се призна за виновен и за трите убийства и свидетелства срещу останалите двама обвиняеми. Обясни, че заедно с братята Джуъл е убил доктор Голд по поръчка на покойния адвокат Джон Трамел, за което и тримата получили по двайсет и пет хиляди долара. През онази вечер я примамили в офиса ѝ с обещанието за огромен хонорар, за да свидетелства по едно дело за попечителство на следващата сутрин. Фрикс, който от години беше знаел за отношенията между Голд и Джони, бил убит срещу още двайсет и пет хиляди долара, разделени на три, след като се опитал да изнудва Джони. Мерит извършил сам убийството на Пендърграс и този път удвоил цената.

Мерит беше осъден на три последователни доживотни присъди за убийствата на Дебора Голд, Бенджамин Фрикс и Марк Пендърграс.

Адвокатът на Боби Уейн Джуъл реши да пледира невменяемост, като призна за участието на своя клиент в извършените престъпления, но изтъкна, че той е освободен с почести ветеран от армията, който страда от посттравматичен стрес, получен в защита на родината си, и престъпните му действия са пряк резултат от това състояние. Осъдиха го на смърт чрез инжекция. През целия съдебен процес беше избягвал да ме поглежда в очите, но когато прочетоха присъдата му, той ме погледна и сви рамене. На пресконференцията след процеса адвокатът му измърмори нещо за „узаконен линч“, но не спомена нищо за обжалване.

По някакво чудо и противно на очакванията на всички замесени, Рейфърд Дъглис Джуъл все пак не беше умрял от контузията на черепа си, или поне не беше останал мъртъв. Екипът на Бърза помощ беше успял да възстанови сърдечния му ритъм на третия опит и го беше върнал обратно в негостоприемния свят, който беше напуснал.

Райдаут ми се обади, за да ми съобщи новината.

— Хич не е добре, шефе. Но докторите казаха, че вероятно ще живее. Ако може да се нарече така.

Кокала беше осъден за убийствата на Голд и Фрикс след разгорещен дебат в съдебната зала дали изобщо е в състояние да бъде изправен пред съда. Според експертните свидетели мозъчният кръвоизлив, получен в резултат на удара с масивния речник на Джордан, паднал от височина три етажа в голямата къща, и последвалото спиране на сърцето и кислородна недостатъчност бяха предизвикали необратим апоплектичен удар и травматична деменция. Адвокатът му пледира процесът срещу него да бъде прекратен с довода, че Кокала не е в състояние да разбере обвиненията срещу себе си и да окаже съдействие на собствената си защита.

— Може и да не е толкова умен, колкото е бил преди, господин адвокат — отговори съдия Гейтър, — но през цялото време от началото на заседанието наблюдавам как му задавате въпроси и се вслушвате в отговорите му. Искането ви е отхвърлено.

Джуъл беше признат за виновен и осъден до живот и за двете убийства. Докато му четяха присъдата, той седеше отпуснат на инвалидния си стол и не даваше никакви признаци, че я е чул.

Когато разбра за състоянието му, Джейна възкликна:

— Господи! Не че не си го заслужаваше, но това е ужасно. Надявам се, че Джордан няма да страда заради него.

Джордан на свой ред заяви:

— Не знам какво е очаквал, като е тръгнал да заплашва хората с пистолет и да ги връзва.

А Кейси само сбърчи нос и добави:

— Освен това миришеше на прегазено на пътя животно.

След като Дуайт Хейзън оттегли натиска си, разследването срещу мен беше прекратено веднага и от градския съвет ми предложиха да се върна на работа с увеличение на заплатата и служебна препоръка. Аз отказах.

47

Не се върнах на работа, но историята за мен не беше приключила. Дуайт Хейзън беше призован по четири обвинения за сексуални контакти с непълнолетни и три за сексуален тормоз по свидетелства на три различни жертви — всички бяха бивши пациенти на доктор Голд. Бяха свидетелствали, след като във вечерното коментарно предаване на Джеф Дийн и статиите на Кас Сиганейро в „Газет“ недвусмислено беше съобщено, че Хейзън е плащал рекет на Голд, за да не го изнудва? Хедър Обеновски не искаше да свидетелства, освен ако не е абсолютно наложително, но се съгласи да дойде в съда заедно с останалите момичета за морална подкрепа, както и да помогне на Бени с терапията в групата за момичета, преживели сексуален тормоз.

Докато обвинят Хейзън, той беше изчезнал яко дим. Тогава камерите се обърнаха към цяла поредица държавни служители — с изключение на Оз, — които горяха от желание да споделят разочарованието и гнева си, съчувствието си към жертвите и цялото общество, както и да изтъкнат гигантските си лични, философски и политически различия с Хейзън, които винаги бяха съществували, но те никога не ги бяха приложили на практика единствено от уважение към свещеното волеизявление на народа и изискванията на държавното управление. Настана време за съвещания, разследвания и специално назначени комисии и дори се понесе мълвата за цялостна нравствена оценка на работата на държавните служители в Тревъртън.

Тогава някой се обади анонимно в централата на полицията и Монси ми предаде, че в гробищния парк „Сипван“ ме очаква някаква лична пратка. Вежливо отклоних предложенията за полицейски подкрепления, сапьорска проверка и таен ескорт от ФБР и отидох сам с колата в един студен късен следобед, огрян от медна слънчева светлина. По пътя се разминах с черния форд под наем, който бях забелязал пред дома на Къчел. Този път колата отиваше към летището, а шофьорът беше облечен със сивокафяв костюм в тексаски стил и тънка каубойска вратовръзка. Очите му бяха скрити зад огледалните слънчеви очила, но той ми кимна леко и докосна ръба на белия си „Стетсън“, докато се разминавахме.

Нямах представа какво ще намеря на гробището, но имах усещането, че ще бъде свързано със случая „Голд“. И се оказах прав.

Без да се замислям, завих наляво веднага след като влязох през портала — към гроба на Джой Тероун. Отдалече ми се стори, че монументалният ангел, застанал на пост зад нея, е вдигнал в ръката си голям чувал с боклук, за да го огледам. Когато се приближих, различих Дуайт Хейзън. Беше с голяма черна перука и дрехи на бременна жена, окован за китката на ангела с белезници, с изкривено лице от усилието да стои на пръсти. По-късно в чантичката на кръста му бяха открити няколко хиляди долара в мексикански песо и карта на град Сиудад Мигел Алеман.

При разпита той отказа да отговори къде е бил и какво е правил между предявяването на обвиненията срещу него и пристигането си в гробищния парк „Силван“. Примирих се с вероятността никога да не разбера какво точно се беше случило, включително и как се беше озовал окован за ангела.

Видях го още два пъти. Първата ни среща беше в съда, където той оспорваше законността на задържането си. Аз бях там, за да свидетелствам по делото за обжалване на един по-стар случай, и двамата се засякохме в коридора пред съдебната зала. Въпреки усилията на неговия адвокат да го отмести от пътя ми, в продължение на няколко секунди се озовахме лице в лице — достатъчно за него, за да ме изгледа презрително, и за мен, за да развия абсолютна сигурност за нещо.

Открих Рик Харт в тоалетната на третия етаж.

— Вдигни си ципа и слушай, Рик. Хейзън е убил Джой Доун Тероун. Не ме питай откъде знам за това. Просто знам. Сега остава само да го докажеш.

Последва разследване, при което бяха открити достатъчно доказателства за предявяване на обвинение и адвокатите на Хейзън влязоха в отчаяна битка, за да го предпазят от необходимостта да даде ДНК проба по убийството на Тероун. Но загубиха.

Втората ни среща беше в „Три“, където го посетих в килията му на четвъртия етаж. Беше блед и небръснат, но не се беше предал.

— Сигурно си мислиш, че си направил голям удар, нали? — попита ме той.

— Ти ми кажи.

Той се взира в мен в продължение на няколко секунди, като дишаше тежко.

— Защо дойде тук?

— Не съм сигурен — отговорих аз. — Исках да те разгледам хубаво, след като вече знам кой си в действителност. И може би да чуя какво казва човек като теб, когато го пипнат веднъж завинаги. Или може би само да те погледна в очите и да ти кажа нещо, което вече си знаеш — дотук беше с малките момичета. ДНК пробата ще бъде краят за теб.

— Откъде си толкова сигурен, че ще ме осъдят на смърт?

— Не съм — казах аз. — Но надеждата умира последна.

— Интересно кой го казва — отбеляза Хейзън, като се опита да се усмихне цинично. — Винаги си твърдял, че си против смъртното наказание.

— Така е — съгласих се аз. — От друга страна, понякога човек трябва да проявява известна гъвкавост.

— Знаеш ли, винаги съм ненавиждал атлети като теб, Бонъм. Винаги печелите и момичетата, и вниманието на пресата. Все едно сте някакъв Божи дар за скапания свят. — Той стовари юмрук върху бедрото си. — За какъв се мислиш, по дяволите?

— За никакъв — отговорих му аз. — Но въпреки това ще бъда там заедно със семейство Тероун, когато ти поставят смъртоносната инжекция. Потърси ме. Аз ще съм този, който ще седи на стола на Джой Доун.

48

В деня, в който историята свърши — като се превърна в друга история — Дъсти ни чакаше на портала на „Летящото С“. Изглеждаше в също толкова добра форма, в каквато беше, когато аз все още бях в гимназията. Подпираше се с кръстосани крака на решетката на стария си кафяв додж с двойно предаване под слабото слънце на късната есен, която се превръщаше в зима, и държеше димяща чаша кафе в единствената си ръка. Облечен със синя работна риза от дебел памук, избелели джинси, ботуши и черна каубойска шапка „Резистол“, която беше понесла много природни стихии, той изглеждаше като риба във вода — съвършена илюстрация на фермера, който работи от седлото на коня си. До него стоеше Джолан, жълтият лабрадор, и розовият му език беше увиснал, докато двамата гледаха как колоната от превозни средства постепенно намалява скоростта и отбива от шосето.

Колите минаха една след една под арката от ковано желязо и се изравниха с него, като хрущяха с гумите си по чакъла: две патрулки, пълни с щатски шерифи, големият шевролет блейзър на съдебния лекар, „Бъфорд“ — аз бях зад волана, а до мен седяха Ел Ей и Зито — и два служебни пикапа, единият от които беше с двойно предаване и теглеше след себе си голямо ремарке, на което беше багерът. Когато всички спряхме, Дъсти си размени няколко думи с шофьорите на двете патрулки, а после тръгна покрай всички коли, следван от Джолан, като кимваше и казваше по нещо на всеки. Джолан вежливо размахваше опашката си по три пъти на всяко спиране. След като огледа ремаркето, Дъсти се върна обратно до моя прозорец.

— Здрасти, Бискит. Лий Ан.

— Здравей отново, Дъсти — каза Ел Ей.

— Здравей, момиче.

Опашката на Джолан вече махаше непрекъснато и кучето се беше ухилило до уши.

— Държиш ли се, синко? — попита ме Дъсти.

— Май да, благодаря — отговорих аз. — Дъсти, това е Флойд Зито, стар боен другар. Зито, това е Дъсти Роудс.

Зито протегна единствената си ръка и Дъсти хвърли поглед на празния му десен ръкав, остави кафето си на покрива на Бъфорд и я стисна.

— От нас двамата ще излезе общо един пианист, Флойд — каза той.

— Да, само трябва да ми обясниш за какво са всичките тези бели и черни клавишчета, по дяволите — отговори Зито.

Дъсти се усмихна. После продължи:

— Бис, казах на онези момчета в патрулките, че ще трябва да оставят колите си до къщата. Май ще трябва да ги пусна на задната седалка на пикапа — поне тези, които не се съберат в каросерията. — Той кимна към багера. — В последно време беше сухо, така че сигурно ще успеем да прекараме това през потока. Ако не стане, ще се върна за трактор.

Рейчъл ни посрещна на алеята зад къщата.

— Желая ви успех, предполагам — каза тя и ме прегърна силно.

В чистия въздух над нас се носеха лястовици.

Докато се подрусвахме зад ремаркето по пътеките, които през по-голямата част от живота си бях свикнал да изминавам на кон, а не в кола, Ел Ей включи радиото и откри радиостанция за стари шлагери от Тексаркана, по която бяха пуснали една песен на Робърта Флак:

Когато те срещнах, веднага разбрах —

слънцето в очите ти видях.

Луната в небето ти ми подари

и тъмнината изпълни със звезди.

Мълчах и се взирах невиждащо в пейзажа, който преди ми се струваше красив.

— Кога разбра, че пистолетът на Джони не е зареден? — попита ме Ел Ей.

Въпросът ме изненада, макар че сигурно трябваше да го очаквам. Не знаех как да отговоря. Надявах се, че го бях разбрал, след като съм дал първия изстрел със собствения си пистолет.

— Твърде късно, за да остане жив — отговорих аз.

— Той е искал да стане така, Бискит. След като е разбрал, че всичко е свършило. Той те е избрал да го направиш.

Погледнах я, без да отговоря. Споменът за онзи ден ме изгаряше отвътре като гореща шлака.

— Решил е, че ти го дължи — продължи тя.

Отново не отговорих. Протегнах се и изключих радиото. Най-сетне казах:

— Това не му донесе нищо.

— Той не би го и искал.

Четирийсет минути по-късно стояхме пред колата и гледахме как работниците разтоварваха багера до езерото.

— Може ли да се копае достатъчно внимателно с това нещо? — попита Зито.

— Той го е правил и друг път — отговори един от шерифите.

Ел Ей го погледна.

— Имам предвид, изравял е кости.

Водачът на багера — луничав мъж с вид на стар фермер и мазолести ръце, големи като бейзболни ръкавици — протегна хидравличното рамо над мястото, което му бях очертал, и бавно изтегли кофата на багера обратно, като събра с нея идеално равен слой от пръст и папрат с дебелина седем-осем сантиметра.

— Еха — каза Зито. — Този тип знае какво прави.

Багерът направи още едно загребване, после още едно. Всички гледахме като студенти по медицина на хирургическа операция, докато земята бавно разкриваше тайната си.

— Той каза ли колко дълбоко е заровена? — попита Ел Ей.

Поклатих глава и отговорих:

— Дори не знам дали не ме е излъгал, че е тук.

— Можехме да го попитаме пак, този кучи син, но не знаем телефонния код на ада — обади се Зито.

Сведох поглед към краката си.

— Извинявай, приятел — побутна ме той. — Просто исках да кажа, че не е имал никаква причина да излъже, след като е бил на прага на смъртта, нали така?

Ел Ей изгуби интерес към разговора и се приближи до място, откъдето можеше да гледа как кофата на багера разкрива новите пластове земя. Приспивната равномерност на движенията на машината, съвършената еднаквост на загребванията, прокашлянето и ръмженето на дизеловия двигател сякаш ни обгръщаха в непроницаем въздушен мехур, в някакво измерение, където обичайното време нямаше никакво значение.

Изведнъж Ел Ей направи знак на водача на багера и всички пристъпихме напред. Никой не каза нищо, докато стояхме и гледахме извивката с цвят на слонова кост, която се беше показала от земята при последното загребване на багера — видимият край на един отдавна изгубен свят и финалът на историята, която най-сетне завършваше.

Когато почти лишените от тегло останки бяха прибрани в чувал и натоварени в колата на съдебния лекар, продължихме да мълчим, защото нямаше какво да се каже. Ел Ей стоеше встрани от нас и наблюдаваше мълчаливо с насълзени очи, измъчвана от собствената си мъка — стара и нова.

Най-сетне тя дойде при мен и ме прегърна.

— Сега, Бискит — каза ми тихо тя. — Сега можеш да се прибереш у дома.

Content

Том Райт
Черните птици

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48