Гийермо дел Торо и Чък Хоган

Вечната нощ

Сега разбирам колко трудна е била работата ви.

-ГДТ

На Шарлот, завинаги.

-ЧХ

Нощта им принадлежи. И нощта ще бъде вечна...

СЛЕД ВЗРИВОВЕТЕ ВСИЧКО СВЪРШВА.

ДЪЖД ОТ САЖДИ

Из дневника на Ефраим Гудуедър

Дойде вторият ден в тъмнина и арестите започнаха. Най- добрите и най-умните - всички, които бяха на власт, богатите, влиятелните.

Законодатели и директори, магнати и интелектуалци, бунтари и уважавани обществени фигури. Нито един от тях не бе превърнат; всички бяха изтребени, унищожени. Екзекуцията им беше бърза, показна и брутална.

Всички водачи бяха отстранени, с изключение на по няколко специалисти във всяка област. Прокълнатите излизаха от Ривър хаус, Дакота билдинг, Бересфорд и тем подобни. Всички бяха изловени и подкарани като стадо към основните места за публични събирания в големите градове по цял свят като Нешънъл мол във Вашингтон, улица Нанджин в Шанхай, Червения площад в Москва, Стадиона в Кейптаун и Сентръл парк в Ню Йорк. Там, като в някакъв зловещ кървав карнавал, те бяха ликвидирани.

Говореше се, че над хиляда стригои вилнеят по Лексингтън и нападат всички сгради около парка Грамърси. Предложенията за пари или услуги оставаха нечути. Меки ръце с маникюр умоляваха и просеха. Човешки тела се гърчеха, увиснали от уличните лампи по цялата дължина на Медисън авеню. На Таймс скуеър на високи по двадесет стъпки погребални клади пламтеше загоряла глезена плът. Манхатънският елит миришеше почти като барбекю и осветяваше пустите улици, затворените магазини - ТОТАЛНА РАЗПРОДАЖБА - и угасналите мегаекрани с течни кристали.

Господаря[1] явно беше пресметнал правилния брой, точното равновесие на вампирите, които бяха необходими за налагане на властта му, без при това да се претоварва притокът на кръв; подходът му беше методичен и наистина математически. Старите и болните също бяха събрани и премахнати. Чистка и преврат. Приблизително една трета от населението беше изтребено през този седемдесет и два часов период, който оттогава събирателно се нарича „Нулевата нощ.“

Пълчищата овладяха улиците. Полицията за борба с безредиците, SWAT, армията - всички те бяха пометени от вълната чудовища. Онези, които се покориха и се предадоха, останаха като охранители и пазачи.

Планът на Господаря се увенча с огромен успех. По жесток дарвинистки начин Господаря подбра оцелелите според тяхното покорство и отстъпчивост. Растящата му мощ не можеше да се определи другояче, освен като ужасяваща. След унищожаването на Древните, неговият контрол над ордите - и оттам над целия свят - се разшири и даже се усложни. Стригоите вече не вилнееха из улиците като побеснели зомбита, не нападаха и не се хранеха, когато им се прище. Подобно на пчели в кошер или на мравки в мравуняк, явно всеки един имаше ясно определена роля и отговорности. Те бяха очите на Господаря по улиците.

В началото дневната светлина съвсем липсваше. Когато слънцето се намираше в своя зенит, бледите му лъчи можеха да се зърнат за секунди, ала през останалото време владееше непроницаем мрак. Сега, две години по-късно, слънцето се прокрадва през отровената атмосфера само по два часа дневно, но хилавите му лъчи са нищо в сравнение със светлината, която някога сгряваше земята.

Стригоите са навсякъде като някакви паяци или мравки; имат грижата оставените живи да се впишат в рутината...

Най-стъписващото от всичко обаче е... колко слабо всъщност се промени животът. Господаря извлече полза от обществения хаос през първите няколко месеца. Лишението - от храна, от чиста вода, от хигиенизиране, от прилагане на закона - тероризираше населението до такава степен, щото когато беше възстановена основната инфраструктура, бяха въведени купони за храната и поправената електрическа мрежа пропъди мрака на дългите нощи, хората откликнаха с благодарност и покорство. Стадото трябваше да възмезди реда и рутината - ясната структура на властта. И да се предаде.

За по-малко от две седмици повечето системи бяха възстановени. Вода, ток... отново започнаха предаванията на кабелната телевизия, този път само повторения, без реклами. Спорт, новини, всичко беше повторения. Нищо ново не се произвеждаше. И... това се хареса на хората.

Бързото придвижване беше първостепенна задача е новия свят, понеже личните автомобили станаха изключителна рядкост. Колите бяха потенциални бомби и по тази причина нямаха място в новата полицейска държава. Те биваха конфискувани и унищожавани. Всички превозни средства в движение принадлежаха на обществените служби - полиция, пожарна, чистота - и се управляваха от покорни човешки същества.

Същата участ сполетя и самолетите. Единствените действащи самолети бяха под контрола на Стоунхарт, мултинационал- ната корпорация, от чиято хватка върху разпространението на храната, върху управлението и производството на оръжия, Господаря се бе възползвал при превземането на планетата. Въздушният флот на Стоунхарт се състоеше приблизително от седем процента от самолетите, които някога пореха небесата над целия свят.

Среброто беше поставено извън закона и се превърна в разменно средство, силно желано и заменимо за купони или точки за храна. Правилното количество от него можеше дори да откупи на човек или на обичания от него излизане от фермите.

Фермите бяха единственото съвършено различно нещо в този нов сеят. Фермите и обстоятелството, че вече не съществуваше образователна система. Нямаше повече учене, нямаше повече четене, нямаше повече мислене.

В кошарте и кланиците се стичаха хора по двадесет и четири часа в денонощие, седем дни седмично. Обучени пазачи и скотовъдци снабдяваха стригоите с потребните им хранителни вещества. Новата класова система се установи бързо. Биологична кастова система - стригоите предпочитаха кръв от В-положителна група. Всякаква кръв вършеше работа, ала В-положителната или носеше и допълнителни ползи - например различно млечно съдържание - или по-добре от останалите запазваше вкуса и качеството си извън човешкото тяло и беше по-подходяща за пакетиране и съхранение. Хората от другите кръвни групи бяха работниците, фермерите, истинските черноработници. В-положителните бяха „Кове" - първокачественото месо. Биваха обгрижвани, получаваха допълнителни ползи и храни. Даже в лагерите получаваха двойна доза ултравиолетово облъчване, та да е сигурно, че имат достатъчно витамин D. Дневният им режим, хормоналното им равновесие и в крайна сметка - възпроизводството им - подлежаха на систематично регулиране, за да не се изостава от търсенето на кръвта.

И така. Хората ходеха на работа, гледаха телевизия, хранеха се и си лягаха. Ала в тъмнината и тишината те хлипаха и се въртяха, понеже знаеха твърде добре, че познатите им, че хората до тях - дори хората, които споделяха постелята им - могат изведнъж да си отидат, погълнати от бетонната структура на най- близката ферма. И те прехапваха устни и плачеха, понеже нямаха друг избор, освен да се покорят. Все имаше някой друг (родители, братя и сестри, деца), който зависи от тях. Все имаше някой друг, който им даваше позволението да се боят, който благославяше тяхната страхливост.

Кой би сънувал, че ще гледаме с голяма носталгия назад към деветдесетте и първите години на новия век с тяхното безредие. Времената на бъркотия, политическа дребнавост и финансови разпри, които предшестваха рухването на световния ред... та това си беше златна ера. Всичко, което представлявахме ние, се изгуби - всякаква обществена форма и порядък според разбиранията на нашите отци и праотци. Ние се превърнахме в стадо. Превърнахме се в добитък.

Онези от нас, които още сме живи, но не сме станали част от системата... ние станахме аномалия... Ние сме вредителите. Мършоядите. Преследваните.

Няма как да отвърнем на ударите...

Улица „Келптьн", Удсайд, Куийнс

В далечината отекна вик и доктор Ефраим Гудуедър сепнат се пробуди. Метна се на дивана, обърна се по гръб и седна. Само с едно плавно, мощно движение стисна износената кожена дръжка на меча, която се подаваше от торбата на пода край него, и разсече въздуха със звънтящото сребърно острие.

Бойният му вик, пресипнал и задавен, беглец от кошмарите му, пресекна. Острието потрепери, без да срещне плът.

Беше сам.

Къщата на Кели. Нейния диван. Познати неща.

Дневната на бившата му съпруга. Викът беше далечна сирена, превърната от спящия му ум в човешки писък.

Отново сънува. Сънува огън и форми от ослепителна светлина- неясни, но смътно човекоподобни. Блясък. Той беше в съня и фигурите се бореха с него, точно преди светлината да погълне всичко. Винаги се будеше разстроен и изтощен, сякаш физически се беше борил с противник. Сънят идеше отникъде. Той можеше да се унесе в най-домашни неща - пикник, задръстване, ден в службата - и тогава светлината пламваше, поглъщаше всичко и се появяваха сребърните фигури.

Пипнешком се пресегна за торбата с оръжията - преправен бейзболен сак, отмъкнат преди много месеци от горните рафтове на разграбения магазин „Модълс“ на Флетбуш авеню.

Намираше се в Куийнс. Добре. Добре. Сега си припомни всичко и изпита първите спазми на махмурлука, които го накараха да стисне челюсти. Отново беше изпаднал в несвяст. Поредното опасно пиянство. Върна меча в торбата с оръжията и се търкулна обратно, стиснал главата си в ръце, като че беше пукнато кристално кълбо, което внимателно е вдигнал от пода. Усещаше косата си остра и чужда, главата му пулсираше.

Ад на земята. Точно така. Земята на прокълнатите.

Реалността беше противна. Събудил се бе от кошмарния сън, за да се озове в истинския кошмар. Още беше жив - и още беше човек - което не беше много, но беше най-доброто, което можеше да очаква.

Просто още един ден в ада.

Последното, което си спомняше от съня, онази част, която се държеше за съзнанието му като лепкава плацента, беше образът на Зак, облян в изгаряща сребърна светлина. Този път блясъкът излезе от фигурата на Зак.

- Татко... - рече Зак и очите му срещнаха очите на Еф, а после светлината погълна всичко.

От спомена го побиха тръпки. Защо не можеше да намери покой от този ад в сънищата си? Не се ли предполагаше, че така стават нещата? Да се уравновеси ужасното съществувание със сънища за полет и за избавление? Какво не би дал за един напълно сантиментален сън, лъжица захар за ума.

Еф и Кели, току-що завършили колежа, обикалят бавно ръка за ръка битпазара в търсене на евтини мебели и дреболии за първия си апартамент...

Прохождащият Зак, който пристъпва с дебелите си крачета из къщата, господарче с пелени...

Еф и Кели и Зак около масата за вечеря, седнали с долепени длани пред пълните чинии в очакване Зи да произнесе до край своята подробна до забрава молитва...

Вместо това сънищата на Еф приличаха на зле заснети филми на ужасите. Лица от миналото му - и врагове, и познати, и приятели - биваха издебвани и отвличани, докато той наблюдава, неспособен да стигне до тях, да им помогне, неспособен дори да се извърне.

Поизправи се, седна, стабилизира се и се надигна, опрял ръка на облегалката на дивана. Премести се от дневната и отиде до прозореца, който гледаше към задния двор. Летището Ла Гуардия не беше далеч. Сега видът на самолет, далечният звук на реактивен двигател бяха повод за почуда. В небето не обикаляха светлини. Спомни си единадесети септември и колко сюрреалистично му изглеждаше празното небе тогава, и странното облекчение при завръщането на самолетите седмица по-късно. Сега нямаше облекчение. Нямаше връщане към нормалното.

Еф се запита колко е часът. Някое време сутринта, допусна той, доколкото можеше да съди от неточния си биологичен часовник. Беше лято - поне според стария календар - и следователно слънцето би трябвало да е високо в небето и да е горещо.

Ала мракът властваше. Естественият ход на деня и нощта беше нарушен, вероятно завинаги. Слънцето беше заличено от мрач- но пепеляво було, което се носеше в небето. Новата атмосфера се състоеше от останките от ядрените експлозии и вулканичните изригвания по целия свят, синьо-зелен кръгъл бонбон, обвит в глазура от отровен шоколад. Амосферата беше извряла до дебел задушаващ кожух, запечатал вътре тъмнина и студ и оставил слънцето навън.

Вечен сумрак. Планетата се превърна в блед загниващ свят на скреж и страдание.

Съвършената екология за вампири.

Според последните новинарски репортажи, отдавна цензурирани, но търгувани тайно като порнография в интернет, условията след катаклизмите бяха почти еднакви по целия свят. Разкази на очевидци за притъмняващо небе, черен дъжд, надвиснали облаци, които се сливат един с друг, за да не се разкъсат никога вече. Предвид въртенето на планетата и модела на ветровете, на теория полюсите - замръзналите север и юг - бяха единствените места на земята, които все още получаваха обичайната за сезона слънчева светлина... ала никой не знаеше това със сигурност.

Опасността от остатъчната радиация от ядрените взривове и изтичанията от централите в началото беше голяма, а в епицентровете на взривовете - катастрофална. Еф и другите прекараха близо два месеца под земята, в един тунел на метрото под река Хъдсън, и така бяха пощадени от краткосрочното падане на радиоактивните частици. Екстремните метеорологични условия и атмосферните ветрове разпространиха вредите над огромни области, което може би допринесе за разпръсването на радиоактивността; частиците бяха отмити от силните дъждовни бури, породени от насилствените промени в екосистемата и така радиацията се разпиля още повече. Радиоактивните частици се разлагат експоненциално, така че в краткосрочен план областите, които не бяха директно изложени на въздействие, станаха безопасни за пътуване и обеззаразяване приблизително след шест седмици.

Дългосрочните влияния предстояха. За известно време въпросите относно плодовитостта на хората, генетичните мутации и увеличената канцерогенност нямаше да получат отговор. Но тези съвсем реални тревоги бяха засенчени от настоящото положение: две години след ядрените катастрофи и овладяването на света от вампирите, всички грижи бяха непосредствени.

Виещата сирена замлъкна. Тези предупредителни системи, предназначени да отблъскват натрапници-хора и да призовават на помощ, все още се включваха от време на време, ала много по- рядко, отколкото в първите месеци, когато виеха непрестанно, настойчиво като предсмъртните викове на една умираща раса. Поредният чезнещ белег на цивилизацията.

Вече без сирената, Еф се ослуша за натрапници. През прозорци, качващи се от влажни мазета и спущащи се от прашни тавани - вампирите влизаха през всеки отвор; нямаше безопасно място. Дори и малкото часове слънчева светлина всеки ден - мъждива и дрезгава, придобила болнав восъчножълт оттенък - предлагаха много заплахи. Дневната светлина беше времето на човешкия полицейски час. Най-доброто време за Еф и другите да се придвижват без пряк сблъсък със стригоите. То също беше и сред най- опасните заради наблюдението и дебнещите очи на хора-колаборационисти, които се стремяха да подобрят своята участ.

Еф опря чело на прозореца. Хладината на стъклото бе приятна за топлата му кожа и за пулсирането в черепа му.

Знанието беше най-тежката част. Това, че осъзнава лудостта си, не прави човека по-малко луд. Осъзнаването, че се дави, не прави удавника по-малко удавник - само добавя бремето на паниката. Страхът от бъдещето и споменът за по-доброто, по-светлото минало причиняваха на Еф не по-малко страдание от самата вампирска зараза.

Той се нуждаеше от храна, от протеини. В тази къща нямаше нищо - преди много месеци я беше очистил от храна и алкохол. Даже откри таен запас бътърфингъри в килера на Мат.

Отстъпи от прозореца и се обърна с лице към дневната и кухнята. Опита да си припомни как и защо е дошъл тук. Видя драскотините в стената, където с кухненски нож освободи приятеля на бившата си съпруга - отряза главата на новопревърнатото същество. Това се случи в ранните дни на клането, когато да убиеш вампир бе почти толкова плашещо, колкото и някой от тях да те превърне. Дори когато въпросният вампир беше приятелят на бившата ти съпруга, човекът, който се гласеше да заеме мястото на най-важната мъжка фигура в живота на Зак.

Ала този позадавен рефлекс на човешки морал вече отдавна си беше отишъл. Светът бе променен и доктор Ефраим Гудуедър, някога. изтъкнат епидемиолог от Центъра за контрол и превенция на заразните болести, бе променен човек. Вампирският вирус беше колонизирал човешката раса. Заразата беше сразила цивилизацията с удивително вирулентен и жесток удар. Бунтовниците - волевите, мощните и силните - всички бяха изтребени или превърнати. И слабите, покорните, боязливите бяха оставени да служат на Господаря.

Еф се върна при своята торба с оръжия. От един тесен джоб с цип, предназначен за ръкавици или за лента за коса, той измъкна мърлявия си бележник Моулскин. Напоследък не помнеше нищо, без да го запише в опърпания дневник. Всичко попадаше там, от трансцеденталното до баналното. Всичко трябва да бъде записано. Това беше неговата натрапчива идея. Дневникът по същество представляваше дълго писмо до сина му Зак. Да остави свидетелство за това как търси единственото си момче. Да впише своите наблюдения и теории за вампирската заплаха. И, бидейки учен, просто да отбелязва данни и явления.

В същото време това беше и полезно упражнение за запазване на някакво подобие на нормален разсъдък.

През изминалите две години почеркът му беше станал толкова сгъчкан, че той едва разчиташе собствените си записки. Отбелязваше датата всеки ден, понеже това беше единственият сигурен начин да следи времето без читав календар. Не че имаше особено значение - с изключение на днешния ден.

Надраска датата и тогава сърцето му удари силно. Разбира се. Това беше. Защо за пореден път се беше върнал тук.

Днес беше тринадесетият рожден ден на Зак.

„Може да не оживееш отвъд тази точка“

предупреждаваше .надпис, залепен на вратата на горния етаж – изписан с меджик маркер и илюстриран с надгробни камъни, скелети и кръстове. Нарисуван беше от по-детска ръка, когато Зак беше на седем или осем години. Стаята на Зак беше останала общо взето непроменена, откакто за последен път той беше живял тук, като стаите на изчезналите деца навсякъде - символ на спирането на времето в сърцата на техните родители.

Еф продължаваше да се връща в стаята, подобно на гмурец, който се спуска отново и отново към останките на потънал кораб. Таен музей; свят, съхранен точно какъвто е бил. Прозорец, който гледа право в миналото.

Еф приседна на леглото, усети познатото хлътване на матрака, чу успокояващото проскърцване. Беше прегледал всичко в тази стая, всичко, което момчето му беше докосвало в предишния си живот. Сега той имаше грижата за тази стая; познаваше всяка играчка, всяка фигура, всяка монета и връзка за обувка, всяка тениска и книга. Отхвърляше идеята, че се самосъжалява. Хората не ходят в черквата, синагогата или джамията, за да се самосъжаля- ват; отиването там е жест на вяра. Стаята на Зак сега беше храм. Тук и само тук Еф изпитваше покой и укрепваше вътрешната си решителност.

Зак беше още жив.

Това не беше спекулация. Не беше сляпа надежда.

Еф знаеше, че Зак още е жив и още не е превърнат.

Едно време светът функционираше така - родителите на изчезналото дете имаха към кого да се обърнат. Имаха успокоението от провежданото от полицията разследване и съзнанието, че стотици, ако не и хиляди хора се отъждествяват с тяхното страдание, съчувстват им и активно подпомагат търсенето.

Това отвличане беше извършено в свят без полиция, без човешки закони. И Еф познаваше съществото, отвлякло Зак. Съществото, което някога беше негова майка - да. Тя извърши похищението. Но действието й беше продиктувано от нещо по-голямо.

Кралят на вампирите, Господаря.

Но Еф не знаеше причината за отвличането. За да бъде наранен той самият, разбира се. И за да се задоволи подтикът на немъртвата му майка да посещава отново своите „Близки“, създанията, които беше обичала през живота си. Коварната епидемиология на вируса, който се разпространява във вампирско извращение на човешката любов. Да превърнеш близките си също в стригои означаваше, че те ще са заключени към теб завинаги и ще съществуват отвъд тегобите и страданията на човеците, ще деволюират само до основните потребности като хранене, разпространение и оцеляване.

Ето защо Кели (нещото, което някога беше Кели) толкова силно се беше фиксирала психически върху своето момче и защо, въпреки огромното старание на Еф, беше успяла да го отмъкне.

И тъкмо този синдром, тази маниакална страст на вампирите да превръщат най-близките си, беше за Еф потвърждение, че Зак не е превърнат. Понеже ако Господаря или Кели бяха изпили момчето, то със сигурност щеше да се върне при Еф като вампир. Ужасът на Еф от подобно събитие - да му се налага да се изправи лице в лице със своя немъртъв син - го преследваше вече от две години и понякога го запращаше надолу по спиралата на отчаянието.

Но защо? Защо Господаря не бе превърнал Зак? За какво го пазеше? За да го използва срещу Еф и съпротивата, от която той е част? Или по някаква по-зловеща причина, която Еф не можеше - не дръзваше - да предположи?

Потрепери от дилемата, която би могла да му се представи. Какво се отнасяше до сина му, той беше уязвим. Слабостта на Еф беше и неговата сила: той не можеше да се откаже от своето момче.

Къде се намираше Зак точно сега? Задържан ли беше някъде?

Изтезаван наместо своя баща? Подобни мисли раздираха ума на Еф.

Незнанието го измъчваше най-много. Останалите - Фет, Нора, Гюс - бяха в състояние да се посветят изцяло на съпротивата, да вложат цялата си енергия и целеустременост тъкмо защото в тази война те нямаха заложници.

Идването в детската стая обикновено помагаше на Еф да се почувства не толкова самотен в прокълнатия свят. Но днес имаше противоположен ефект. Никога не бе изпитвал тъй остра самота, колкото тук и сега.

Еф отново се замисли за Мат, приятеля на бившата му съпруга - онзи, когото беше посякъл на долния етаж - и затова как се беше вманиачил по растящото му влияние върху отглеждането на Зак. Сега трябваше да мисли - всеки ден и всеки час - какъв ад преживява неговото момче под властта на едно истинско чудовище...

Сломен, със световъртеж и потен, Еф измъкна дневника си и надраска онзи въпрос, който се появяваше във всички записки като коан:

Къде е Зак?

Както му беше обичай, той прелисти последните бележки. Съгледа една за Нора и се помъчи да разчете драсканиците си.

„Моргата.“ „Среща.“ „Да се придвижвам на светло.“

Еф потръпна в опит да си спомни и тогава го обзе тревога.

От него се очакваше да срещне Нора и госпожа Мартинес в старата Служба на главния съдебен лекар. В Манхатън. Днес.

Мамка му.

Еф грабна торбата си, сребърните остриета вътре издрънкаха, и я метна на гръб, като дръжките на мечовете се озоваха над раменете му и заприличаха обвити с кожа антени. На излизане се огледа набързо и зърна една стара играчка трансформър до CD- плейъра на бюрото на Зак. Сайдсуайп, ако правилно си спомняше прочетеното в книжката на момчето за особеностите на аутоботите. Подарък от Еф за рождения ден на Зак само отпреди няколко години. Един от краката на Сайдсуайп висеше, прекършен от прекомерна употреба. Еф размърда ръцете на трансформъра и си спомни с каква леснина Зак „трансформираше“ играчката от кола в робот и обратно, като изпечен майстор на кубчето на Рубик.

- Честит рожден ден, Зи - прошепна Еф, преди да натъпче счупената играчка в торбата с оръжията и да тръгне към вратата.

Удсайд

Някогашната Кели Гудуедър пристигна пред бившия си дом на улица „Келтън“ само няколко минути след тръгването на Еф. Тя следеше човека - нейния Близък - откак усети пулсирането на кръвта му преди петнадесетина часа. Но когато небето изсветля през меридиема - онези два или три часа на приглушена, ала все пак опасна слънчева светлина, която проникваше през плътната облачна покривка при всяко завъртане на планетата - й се наложи да се оттегли под земята и така загуби време. Сега бе близо.

Придружаваха я две от пипалцата с черните очи - това бяха деца, ослепели при слънчевото затъмнение, което съвпадна с идването на Господаря в Ню Йорк. По-късно те бяха превърнати от самия него и сега бяха дарени с по-силни сетива - дребни и бързи, плъпнали по тротоара и върху изоставените автомобили като гладни паяци. Не виждат нищо и усещат всичко.

При нормални обстоятелства вътрешното привличане на Близкия би било достатъчно за Кели да го проследи и да установи местоположението му. Но излъчването на Еф беше отслабено и изкривено от ефекта на етанола, стимулантите и седативите върху нервната система и кръвообращението му. Интоксикацията объркваше синапсите в мозъка, забавяше скоростта на предаваните от тях сигнали и прикриваше излъчването на човека както се заглушава радиопредаване.

Господаря се интересуваше особено много от Ефраим Гудуедър и по-точно, от наблюдението на придвижването му из града. По тази причина пипалцата - някога брат и сестра, а сега почти еднакви, лишени от коси, гениталии и други човешки полови белези - бяха изпратени от Господаря да помагат на Кели в преследването. Тук те започнаха да подтичват напред-назад край късата ограда пред къщата и зачакаха Кели да ги настигне.

Тя отвори вратата и влезе в имота, като обиколи веднъж къщата в търсене на капани. Щом остана доволна, удари с ръба на дланта си двойния прозорец и разпиля стъклата, когато се пресегна да отключи и да махне резето.

Пипалцата скокнаха вътре, последвани от Кели, която първо вдигна и провря единия си гол мръсен крак, а после с лекота сгъна и усука тялото си, за да влезе през широкия три стъпки квадратен отвор. Пипалцата се покатериха по дивана и го посочиха като обучени полицейски кучета. Кели остана напълно неподвижна дълго време, отвори сетивата си за вътрешността на къщата. Потвърди, че са сами и следователно са закъснели. Но почувства неотдавнашното присъствие на Еф. Може би имаше какво още да се узнае.

Пипалцата се стрелнаха по пода към гледащия на север прозорец и докоснаха стъклото, като че попиваха някакви остатъци от скорошно чувство. После внезапно се втурнаха нагоре по стълбите. Кели ги последва, позволявайки им да душат и да бележат. Когато отиде при тях, те подскачаха из една от стаите, превъзбудени от натиска на скорошното присъствие на Еф, подобно на зверове, подивели от някакъв непреодолим, ала недоразбран подтик.

Кели застана в средата на стаята с отпуснати ръце. Топлината на вампирското й тяло, бурният й метаболизъм незабавно загря хладното помещение с няколко градуса. За разлика от Еф, Кели не страдаше от никаква форма на човешка носталгия. Не изпитваше привързаност към някогашния си дом, не я пронизваше жал за загубата, когато стоеше в стаята на сина си. Тя вече не усещаше връзка с това място, точно както не усещаше и връзка с жалкото си минало на човешко същество. Пеперудата не изпитва нито умиление, нито копнеж към гъсеницата, а просто отлита.

В съществото й навлезе бучене - присъствие в главата й, забързване в тялото й. Господаря, който гледаше чрез нея. Гледаше как са закъснели с малко.

Миг на голяма чест и привилегия...

После също толкова внезапно бучащото присъствие си отиде. Кели не усети упрек от Господаря за това, че не е успяла да хване Еф. Само се усещаше полезна. Сред всички, които служеха на Господаря в този свят, Кели притежаваше две неща, които той ценеше високо. Едното от тях бе пряката й връзка с Ефраим Гудуедър.

Второто беше Закари.

Кели все още изпитваше болката на желанието - на нуждата - да превърне обичния си син. Тази потребност беше потисната, ала не беше изчезнала. Усещаше я през цялото време като незавършена част от самата себе си, като празнота. Беше противно на вампирската й природа. Но тя понасяше това мъчение само по една причина: защото Господаря изискваше това. Единствено неговата съвършена воля удържаше желанието на Кели. И така момчето си оставаше човек. Оставаше недоносен, недовършен. Искането на Господаря действително целеше нещо. Кели вярваше в това без най-малка несигурност. Причината не й беше разкрита, понеже още не й се полагаше да я знае.

Засега бе напълно достатъчно да вижда как момчето седи до Господаря.

Пипалцата подскачаха около Кели, докато тя слизаше по стълбите. Отиде до високото прозорче и излезе така, както беше влязла, почти без да се отклони. Дъждът отново бе завалял; мазни, черни капки биеха по горещия й скалп и по раменете й и изчезваха в струйки пара. Застанала на жълтата осева линия на улицата, тя пак долови следата на Еф; пулсирането на кръвта му ставаше по-силно, докато той изтрезняваше.

Съпроводена от подтичващите пипалца, тя закрачи под дъжда, оставяйки подире си тънка следа от пара. Доближи станцията на метрото и усети как телепатичната връзка с Еф започва да отслабва. Това се дължеше на бързото увеличаване на разстоянието между тях. Той се беше качил в метрото.

Мислите й не се замъглиха от разочарование. Кели щеше да продължи да преследва Еф, докато най-сетне не се съберяха отново веднъж и завинаги. Донесе на Господаря за резултата и последва пипалцата в станцията.

Еф се връщаше в Манхатън.

Корабът фаръл

Конят нападна. Следваше го диря от гъст черен дим и оранжев пламък.

Конят гореше.

Погълнато от огъня, гордото животно препускаше с устрем, породен не от болка, а от желание. През нощта, видим от миля, конят без ездач се носеше из пустата равнина към селото. Към човека, който го наблюдаваше.

Фет стоеше прикован от гледката. Знаеше, че конят идва за него. Очакваше го. Надяваше се да дойде.

Когато влезе в селото и се понесе към него с бързината на огнена стрела, конят проговори - естествено, в съня, той говореше - и рече: Жив съм.

Фет простена, когато горящият кон го връхлетя, и се събуди.

Лежеше на хълбок на койката в помещението за екипажа под фордека на люлеещ се кораб. Съдът се мяташе и клатушкаше и Фет се мяташе и клатушкаше заедно с него, а вещите наоколо бяха омотани и вързани здраво. Останалите легла бяха прибрани до стената. Сега почиваше само той.

Сънят - винаги еднакъв в основното - го преследваше още от младежките му години. Пламтящият кон с огнените подкови препуска към него от мрака на нощта и го пробужда точно преди сблъсъка. Страхът, който Фет чувстваше тогава, беше дълбок и плътен, детски страх.

Пресегна се за торбата си под койката. Торбата беше влажна - всичко на кораба беше влажно - но отгоре беше вързана добре и съдържанието й беше в безопасност.

Плавателният съд се наричаше Фаръл, голям риболовен кораб, използван за превоз на марихуана, което, да, още беше изгоден бизнес на черния пазар. Изминаваше последната отсечка от пътя си обратно от Исландия. Фет беше го наел срещу десетина леки оръжия и достатъчно муниции, за да могат да си прекарват тревата години напред. Морето беше една от малкото области на планетата практически извън обхвата на вампирите. Незаконните наркотици станаха невероятна рядкост при новите забрани и търговията се ограничи до домашно приготвени марихуана или метамфетамини. Екипажът въртеше и дребен страничен бизнес - караше домашно уиски и, при това плаване, няколко кашона първокачествена руска и исландска водка.

Мисията на Фет в Исландия беше двояка. Първата му задача беше да отиде в университета в Рейкявик. През седмиците и месеците след вампирската катастрофа, докато все още се свираше в тунела на метрото под река Хъдсън в очакване въздуха на повърхността отново да стане обитаем, Фет непрестанно разлистваше книгата, за която професор Ейбрахам Сетракян беше умрял. Книгата, която оцелелият от Холокоста ловец на вампири беше поверил подчертано и изключително на Фет.

Occido Lumen, което в приблизителен превод ще рече „Падналата светлина“. Четиристотин осемдесет и девет ръкописни страници на пергамент, двадесет страници с миниатюри, подвързана с кожа и облечена с чисто и пропъждащо вампирите сребро. Книгата представляваше разказ за надигането на стригоите и се основаваше на древна сбирка глинени плочки от месопотамско време, открита в планините Загрос през 1508 година. Изписани с шумерско писмо и изключително крехки, плочиците оцелели повече от век и попаднали в ръцете на един френски равин, който тайно се заловил да ги разчете. Това станало повече от две столетия преди шумерското писмо да бъде разгадано от учените. Най- сетне равинът дарил своя илюстрован ръкопис на крал Луи XIV и незабавно бил хвърлен в затвора заради това си усилие.

Глинените плочици били разтрошени на прах по заповед на краля, а за ръкописа се приело, че е унищожен или загубен. Държанката на краля, любителка на окултното, измъкнала Occido Lumen от една крипта в двореца през 1671 година и след това книгата сменяла многократно потайните си собственици, като придобила славата на прокълнат текст. Occido Lumen излязла наяве за кратко през 1823 и 1911 година и всеки път това съвпадало с плъзването на някоя загадъчна болест. После отново изчезвала. Текстът беше предложен на търг в Сотбис в Манхатън десетина дни след пристигането на Господаря и началото на вампирската зараза. Търгът беше спечелен с много труд от Сетракян с подкрепата на Древните и натрупаното от тях богатство.

Сетракян, университетски професор, който странеше от обществото след превръщането на любимата си съпруга и беше обсебен от преследването и унищожаването на стригоите, смяташе Occido Lumen за меродавен текст относно конспирацията на вампирите, която мъчеше земята през по-голямата част от историята на човешкия род. Публично, неговото положение в живота беше слязло до това на дребен собственик на заложна къща в икономически западнала част на Манхатън. Ала дълбоко зад скромната магазия той поддържаше арсенал от оръжия срещу вампирите и библиотека с древни свидетелства и наръчници за страховитата раса, събрани от разни краища на света през десетилетните му търсения. А желанието му да разкрие тайните, които се съдържат в Occido Lumen, беше толкова силно, че той в крайна сметка пожертва живота си, за да попадне книгата в ръцете на Фет.

През онези дълги тъмни нощи в тунела под реката Хъдсън на Фет му хрумна, че Occido Lumen ще да е била предложена на търга от някого. Някой беше притежавал прокълнатата книга - обаче кой? Фет помисли, че може би продавачът знае нещо повече за силата и съдържанието на книгата. След като излязоха на повърхността, Фет усърдно работеше с тома с помощта на латински речник и с тежък труд превеждаше, доколкото можеше. При една екскурзия из опразнената сграда на Сотбис в Горен Ийст Сайд, Фет откри, че анонимният получател на прихода от продажбата на изключително рядката книга щял да бъде университетът в Рейкявик. Фет и Нора претеглиха плюсовете и минусите на едно пътешествие дотам и заедно решиха, че дългото плаване до Исландия е единственият им шанс да разкрият кой всъщност е предложил книгата на търг.

Но както Фет откри още с пристигането си, университетът беше вампирско гнездо. Надявал се беше, че Исландия може да е тръгнала по пътя на Обединеното кралство, което беше реагирало бързо на заразата - британците бяха взривили тунела под Ламанша и бяха изловили стригоите след избухването на заразата. Островите останаха почти без вампири и жителите им останаха хора, макар и напълно изолирани от останалата част от заразената планета.

Фет беше изчакал дневната светлина, за да претърси разграбените кабинети на администрацията с надеждата да проследи произхода на ьснигата. Узна, че самата университетска управа е предложила ръкописа на търг, а не е бил някой учен на работа тук, или пък друг определен продавач, както той бе очаквал. Кампусът беше изоставен и се оказа, че дългото пътуване е довело до задънена улица. Но все пак загубата не беше пълна. Защото на един рафт във факултета по египтология Фет откри прелюбопитен текст: стара, подвързана в кожа книга, отпечатана на френски език през 1920 година. На корицата й се четяха думите Sadum et Amurah. Последните думи, които Сетракян го бе помолил да запомни.

Фет взе текста със себе си. Ако че не знаеше и дума на френски.

Втората част от мисията му се оказа далеч по-плодоносна. В някакъв ранен момент на връзката си с наркотрафикантите, след като научи колко широк е обхватът на техните действия, Фет ги предизвика да му намерят ядрено оръжие. Искането му не беше толкова пресилено, колкото би могъл да си помисли някой. По- точно, в Съветския съюз, където стригоите се радваха на пълна власт, много от така наречените бомби в куфарче бяха откраднати от бивши офицери от КГБ и вървеше мълва, че могат да се закупят на черния пазар в Източна Европа - почти като нови. Усилията на Господаря да прочисти света от тези оръжия - за да не бъде унищожено мястото, от което той произхожда, така както той самият беше унищожил шестимата Древни - доказа на Фет и на останалите, че той наистина е уязвим. Също като при Древните, мястото на произхода на Господаря, същинският ключ към неговото премахване, беше закодирано в страниците на Occido Lumen. Фет предложи подходящата цена и разполагаше с нужното за целта сребро.

Трафикантите поразпитаха сред събратята си моряци с обещанието за голяма печалба в сребро. Фет се отнесе скептично, когато контрабандистите рекоха, че имат изненада за него, ала отчаяният човек би повярвал в какво ли не. На едно вулканично островче южно от Исландия се срещнаха със седемчленния украински екипаж на някаква бракувана яхта с шест различни из вънбордови двигателя. Капитанът беше младеж в средата на двадесетте си години, практически еднорък - лявата му ръка беше изсъхнала и завършваше с отвратителна лапа.

Оръжието съвсем не беше куфарче. Приличаше на малко буре или кофа за смет, увита в черен насмолен брезент и мрежа и препасана отстрани и през капака със зелени ремъци с катарами. Горе-долу три стъпки високо и две - широко. Фет лекичко опита да го вдигне. Тежеше над сто паунда.

- Сигурен ли си, че това нещо работи? - попита той.

Капитанът попочеса рижавата си брадица със здравата си ръка. Говореше развален английски с руски акцент.

- Казаха ми, че работи. Можеш да разбереш само по един начин. Липсва му чарк.

- Липсва му чарк ли? - рече Фет. - Нека позная. Плутоний. Или уран-233.

- Не. Горивото е вътре. Разрушителна способност един килотон. Липсва му детонатор. - Посочи едно кълбо жици в горната част на оръжието и сви рамене. - Всичко останало е добро.

Експлозивната сила от един килотон за ядреното оръжие се равнява на тази на хиляда тона тротил. Ударна вълна от половин миля, разрушаваща стомана.

- Ще ми се да знам как го намери - каза Фет.

- Ще ми се да знам за какво ти трябва - отвърна капитанът. - Най-добре всички да си пазим тайните.

- Така е честно.

Капитанът накара един моряк да помогне на Фет да натовари бомбата на Фаръл. Фет отвори скривалището под борда, където държеше среброто. Стригоите бяха наклонни да събират всяко късче сребро, така както събираха и обезвреждаха ядрените оръжия. В резултат стойността на това пагубно за вампирите вещество се покачи драстично.

Когато сделката беше сключена и покрай това екипажите размениха бутилки водка срещу кесии тютюн, наляха питиета в малки чашки.

- Украинец? - попита капитанът, щом преглътна питието.

Фет кимна.

- Как позна?

- Приличаш на хората от моето село, отпреди да изчезне.

- Селото изчезна? - попита Фет.

Младият капитан кимна.

Чернобил - уточни той и вдигна съсухрената си ръка.

Сега Фет хвърли поглед към бомбата, привързана за стената с еластично въже. Нямаше мигащи светлинки, нямаше тиктакане. Заспало оръжие, което очакваше активиране. Дали не беше заменил среброто за варел, пълен с боклук? Фет не мислеше така. Той вярваше, че украинският контрабандист проучва снабдителите си, пък и трябва да продължи бизнеса си с наркотрафикантите.

Фет бе развълнуван. Дори изпитваше увереност. Беше като да държи заредена пушка, обаче без спусък. Трябваше му само детонатор.

Фет беше видял със собствените си очи как група вампири разкопават един геологично активен участък с гейзери край Рейкявик, наречен Черното езеро. Това доказваше, че Господаря не знае къде точно се намира мястото на неговия произход - не мястото, където е роден, а калта, от която за пръв път се е надигнал във вид на вампир.

Тайната на това място се съдържаше в Occido Lumen. Фет трябваше да стори едно нещо, което още не беше успял: сам да дешифрира книгата и да го намери. Да приличаше Occido Lumen повече на точен наръчник за изтребване на вампири, Фет щеше да съумее да следва инструкциите. Книгата обаче бе пълна с налудничави изображения, странни алегории и съмнителни твърдения. Чертаеше пътя назад през човешката история, направлявана не от ръката на съдбата, а от свръхестествената хватка на Древните. Текстът го объркваше, объркваше и останалите. Ето тук най-много му липсваше успокояващото богатство на знанията на стария професор. Без него Occido Lumen бе за тях точно толкова полезна, колкото и ядрената бомба без детонатора.

Но и това беше някакъв напредък. Неизтощимият ентусиазъм на Фет го накара да се качи на палубата. Улови се за релинга и загледа развълнувания океан. Тази вечер ръмеше солен всепроникващ дъждец; нямаше силни валежи. Изменената атмосфера беше направила корабоплаването по-опасно, времето в морето беше по-непредсказуемо. Корабът се движеше през ято медузи. Медузите бяха превзели по-голямата част от открития океан, ядяха хайвера и блокираха и малкото слънчева светлина. Понякога се носеха на рояци с ширина от по няколко мили и закриваха водната повърхност като коричка на пудинг.

Плаваха на десетина мили от брега на Ню Бедфорд, Масачузетс, което припомни на Фет едно от по-интересните сведения в работните бележки на Сетракян, събрани и оставени от него заедно с Occido Lumen. Старият професор предаваше един разказ за флотилията на Уинтроп от 1630 година, която прекосила Атлантика десет години след Мейфлауър и довела втората вълна пилигрими в Новия свят. Един от корабите, Хоупуел, докарал три неназовани товара, затворени в хубави дърворезбовани сандъци. След като пристанали в Сейлъм, Масачузетс, и после се преместили в Бостън (заради обилието на питейна вода там), условията за заселниците станали жестоки. Двеста от тях били загубени през първата година, като гибелта им била приписана на болест, ала истинската причина била друга: те станали жертва на Древните, след като неволно пренесли стригоите в Новия свят.

Смъртта на Сетракян остави у Фет огромна празнота. Липсваха му скъпоценните мъдри съвети, както и компанията на стареца, но най-много му липсваше неговият ум. Убийството му не беше просто смърт, а съдбоносен удар върху бъдещето на човешкия род - и това не беше преувеличение. Излагайки се на голям риск, Сетракян им бе дал тази свещена книга, Occido Lumen, но не и начина, по който да я разшифроват. Освен книгата, Фет изследваше и страниците, и подвързаните с кожа бележници, които съдържаха дълбоките херметически размишления на стареца и тук-там дребните му домакински наблюдения, списъци за бакалски стоки и сметки.

Фет отгърна френската книга и не можа да разбере нищичко и от нея - това не беше изненада. Но някои от красивите гравюри бяха доста показателни - на една от илюстрациите, заемаща цяла страница, Фет видя нарисувани един стар човек и жена му, които бягаха от град, обхванат от свещен огън, а жената се превръщаше в прах. Даже и той знаеше тази история... [2]

- Лот... - каза Фет. Няколко страници по-напред беше видял друга илюстрация: старият мъж бранеше две болезнено красиви крилати създания - изпратените от Бог архангели. Фет набързо затвори книгата и погледна корицата. Sadum et Amurah.

- Содом и Гомор - рече той. - Садум и Амура са Содом и Гомор... - И изведнъж почувства, че е овладял френския език. Спомни си една илюстрация от Occido Lumen, почти идентична с тази във френската книга. Не като стил или сложност, а като съдържание. Лот брани архангелите от мъжете, които търсят да ги познаят.

Намеците бяха налице, но Фет общо взето не можеше да ги използва. Дори дланите му, едри и груби като бейзболни ръкавици, изглеждаха съвършено непригодни да боравят с Occido Lumen. Защо Сетракян беше го предпочел пред Еф за пазител на книгата? Еф беше по-умен, несъмнено, много по-начетен. По дяволите, той вероятно владееше и шибания френски. Но Сетракян знаеше, че Фет би умрял, преди да допусне книгата да попадне в ръцете на Господаря. Сетракян познаваше Фет добре. И го обичаше - търпелив и грижлив като стар баща. Твърд, но съчувстващ, Сетракян никога не накара Фет да се мисли за прекалено тромав или неосведомен; тъкмо обратното - той обясняваше всичко с голямо внимание и търпение и караше Фет да се чувства част от нещо. Накара го да се почувства на място.

Емоционалната празнота в живота на Фет беше запълнена по най-неочакван начин. Когато Еф започна да става все по-нестаби- лен и вманиачен, което започна още в първите дни в тунела и се засили, след като излязоха на повърхността, Нора взе да се опира повече на Фет, да му се доверява, да му дава утеха и да я търси от него. С времето Фет научи как да откликва. Започна да се възхищава на твърдостта на Нора пред лицето на такова смазващо отчаяние; толкова други се бяха предали или на безнадеждността, или на лудостта, или пък, подобно на Еф, бяха допуснали отчаянието да ги промени. Нора Мартинес явно беше видяла нещо у Фет - може би същото като стария професор - едно първич- но благородство, по-прилично на това на някое товарно добиче, отколкото на човек, нещо, което самият Фет не осъзнаваше доскоро. И ако това негово качество - издръжливост, решителност, безкомпромисност, каквото и да е - го правеше по някакъв начин по-привлекателен за Нора при сегашните крайно тежки обстоятелства, толкова по-добре, смяташе той.

От уважение към Еф, Фет устояваше на това обвързване, отричаше и собствените си чувства, и тези на Нора. Но взаимното им привличане сега беше по-видимо. В последния ден, преди да замине, Фет беше опрял крака си до този на Нора. Обикновен жест, от всяка гледна точка, но не и за човек като Фет. Той беше едър мъж, но невероятно внимателен по отношение на личното си пространство; нито търсеше, нито допускаше то да бъде нарушено. Държеше се настрани и се чувстваше крайно неловко от повечето човешки контакти - но коляното на Нора се притискаше о неговото и сърцето му препускаше. Препускаше с надежда, защото му мина през ума: Тя стои. Тя не се отмества...

Помолила го беше да внимава, да се пази, а в очите й имаше сълзи. Искрени сълзи, докато го гледаше как тръгва.

Досега никой никога не беше плакал за Фет.

Манхатън

Еф се возеше на експресния влак номер седем към центъра, уловен здраво отвън на вагона. Стискаше задния ляв ъгъл на последната мотриса, дясната му обувка беше покачена на задната стъпенка, върховете на пръстите му бяха впити в рамката на прозореца, поклащаше се с движението на влака по моста. Вятърът и черният дъжд шибаха пешовете на графитносивия му дъждобран, скритото му под качулката лице беше извърнато към ремъка на торбата с оръжията.

Навремето вампирите бяха принудени да се возят отвън по влаковете, които сновяха под Манхатън, за да не бъдат открити. През прозореца, под чиято очукана рамка беше забил пръстите си, Еф видя хора, които седяха и се клатушкаха с влака. Отчуждените погледи, безизразните лица - напълно обикновена гледка. Еф не ги гледа дълго, защото ако вътре пътуваха стригои, щяха да го забележат със своето регистриращо топлината зрение и това да доведе до крайно неприятно посрещане на следващата станция. Еф все още беше беглец и образът му висеше из всички пощенски станции и полицейски участъци из града; репортажите как е успял да убие Елдрич Палмър - ловко изфабрикувани от неуспешното му покушение - все още вървяха всяка седмица по телевизията и така името и лицето му оставаха на преден план в умовете на бдителните граждани.

Возенето с влак изискваше умения, които Еф беше развил с опита и нуждата. Тунелите всякога бяха влажни - миришеха на изгорял озон и стара смазка - и опърпаните и мръсни дрехи на Еф служеха като отлична маскировка и за гледане, и за мирис. Закачването за задната част на вагона изискваше преценка на времето и точност. Но Еф беше добър в това. Като дете в Сан Франциско той имаше обичая да се вози до училище отзад на трамвая. А на трамвая трябваше да се метнеш точно навреме. Подраниш ли, ще те разкрият. Закъснееш ли, трамваят ще те повлече и здравата ще се отъркаляш.

И в метрото Еф беше паднал няколко пъти - обикновено заради пиянство. Веднъж, когато влакът зави под Тремънт авеню, той загуби стъпка, докато преценяваше къде да скочи, и се повлече след мотрисата, краката му заподскачаха неудържимо по релсите, докато не се претъркули настрани, пукна две ребра и рамото му се изкълчи - костта щракна леко, когато се удари в стоманения перваз от другата страна на линията. Едва избягна удара на насрещния влак. Спаси се в една от сервизните ниши, замърсена с пикоч и стари вестници, и намести рамото си - обаче то го безпокоеше през вечер. Ако се обърнеше и легнеше на него в съня си, острата болка го будеше.

Но сега от опит се беше научил да намира стъпенките и цепнатините по задната страна на вагоните. Познаваше всички влакове и всички вагони - и даже беше измайсторил две къси абордажни куки, с които за секунди да се закачва за хлабавите стоманени панели. Изкова ги от хубавите сребърни прибори в гудуедъровото домакинство и те от време на време му служеха и като оръжие за близък бой със стригоите.

Куките бяха прикрепени към дървени дръжки от краката на махагоновата маса, получена като сватбен подарък от майката на Кели. Само ако знаеше... Тя никога не беше харесвала Еф - не беше достатъчно добър за нейната Кели - а сега би го харесвала дори по-малко.

Еф извърна глава и отърси малко влагата, за да погледне през черния дъжд към сградите от двете страни на бетонния виадукт високо над булевард Куийнс. Някои сгради оставаха съсипани, порутени от пожарите по време на превземането, или пък разграбени и отдавна изоставени. Части от града изглеждаха като разрушени по време на война - и така си беше.

Други се осветяваха от изкуствена светлина, градски зони, възстановени от хората под надзора на фондацията Стоунхарт по заповед на Господаря: светлината беше жизненоважна за работата в един свят, който беше тъмен по двадесет и два часа в календарен ден. Електропреносната мрежа по цялата планета беше прекъснала след първите електромагнитни импулси в резултат от многобройните ядрени детонации. Високият волтаж изгори кабелите и потопи по-голямата част от света в благоприятна за вампирите тъмнина. Хората много бързо осъзнаха ужасяващия и жесток факт, че една раса от същества с по-голяма сила е овладяла планетата и човекът е заменен на върха на хранителната верига от някакви същества, чиито биологични нужди изискваха изхранване с кръв. Паника и отчаяние пометоха континентите. Заразените армии замлъкнаха. По време на консолидацията след Нулевата нощ, докато новата отровна атмосфера продължаваше да ври и да се мъти горе, вампирите установиха нов ред.

Щом приближи Куийнсбъро плаза, влакът забави скорост. Еф отлепи крак от задната стъпенка и увисна от сляпата страна, за да остане незабелязан откъм перона. Тежкият непрестанен дъжд беше добър само за едно: прикриваше го от бдителните кървавочервени очи на вампирите.

Чу как вратите се плъзват и отварят, как хората се потътрят навън и навътре. Автоматичните съобщения за станциите изжужаха от говорителите. Вратите се затвориха и влакът потегли отново. Еф пак се улови за рамката на прозореца с разранените си пръсти и загледа как сумрачният перон чезне от очите му плъзга се покрай линията като света от миналото, свива се, избледнява, погълнат от мръсния дъжд и от нощта.

Влакът скоро се мушна под земята, далеч от проливния дъжд. След още две станции влезе в тунела Стейнуей под Ийст ривър. Тъкмо модерните удобства като това - удивителната възможност да се пътува под бързите води на реката - допринесоха за погубването на човешката раса. Вампирите, по природа неспособни сами да прекосят движеща се вода, можеха да заобиколят подобни препятствия чрез тунели, самолети и други средства за бърз превоз.

Влакът забави скорост и приближи станцията Гранд сентръл - и точно навреме. Еф попремести хватката от външната страна на вагона, борейки се с изтощението, здраво заловил своите са- моръчно изработени куки. Беше недохранен, сега беше толкова слаб, колкото като първокласник в гимназията. Привикнал бе с непрестанната мъчителна празнина под лъжичката; знаеше, че недостигът на витамини и протеини засяга не само костите и мускулите, но и ума му.

Преди влакът да спре напълно, Еф скочи върху чакъла между двете линии. Търкулна се на лявото си рамо и вещо се приземи. Размърда пръсти, прогони приличното на артрит схващане на кокалчетата и пусна куките. Задната светлина на влака се изгуби някъде напред и той чу скърцането на стоманените колела по стоманените релси - металически писък, към който слухът му така и не привикна.

Обърна се и закуцука в обратната посока, по-навътре в тунела. Беше минавал по този път достатъчно често, та да не се нуждае от уреда за нощно виждане, за да се добере до другия перон. Третата релса не беше пречка - покрита с дървен капак, тя всъщност беше удобно стъпало към изоставената площадка.

На покрития с плочки под лежаха строителни материали от прекъснат в самото си начало ремонт: скеле, камара парчета от маркучи, увити в найлон нови тръби. Еф бутна назад влажната си качулка и извади от торбата уреда за нощно виждане; сложи го на главата си и намести лещата пред дясното око. Доволен, че нищо не е поместено след последното му минаване, той тръгна към не- маркираната врата.

В най-натоварените времена, преди идването на вампирите, всеки ден половин милион души прекосяваха полирания под от тенесийски мрамор на Гранд конкърс някъде над главата му. Еф не можеше да рискува и да влезе в главния терминал - половинакровата чакалня предоставяше малко прикрития - но се беше качвал на тесните метални пътечки на покрива. Оттам наблюдаваше паметниците на отминалата епоха: забележителни небостъргачи като този на МетЛайф или Крайслер билдинг, мрачни и притихнали в нощта. Покатерил се беше над високите колкото два етажа изходи на вентилацията, на покрива на терминала, за да застане с лице към Четиридесет и втора улица и Парк авеню, между грамадните статуи на римските божества Минерва, Херкулес и Меркурий над големия часовник със стъкло от Тифани. От централната част на покрива свеждаше поглед на повече от сто стъпки под себе си към приличната на катедрала станция. По- близо не смееше да иде.

Еф отвори вратата и с помощта на уреда се взря в пълната тъмнина оттатък. Слезе по две високи стълби, после мина през друга незаключена врата в дълъг коридор. По стената му вървяха дебелите тръби на отоплението, което още работеше, та те бумтяха от жегата. Докато стигне до следващата врата, Еф плувна в пот.

Измъкна малък сребърен нож от торбата - тук беше нужна предпазливост. Аварийният изход с циментови стени не беше място, където някой би искал да го приклещят. В пода се бе процедила обагрена в черно подпочвена вода - идващото от небето замърсяване беше станало постоянна черта на екосистемата. В този участък от метрото някога редовно обикаляха работници от поддръжката, които изхвърляха бездомниците, любопитните, вандалите. После стригоите за кратко овладяха целия подземен свят в града и тук се укриваха, прехранваха и разпространяваха. А когато Господаря промени атмосфирата на планетата, за да отърве вампирите от заплахата на изтребващите вируса им ултравиолетови слънчеви лъчи, те се вдигнаха от този приличен на лабиринт долен свят и предявиха претенциите си за повърхността.

На последната врата се четеше бяло-червен надпис:

ИЗХОД

само при аварийни случаи - задейства се аларма.

Еф върна ножа и уреда за нощно виждане в торбата и отвори вратата с бутане - жиците на алармата бяха срязани много отдавна.

В лицето му лъхна зловоние от гъстия черен дъжд. Той вдигна прогизналата си качулка и тръгна на изток по Четиридесет и втора улица. Понеже вървеше с приведена глава, гледаше как краката му джапат по тротоара. Много от разбитите или изоставени в първите дни автомобили си стояха изтикани до бордюра и по повечето улици можеха да минават еднопосочно само сервизни и снабдителни коли, шофирани от вампири или от хората на Стоунхарт. Очите на Еф оставаха сведени, но той бдително оглеждаше двете страни на улицата. Навикнал бе никога да не се озърта подозрително; в града имаше твърде много прозорци и твърде много вампирски очи. Ако изглеждаш подозрителен, значи си подозрителен. Еф правеше и невъзможното, за да избегне всякакъв контакт със стригоите. По улиците, както навсякъде, хората бяха втора класа граждани и подлежаха на претърсване и всякакви насилия. Съществуваше нещо като апартейд на видовете. Еф не можеше да рискува да го разкрият.

Забърза по Първо авеню, към Службата на главния съдебен лекар и пъргаво се спусна по рампата за линейки и катафалки. Провря се между носилките и подвижния гардероб. С приятелите му ги бяха сложили тук да прикриват входа за мазето. Влезе през отворената врата на градската морга.

Вътре постоя няколко мига в мрака и тишината и се ослуша. В това помещение с масите за аутопсия от неръждаема стомана и многобройните мивки преди две години бе докарана първата група от обречените пасажери на полет 753 на Реджис Еър. Тук Еф за пръв път изследва приличните на убождания ранички по вратовете на привидно мъртвите пътници и разкри пробиви до каротидната артерия. Скоро щяха да установят, че са направени от вампирско жило. Освен това тук за пръв път му бяха показали странното, образувано преди смъртта, удебеление на гънките около гласните струни, което по-късно определиха като подготвителна фаза в развитието на месестите жила на създанията. И тук той за пръв път стана свидетел на превръщането на кръвта на жертвата - от здраво червена на цвят тя стана мазновато бяла.

Освен това, тъкмо на тротоара пред моргата Еф и Нора за пръв път се натъкнаха на стария съдържател на заложна къща Ейбрахам Сетракян. От смъртоносните качества на среброто и ултравиолетовата светлина до съществуването на Древните и тяхната роля в оформянето на човешката цивилизация от най-стари времена и до съществуването на отцепника от групата на Древните, известен като Господаря, чието пътуване до Новия свят на борда на полет 753 отбеляза началото на края - всичко, което Еф знаеше за вампирското племе, беше научил от този жилав старец.

Сградата беше необитаема от идването на вампирите насам. Моргата не се вписваше в инфраструктурата на град, управляван от вампири, понеже смъртта вече не беше неизбежната последна точка от съществуването на човека. Следователно свързаните с края на жизнения път ритуали като оплакването, подготовката на тялото и погребването му вече не бяха необходими и рядко се изпълняваха.

За Еф тази сграда беше нещо като неофициална оперативна база. Той тръгна по стълбите нагоре, готов да чуе от Нора как неговото отчаяние заради отсъствието на Зак пречи на съпротивата. Доктор Нора Мартинес беше пряко подчинена на Еф в проекта „Канарче“ в Центъра за контрол на болестите. Сред напрежението и хаоса при появата на вампирите отдавна тлеещата връзка между двамата премина от професионална в лична. Еф беше опитал да изведе Нора и Зак на безопасно място извън града по времето, когато влаковете още се движеха през Пен стейшън. Но най-големите страхове на Еф се сбъднаха, когато Кели, привлечена от своя Близък, поведе банда стригои из тунелите под реката Хъдсън. Те предизвикаха дерайлирането на влака и изтребиха пътниците, а Кели нападна Нора и отвлече своя син.

Пленяването на Зак - за което Еф ни най-малко не винеше Нора - все пак отвори пропаст между тях. То отвори пропаст и между Еф и всичко останало. Еф не се чувстваше свързан със самия себе си. Усещаше се прекършен, разбит на парчета и знаеше, че сега може да предложи на Нора само това.

Нора си имаше свои грижи - преди всичко с майка си, Мариела Мартинес, чийто ум беше замъглен от болестта на Алцхаймер. Сградата на Службата на главния съдебен лекар беше достатъчно голяма и майката на Нора можеше да обикаля из горните етажи, превързана с колани към инвалидната количка, или да се плъзга по чорапи във фоайето, докато разговаря с хора, които вече не са с нея или отдавна са мъртви. Окаяно съществуване, но всъщност не твърде различно от това на останалите оцелели хора. А може би и по-добро - умът на госпожа Мартинес беше намерил спасение в миналото и така можеше да избегне ужасите на настоящето.

Първият знак за Еф, че нещо не е наред, беше количката, преобърната на една страна до вратата към стълбището на четвъртия етаж; коланите се валяха по пода. После го удари дъх на амоняк - остатъчната миризма от присъствието на вампири. Еф измъкна меча и ускори ход по коридора; усети как му призлява. Сградата разполагаше с някакво електрическо захранване, но той не можеше да ползва фенер или лампи, видими откъм улицата, и затова продължи по сумрачния коридор, отбранително приведен и предпазлив край вратите, ъглите и други възможни скривалища.

Подмина един съборен параван. Разровена кабинка за преобличане. Преобърнат стол.

- Нора! - извика той. Непредпазливо, обаче ако тук още имаше някакви стригои, искаше веднага да ги привлече.

На пода в един ъглов кабинет откри раницата на Нора. Беше отворена, дрехите и личните й вещи бяха разпилени из стаята. Ултравиолетовата й лампа стоеше в ъгъла, включена да се зарежда. Дрехите бяха едно нещо, обаче Еф знаеше, че Нора няма да тръгне където и да е без лампата, освен ако няма друг избор. Не забеляза никъде нейната торба с оръжия.

Взе преносимата лампа и включи черната светлина. Тя разкри усукани светли петна на мокета и отстрани на бюрото - петна от вампирски екскременти.

Тук бяха вилнели стригои -  това беше очевидно. Еф се помъчи да остане съсредоточен и спокоен. Реши, че е сам, поне на този етаж - нямаше вампири, което беше добре, но я нямаше и Нора, нито пък майка й, което го съсипа.

Имало ли е борба? Постара се да разчете следите в стаята, петната и прекатурения стол. Прецени, че е нямало. Обиколи фоайето в търсене на други доказателства за борба - освен поразената мебелировка - но не откри нищо. Битката щеше да е последното средство на Нора и ако се беше съпротивлявала тук, сега сградата щеше да е под контрола на вампирите. В очите на Еф случилото се приличаше повече на обир.

Докато оглеждаше бюрото, той откри натъпкана отдолу торбата с оръжия на Нора; мечът й беше вътре. Явно са я изненадали. Щом не е имало борба, сблъсък на среброто с вампирите, то вероятността Нора да загине от насилствена смърт намаляваше рязко. Стригоите не се интересуваха от жертви. Целта им беше да напълнят лагерите.

Пленена ли беше Нора? Възможно, обаче Еф я познаваше - тя никога не би се дала без бой, а следи от бой той просто не виждаше. Следователно Нора би се покорила само от страх за безопасността на госпожа Мартинес.

При това положение нямаше вероятност Нора да е превърната. Под управлението на Господаря стригоите не бързаха да увеличават числеността си - пиенето на кръвта на човек и заразяването му с вируса просто създаваше още един вампир, който трябва да се прехранва. Не, по-вероятно беше Нора да е откарана в пленнически лагер извън града. Оттам можеха да я разпределят на някаква работа или да я накажат другояче. За лагерите не беше известно много; някои от хората, които влизаха в тях, така и не се появяваха отново. Далеч по-сигурен щеше да е краят на госпожа Мартинес, която отдавна беше подминала възпроизводителната си възраст.

Еф се заоглежда трескаво в опит да реши какво да прави. Като че инцидентът беше случаен - но наистина ли беше такъв? Понякога се налагаше Еф да страни от останалите и внимателно да следи посещенията си в тази сграда заради Кели , която неуморно го преследваше. Разкриването му щеше да доведе Господаря право в сърцето на тяхната съпротива. Да не би нещо да се беше объркало? И Фет ли беше компрометиран? Мигар Господаря беше съумял да улови всички от тяхната клетка?

Еф отиде и отвори лаптопа на бюрото. Все още беше включен и той чукна клавиш, за да събуди монитора. Компютърните терминали в страдата бяха свързани в мрежа с все още функциониращ сървър.На места интернет беше тежко увреден и като цяло не можеше да се разчита на него. По-вероятно беше човек да получи съобщение за грешка, отколкото да зареди някоя страница. Непризнатите и неоторизираните адреси бяха особено податливи на червеи и вируси и повечето от компютрите тук или бяха блокирали заради някоя поразила твърдия диск команда, или бяха забавени до неизползваемо пълзене заради развалените операционни системи. Мобилните телефони вече не съществуваха като технология; не можеха да служат нито за разговори, нито за достъп до интернет. Защо да се позволява на долната класа човеци достъп до комуникационна мрежа, която може да обиколи целия свят - такова нещо вампирите правеха телепатично.

Еф и останалите действаха с презумпцията, че всички операции по интернет се следят от вампирите. Страницата, която той сега гледаше - явно внезапно изоставена от Нора, която не е могла да изключи - беше някаква размяна на лични съобщения; изписан със съкращения чат между двама.

НМарт очевидно беше Нора Мартинес. Събеседникът й, ВФет, беше Василий Фет, някогашен нюйоркски унищожител на плъхове. Фет се беше включил в борбата рано заради едно нашествие на плъхове, предизвикано от идването на стригоите. Оказа се безценен за каузата заради умението си да изтребва вредители и заради познаването на града, особено на подземните проходи в кварталите. И той като Еф стана ученик на покойния Сетракян и намери себе си като ловец на вампири в новия свят. В момента се намираше на борда на товарен кораб някъде из Атлантическия океан, връщаше се от особено важна мисия в Исландия.

Разговорът, изпъстрен с непоносимата граматика на Фет, беше започнат предишния ден и се отнасяше главно до Еф. Той прочете думи, които не му се полагаше да види никога:

НМарт: Е липсва - пропусна срещата. Ти беше прав. Не трябваше да разчитам на него. Сега мога само да чакам...

ВФет: Не чакай там. Не спирай да се движиш. Върни се на Рзвлт.

НМарт: Не мога - майка се влоши. Пробвам да остана и утре, най-много. НАИСТИНА не мога вече да търпя това. Опасен е. Превръща се в риск за всички ни. Само въпрос на време е вампирицата Кели да го пипне или той да я доведе дотук.

ВФет: Чух. Но ни е нужен. Най-добре да е близо до нас.

НМарт: Излиза сам. Не го е грижа за друго.

ВФет: Много е важен. За тях. За Господаря. За нас.

НМарт: Знам... просто вече му нямам доверие. Даже не знам кой е...

ВФет: Просто всички трябва да му попречим да потъне съвсем. Особено ти. Поддържай го. Не знае къде е книгата. Това е нашето подсигуряване. Така той не може да ни навреди.

НМарт: Пак е в къщата на К. Знам. Преравя за спомени от 3. Все едно да крадеш от сън.

И след това:

НМарт: Знаеш, че ми липсваш. Колко още?

ВФет: Сега се връщам. И ти ми липсваш.

Еф свлече торбата от гърба си, прибра меча в ножницата и се отпусна на стола.

Втренчи се в последните реплики, четеше ги отново и отново, чуваше гласа на Нора, после бруклинския говор на Фет.

И ти ми липсваш.

Четейки думите, Еф се почувства безтегловен - като че ли силата на гравитацията беше напуснала тялото му. Но ето, седеше си неподвижно.

Би трябвало да се ядоса повече. Да изпитва повече справедлив гняв. Той беше предаден. Да побеснее от ревност.

И той наистина изпитваше всички тези неща. Ала не дълбоко. Не остро. Имаше ги и той ги осъзнаваше, но стигаха до... вече познатото. Толкова беше зле, че никаква друга емоция, колкото и люта да беше, не можеше да му подейства.

Как се стигна до това? През изминалите две години Еф понякога съзнателно се беше държал на разстояние от Нора. Правеше го, за да я защити, да защити всички тях... или поне така си казваше в оправдание на това, че просто я изоставя.

И все пак - не можеше да разбере. Прочете отново другата част. Значи, той беше „риск“. Беше „опасен“. Не можеха да разчитат на него. Сякаш си мислеха, че те го носят. Част от него изпита облекчение. Облекчение заради Нора - добре е за нея - но по-голямата част просто пулсираше от надигащия се гняв. Какво ли беше това? Ревнуваше, само защото не бе способен повече да я задържи? Бог му беше свидетел, че не се стараеше особено; да не би да се гневеше, задето някой друг е намерил неговата забравена играчка и сега той си я иска обратно? Познаваше себе си толкова малко... Майката на Кели навремето му казваше, че винаги закъснява с десет минути за всички важни събития в живота си. Закъсня за раждането на Зак, закъсня за сватбата, закъсня да спаси брака си от разпадане. Бог знаеше, че закъсня да спаси Зак или да спаси света, а сега - сега това...

Нора? С Фет?

Беше си тръгнала. Защо той не стори нещо по-рано? Странно, сред болката и усещането за загуба, той изпитваше и облекчение. Вече не беше нужно да се тревожи - не беше нужно да компенсира своите недостатъци, да обяснява отсъствията си, да успокоява Нора. Но тъкмо когато тази слаба вълна на облекчението беше на път да подейства, той се обърна и се видя в огледалото.

Изглеждаше остарял. Много повече, отколкото би трябвало. И беше мръсен, почти като скитник. Косата му лепнеше по пот- ното чело, а по дрехите му беше напластена мърсотия от много месеци. Очите му бяха хлътнали. Изпъкналите му скули опъваха изтънялата кожа наоколо. Не е чудно, рече си той. Не е чудно.

Замаян се надигна от стола. Слезе четири етажа надолу и тръгна под проливния дъжд към болницата Белвю, недалеч от сградата на съдебната медицина. Покатери се, влезе през един счупен прозорец и тръгна през тъмните пусти зали към спешното отделение. Някога спешното отделение на болницата Белвю беше първостепенен травматологичен център, тоест разполагаше със специалисти от всички области и с най-добрата апаратура.

И с най-добрите медикаменти.

Стигна до стаята на сестрите и видя, че вратата на шкафа с лекарствата е отпрана. Заключеният хладилник също беше разбит и обран. Никакъв перкодан, никакъв викодин, никакъв демерол. Натъпка в джоба си по няколко блистера оксикодон и други ан- тидепресанти - сам си постави диагнозата и сам си предписа лекарствата - и захвърли празните картонени опаковки през рамо. Извади две бели таблетки оксикодон и ги преглътна на сухо. После застина.

Придвижил се бе толкова бързо и беше вдигнал толкова много шум, че не беше чул приближаването на босите крака. С крайче- ца на окото си зърна раздвижване оттатък сестринската стая и се изправи.

Двама стригои се бяха вторачили в него. Напълно развити вампири, без коса, бледи, без дрехи. Видя как удебелените артерии издуват шиите им и се спускат през ключиците към гърдите като пулсиращи корени на дърво. Някога единият е бил мъж (по-едро тяло), а другият - жена (съсухрени бледи гърди).

Тези зрели вампири се отличаваха с още нещо - сбръчкана провиснала гуша. Гнъсна издадена навън плът като обичките на пуяк, бледо червеникава, когато бяха гладни, или наситено алена след хранене. Гушите на тези двамата бяха бледи, висяха като скротуми и се полюляваха с всяко мръдване на главите им. Знак за тяхното положение, белег на опитни ловци.

Дали те бяха подмамили Нора и майка й да излязат от сградата на съдебната медицина, или пък ги бяха изкарали по друг някакъв начиц? Нямаше как да се потвърди, ала нещо подсказваше на Еф, че са те. Ако се окажеше прав, значи Нора може все пак да се е измъкнала.

Видя нещо като проблясък на разпознаване в иначе празните им червени очи. Обикновено във вампирския поглед нямаше искри или следи от мозъчна дейност - Еф обаче беше виждал този поглед по-рано и разбра, че е разпознат и идентифициран. Суро- гатните им очи бяха предали откритието на Господаря и неговото присъствие нахлу мощно в умовете им и ги обсеби. Ордата щеше да пристигне само след минути.

- Доктор Гу ду едър... - продумаха едновременно съществата и гласовете им цвърнаха в злокобна хармония. Телата им се надигнаха като две марионетки, водени от една обща невидима връв. Господаря.

Еф гледаше и омагьосан, и отвратен, как празният им взор даде път на разума, как стойката на по-висшето същество придаде форма и цел на телата им, които се помръднаха и изправиха както ръката изпълва ръкавицата.

Бледите длъгнести лица на създанията станаха по-отчетливи, когато волята на Господаря завладя отпуснатите им усти и празните им очи.

- Изглеждате... доста уморен... - казаха марионетките близнаци и телата им мръднаха в унисон. - Според мене би трябвало да си починете... не мислите ли ? Присъединете се към нас. Предайте се. Аз ще Ви обгрижвам. Всичко, което пожелаете...

Чудовището имаше право: той беше уморен - ох, толкова беше уморен - и да, би искал да се предаде. Мога ли?, помисли той. Моля? Да се предам?

Очите му се напълниха със сълзи и той усети как коленете му се подгъват, като че се кани да седне.

- Хората, които обичате и Ви липсват, живеят в моите обятия... - казаха двамата пратеници. Думите в посланието бяха подбрани толкова внимателно. Толкова примамливо, толкова многозначително...

Ръцете на Еф затрепериха, когато той се пресегна назад и хвана овехтелите кожени дръжки на двата си дълги меча. Измъкна ги право нагоре, за да не разпори торбата. Може би хапчетата вече действаха - нещо щракна в ума му и го накара да свърже двата урода, женски и мъжки, с Нора и Фет. Неговата любима и верния му приятел, които сега заговорничеха против него. Като че те самите бяха нападнали Еф тук, спипали го бяха да рови в шкафа с лекарствата като някакъв наркоман, видели бяха колко е изпаднал - а за това те носеха пряката отговорност.

- Не - рече той на Господаря с накъсан хленч. Гласът му пресекна дори от тази кратка сричка. И вместо да отблъсне емоциите си, Еф ги изтика напред, сля ги и ги превърна в гняв.

- Както желаете - отговори Господаря. - Пак ще се видим... скоро...

И след това волята отстъпи на ловците. Зверовете се върнаха с пръхтене и сумтене, зарязаха изправената стойка и се отпуснаха на четири крака, готови да обградят плячката си. Еф не даде на вампирите възможност да го залъжат. Хвърли се първо направо към мъжкия с двата меча в готовност. Вампирът отскочи в последния момент - вампирите бяха ловки и бързи - но не и преди върхът на меча да удари торса му отстрани. Порязването беше достатъчно дълбоко, та да накара вампира да загуби равновесие и да се приземи зле. От раната течеше бяла кръв. Стригоите рядко изпитваха телесна болка, но от сребро ги болеше. Съществото се изви и улови раненото място.

В този момент на забавяне и невнимание Еф се завъртя и замахна с другия меч на височината на раменете. С един разрез точ- но под челюстта отдели главата от шията и раменете. Ръцете на вампира се вдигнаха в рефлекс на самозащита и после тялото и крайниците се отпуснаха.

Еф пак се обърна, тъкмо когато женският се намираше във въздуха. Беше прехвърлил тезгяха и скочи срещу Еф, готов да одере лицето му с ноктестите си средни пръсти. Но Еф успя да го отклони с ръце, вампирът прелетя, удари се тежко в стената и се строполи на пода. При това Еф загуби и двата меча. Ръцете му бяха толкова слаби. О, да, да, моля, искам да се предам.

Вампирът пъргаво скочи на четири крака и загледа Еф изотдолу. Очите му се впиваха в него, представляваха Господаря, злото присъствие, което отне от него всичко. Гневът на Еф се разгоря отново. Бързо измъкна куките за закачване на влака и се приготви за сблъсък. Вампирът нападна и Еф отвърна - поклащащата се гуша беше отлична цел. Правил беше това движение стотици пъти - като работник във фабрика за риба, който разпаря едър тон. Едната кука се заби в гърлото зад гушата, хлътна бързо и се впи зад хрущялната тръба, където се помещаваше ларинксът и откъдето се изстрелваше жилото. Като дръпна здраво куката надолу, той блокира жилото и принуди съществото да коленичи със свински писък. Другата кука влезе в очната кухина и палецът на Еф се заби под брадичката и затвори устата. Едно лято преди много, много години баща му му беше показал това движение, когато ловяха змии в някаква речица на север.

- Стисни челюстта - учеше баща му. - Заключи устата, за да не могат да хапят.

Малко змии бяха отровни, но ухапването на повечето беше лошо и в устите им се въдеха доста бактерии, които причиняваха силна болка. Оказа се, че градското чедо Еф е добър змиеловец. Идеше му отвътре. Даже успя да блесне в един хубав ден - улови змия на улицата у дома, когато Зак още беше малък. Чувстваше превъзходство, чувстваше се като герой. Милион години преди новата ера.

Сега Еф, слаб и несигурен, държеше едно мощно немъртво същество, нетърпимо горещо на пипане, пълно с ядна сила и глад. Сега не стоеше нагазил до колене в хладната калифорнийска рекичка, нито пък слизаше от минивана, за да улови някаква си градска змия. Наистина беше в опасност. Можеше да долови как мускулите му поддават. Силата му чезнеше. Да... да - искам да се предам...

И слабостта го разгневи. И помисли за всичко, което беше загубил - Кели, Нора, Зак, целия свят - и дръпна силно с първобитен крясък, разкъса трахеята и изтръгна якия хрущял. Челюстта се счупи и се откачи едновременно под натиска на кирливия му палец. Струя кръв и червеи шурна напред, а Еф се дръпна назад, ловко ги избегна, затанцува като боксьор извън обсега на противника си.

Вампирът се плъзна о стената и стана, пъшкаше, сдраните му гуша и врат висяха и кървяха обилно. Еф отбегна един удар, вампирът се дръпна на няколко стъпки, свистеше и виеше лигаво - странен слаб звук като от патица. Еф го залъга отново, но сега създанието изобщо не се подведе. Еф тъкмо го беше въвлякъл в някакъв ритъм, когато той се скова на място, а след това побягна.

Ако някога на Еф му паднеше сгода да състави списък с правила за бой, то някъде в челото му би написал: „Никога не преследвай вампир, който бяга.“ Никога нищо добро не излизаше от това. Догонването на вампира не носеше никакво стратегическо предимство. Той надаваше сигнал за тревога, недоловим за човешкото ухо. През последните две години вампирите бяха развили свои стратегии за координирани нападения. Ако един вампир побегне, това беше или тактика за забавяне на противника, или направо капан.

Въпреки това Еф, в яда си, постъпи както не трябваше. Взе мечовете си и последва вампира през фоайето до врата с надпис „Стълби“. Гневът и особената жажда за какво да е отмъщение го накараха да блъсне вратата и да изтича два етажа нагоре. Тогава женският вампир излезе от стълбището, заскача по коридора, а Еф го последва с дългите мечове в ръце. Вампирът сви наляво, после надясно, стигна до друго стълбище и се завтече един етаж нагоре.

Заедно с умората, у Еф се върна и здравият разум. Съгледа женския в далечния край на коридора и усети, че той се бави, чака го, иска да се увери, че Еф го е видял да завива зад ъгъла.

Спря. Това не можеше да е капан. Той едва що се беше появил в болницата; нямаше време за клопки. Следователно единствената друга причина вампирът да го поведе в такава безнадеждна гонитба беше...

Еф влезе в най-близката стая и приближи прозореца. По стъклото се стичаше мазен черен дъжд, градът долу беше скрит зад леещата се мръсна вода.

Видя тъмни фигури, които можа да определи като тела, да препускат по тротоарите от отсрещните сгради. Заляха улицата под него. Още и още, иззад ъглите и през вратите, като пожарникари при тревога, прииждаха към входа на болницата.

Еф отстъпи. Телепатичният призив наистина беше успял. Един от архитектите на съпротивата на човеците, доктор Ефраим Гудуедър, е затворен в болницата Белвю.

Станцията на метрото на Двадесет и осма улица

Нора стоеше на ъгъла на Парк авеню и Двадесет и осма улица, дъждът тропаше по качулката на мушамата й. Знаеше, че трябва непрестанно да се движи, но освен това и да се увери, че не я следят. В противен случай бягството в метрото щеше да е всъщност влизане в капан.

Вампирите имаха очи из целия град. Тя трябваше да изглежда като всяко друго човешко същество на път за работа или за дома. Проблемът беше с майка й.

- Казах ти да повикаме домоуправителя! - рече тя и свали качулката, за да усети дъжда по лицето си.

- Мамо - отвърна Нора и отново й сложи качулката.

- Да оправи тоя повреден душ!

- Шшт! Тихо!

Нора трябваше да се движи. Ходенето караше майка й да замълчи, понеже й беше трудно. Нора я улови през кръста и я прегърна плътно, стъпвайки на бордюра, тъкмо когато един армейски камион приближи кръстовището. Нора отново отстъпи с наведена глава и проследи минаването на камиона. Шофьорът беше вампир. Нора държеше майка си здраво, за да й попречи да слезе на уличното платно.

- Като видя домоуправителя, той ще има да съжалява.

Слава Богу, че валеше. Понеже дъждът означаваше дъждобрани и следователно - качулки. Старите и болните бяха изловени отдавна. Непроизводителните нямаха място в новото общество. Ако имаше избор, Нора никога не би поела такъв риск - да дръзне да излезе на открито с майка си.

- Мамо, може ли пак да поиграем на мълчанка?

- Писна ми от всичко. Проклетият таван тече.

- Кой може да мълчи по-дълго? Аз или ти?

Нора поведе майка си през кръстовището. Пред тях на един стълб с името на улицата и светофара висеше тяло. Труповете, оставени за назидание, бяха обичайна гледка, особено по Парк авеню. На свлеченото рамо на мъртвеца една катерица се бореше с два гълъба за правата над бузата на трупа.

Нора би отклонила майка си от тази гледка, ала тя дори не вдигна очи. Завиха и заслизаха по хлъзгавите стълби към станцията на метрото, мазни от мръсния дъжд. Когато се озоваха под земята, майката на Нора пак опита да си свали качулката; Нора я вдигна и я сгълча.

Въртележките бяха махнати. Една стара машина за карти стоеше ненужна. Но надписите „Ако видиш нещо, кажи“ бяха запазени. Нора си отдъхна - имаше само два вампира, при това бяха на другия край на станцията и дори не погледнаха към нея. Тя отведе майка си към перона на линиите за жилищните квартали с надеждата някой влак от четвърта, пета или шеста линия да дойде бързо. Държеше ръцете на майка си и се мъчеше прегръдката да изглежда естествена.

Около тях пътниците си стояха като едно време. Някои четяха книги. Неколцина слушаха музика. Липсваха само телефоните и вестниците.

На един от стълбовете хората се облягаха върху стария полицейски плакат с лицето на Еф - копие на снимката от старата му служебна карта. Нора отвори очи и тихо го прокле. Тъкмо него бяха чакали в моргата. На Нора там не й харесваше, не защото беше гнуслива - ни най-малко - а защото беше прекалено открито. Гюс - бившият гангстер, чийто живот се промени, когато срещна Сетракян, и той стана верен брат по оръжие - си беше създал подземно жилище. Фет пък имаше остров Рузвелт. Тъкмо натам се беше отправила Нора сега.

Типично за Еф. Гений, добър човек, но винаги изоставаше с няколко минути. Винаги бързаше, за да хване края.

Заради него тя беше останала този допълнителен ден. Заради неуместна лоялност - и да, може би вина - тя искаше да се свърже с него, да провери как е, да се увери, че е добре. Стригоите бяха влезли в моргата на приземния етаж; Нора пишеше на един от компютрите, когато чу чупенето на стъкло. Времето й стигна само да намери майка си, заспала в количката. Нора можеше да убие вампирите, но така щеше да издаде на Господаря позицията си и скривалището на Еф. А за разлика от Еф, тя беше достатъчно загрижена да не рискува да предаде техния съюз.

В смисъл, да го предаде на Господаря. Тя вече беше предала Еф с Фет. Беше го предала вътре в съюза им. И се чувстваше твърде виновна за това, но - отново - Еф винаги закъсняваше с няколко минути. Последният случай го доказваше. Тя беше толкова търпелива с него - прекалено търпелива, особено по отношение на пиенето - а сега живееше изцяло за себе си.

И за майка си. Усети как тя се дърпа от прегръдката й и отвори очи.

- Имам коса по лицето - каза майка й и опита да я махне.

Нора я огледа набързо. Нищо. Но се престори, че вижда нещо и пусна ръката на майка си за миг, за да го махне.

- Пипнах го. Всичко вече е наред.

Но по суетенето на майка си позна, че тя не се е хванала.

- Гъделичкаш ме. Пусни ме!

Нора усети как една-две глави се извръщат. Пусна ръката на майка си. Старицата потърка лицето си и пак опита да свали качулката.

Нора я дръпна над главата й, но не и преди да се види рошав сребристо-сив кичур.

Чу как някой наблизо пое въздух. Нора потисна желанието да погледне и се помъчи да добие възможно най-безобиден вид. Чу шушукане или поне така й се стори.

Приведе се към жълтата линия с надеждата да види фаровете на влака.

- Ето го! - провикна се майка й. - Родриго! Видях те! Не се прави, че не чуваш!

Родриго беше името на домоуправителя от детските години на Нора. Тънък като пръчка мъж, спомни си тя, с толкова тесни хълбоци, че по-скоро носеше колана с инструментите, а не го пре пасваше. Мъжът, когото майка й викаше сега, беше тъмнокос, но не приличаше на Родриго от преди тридесет години. Той я погледна притеснено.

Нора обърна майка си на другата страна и опита да я успокои. Но майка й пак се извъртя и качулката се плъзна и разкри лицето й, докато се мъчеше да повика призрачния домоуправител.

- Мамо - примоли се Нора. - Моля те. Погледни ме. Пази тишина.

- Да идва и да флиртува с мен може, а да работи...

На Нора й се щеше да запуши устата на майка си с ръка. Намести качулката й и я поведе надолу по перона, с което само привлече повече внимание.

- Мамо, моля те. Ще ни разкрият.

- Мързеливец такъв!

Дори и да вземеха майка й за пияница, пак щеше да има проблеми. Алкохолът беше забранен, защото се отразяваше зле на кръвта и защото предизвикваше антисоциално поведение.

Нора се обърна и се замисли дали да не избягат от станцията, когато видя как фарове осветяват тунела.

- Мамо, нашият влак. Тихо. Сега тръгваме.

Влакът забави скорост. Нора чакаше първия вагон. Няколко пътника слязоха, преди Нора да побутне майка си вътре и да намери двойна седалка. Шестицата щеше да ги заведе до Петдесет и девета улица за няколко минути. Нора сложи качулката на майка си и зачака вратите да се затворят.

Забеляза, че никой не сяда наблизо. Погледна назад във вагона и установи, че останалите пътници, които се качваха, бързо отклоняваха очи от тях. После погледна навън на перона, където една млада двойка стоеше редом с двама транспортни полицаи - хора - и сочеше първия вагон. Сочеше Нора.

Затвори, тихо се помоли тя.

Така и стана. С необичайна за нюйоркското метро ефикасност вратите се затвориха. Нора зачака познатото полюшване. Копнееше да се върне на остров Рузвелт, където нямаше вампири, и там да чака пристигането на Фет.

Но влакът не тръгна. Нора чакаше и наблюдаваше едновременно пътниците в другия край на купето и транспортните полицаи, които се бяха запътили насам. Зад тях бяха двата вампира, приковали в Нора червените си очи. Най-отзад - загрижената двойка, посочила Нора и майка й.

Бяха решили, че постъпват правилно и спазват закона. Или действаха от злоба; всички трябваше да изоставят възрастните си близки и да ги предадат на господарската раса.

Вратите се отвориха и полицаите влязоха първи. Дори ако успееше да убие двама от своите и да освободи стригоите, след което да избяга от станцията на метрото, щеше да се наложи да действа сама. Нямаше как да успее без да пожертва майка си и да я предаде или на пленничество, или на смърт.

Един от полицаите се пресегна, сне качулката на старата госпожа и разкри главата й.

- Дами - рече той, - трябва да дойдете с нас.

Когато Нора не се изправи веднага, той сложи ръка на рамото й и стисна здраво.

- Веднага.

Болницата „Белвю"

Еф отстъпи от прозореца и гледката към вампирите, които се тълпяха на улицата към болницата. Беше се провалил... В него се разгоря ужас. Всичко беше загубено.

Инстинктът му подсказваше да продължи да се изкачва, да спечели време, придвижвайки се към покрива - но това очевидно беше задънена улица. Единственото предимство, което му даваше покривът, беше възможността да се хвърли отгоре и, падайки, да избира между смъртта и безсмъртието като вампир.

Да слезе право долу означаваше да си пробие с бой път сред вампирите. Все едно да влезе в рояк пчели-убийци: беше почти сигурен, че могат да го ужилят поне веднъж, а едно ужилване стигаше.

Следователно, бягството не беше възможност. Нито пък само- убийствената съпротива. Ала той беше прекарал достатъчно време из болниците и тук се чувстваше като у дома си. Предимството беше на негова страна; трябваше само да го намери.

Притича пред асансьорите за пациенти, после спря, втурна се обратно и застана пред таблото на газовата инсталация. Авариен кран за целия етаж. Отвори пластмасовия капак, увери се, че клапанът е отворен, после проби тръбата и чу ясно съскане.

Претича до стълбището, качи се на следващия етаж, завтече се до контролното табло тук и го повреди по същия начин. После се върна право на стълбите и вече можа да чуе, че кръвопийците са нахлули на долните етажи. Без викове, понеже те нямаха глас. Само шляпането на мъртвите им боси крака, докато се катереха.

Рискува да се качи още един етаж и набързо да обработи таблото. Повика асансьора, но не го изчака, а се втурна да търси сервизните асансьори, ползвани от санитарите за превозване на снабдителни колички и неподвижни пациенти. Намери ги, натисна бутона и зачака.

Оцеляването и преследването вляха в кръвта му адреналин, който беше по-сладък от всеки достъпен му изкуствен стимулант. Даде си сметка, че търси в медикаментите тъкмо това усещане. След толкова много битки на живот и смърт възприятията му за удоволствие се бяха изкривили.Твърде често беше на върха и после - на дъното.

Вратата на асансьора се отвори и той натисна бутона за мазето. Назидателни надписи за поверителността на информацията за пациента и за чистите ръце. Някакъв хлапак му се хилеше от лекьосан плакат. Лапаше близалка, намигаше и вдигаше палец. „Всичко ще бъде наред“, казваше глупчото от стената. На плаката беше отпечатана програмата на конференция по педиатрия отпреди един милион години. Еф прибра единия от мечовете в торбата на гърба си и загледа как се сменят номерата на етажите. Кабинката се олюля, притъмня и спря между етажите - заседна. Кошмарен сценарий, но само след секунди пак се люшна и продължи надолу. Като на всичко, което зависеше от редовна поддръжка, и на тези механични удобства не можеше да се разчита - е, ако можеш да избираш.

Вратата се отвори със звън и Еф излезе в сервизното крило на мазето. Носилки с голи дюшеци бяха подредени до стената като колички в супермаркет в очакване на клиентелата. Гигантска брезентова количка за пране стоеше под отворена шахта.

В ъгъла върху няколко колички с дълги дръжки се мъдреха десетина зелени бутилки кислород. Еф заработи с такава бързина, каквато позволяваше изнуреното му тяло - запрати по четири бутилки във всеки от трите асансьора. Изтръгна металните накрайници на маркучите, проби с тях клапите и щом чу успокоителното съскане при излизането на кислорода, натисна бутоните за последния етаж в трите кабинки. Вратите се затвориха.

Еф измъкна от торбата си полупразна тенекия с бензин за запалки. Ветроупорният кибрит беше някъде из джобовете му. С треперещи ръце преобърна количката за пране и изсипа колосаните чаршафи пред вратите на трите асансьора, после злорадо заля цялата камара с течността за запалки. Драсна няколко клечки и ги метна отгоре. Памучната тъкан шумно се възпламени. Ог мазето трите сервизни асансьора се повикваха отделно; той натисна бутона и хукна с всички сили да намери изход.

До една заключена врата се натъкна на пълно с разноцветни тръби табло. Измъкна противопожарната брадва от остъкления шкаф - беше толкова тежка, грамадна. Накълца уплътненията на трите захранващи тръби, като разчиташе повече на тежестта на брадвата, отколкото на собствената си привършваща сила. Газът излезе със свистене. Еф бутна вратата и се озова под ситния дъжд посред кална градинка с пейки и напукани алеи над улица „Фран- клин Д. Рузвелт“ и шибаната от дъжда Ийст ривър. По някаква причина можеше да мисли само за репликата от един стар филм, „Младият Франкенщайн“ - „Можеше и по-зле да е. Можеше и да вали.“ Еф се подсмихна. Беше гледал филма заедно със Зак. После в продължение на седмици си повтаряха смешки от филма. „Там вълк... там замък.“

Намираше се зад болницата. Нямаше време да избяга на улицата. Затова се втурна през паркчето - трябваше да се отдалечи възможно най-много от сградата.

Като стигна отсрещната страна, видя, че по високата стена откъм „Рузвелт“ идат още вампири. Още убийци, пратени от Господаря. Поради ускорения метаболизъм от телата им се вдигаше пара.

Еф затича към тях с очакването сградата зад гърба му да се взриви и да рухне всеки момент. Изрита няколко, събори ги от стената и те се приземиха на алеята долу на четири крака. Наместиха се незабавно като безсмъртните от някоя видеоигра. Еф побягна по стената към сградите на Медицинския център на Нюйоркския университет в стремежа си да се отдалечи от Белвю. Пред него върху стената се появи вампирска ръка с удължен среден пръст, последвана от червенооко лице под гола глава. Еф се спусна на коляно, стовари меча в отворената уста на съществото и с върха допря горещото му гърло. Но не го вкара докрай, не го довърши. Сребърното острие го изгаряше, притискаше челюстта му и не позволяваше да изстреля жилото си.

Вампирът не можеше да помръдне. Червените му очи се взираха в Еф с объркване и болка.

Еф попита:

- Виждаш ли ме?

Очите на вампира не показаха реакция. Еф не се обръщаше към него, а към Господаря, който гледаше чрез това същество.

- Виждаш ли това?

Той врътна меча и принуди вампира да погледне към болницата Белвю. Още създания се катереха по стената, а някои вече излизаха тичешком от болницата, установили бягството на Еф. Разполагаше само с няколко секунди. Опасяваше се, че саботажът му се е провалил, че изпуснатият газ е намерил как да се процеди вън от сградата.

Пак се вторачи в лицето на вампира, все едно той е самият Господар.

- Върни ми сина!

Едва изрекъл последната дума, и болницата се взриви зад него, ударната вълна го тласна напред, мечът му проряза гърлото на вампира и излезе откъм гърба. Еф се търкулна от стената, стиснал дръжката на оръжието, а острието сряза лицето на вампира, когато двамата заедно се извъртяха и паднаха.

Еф се озова върху покрива на изоставена кола, една от множеството по отсамната страна на алеята. Вампирът се строполи на земята до колата.

Основният удар се пое от хълбока на Еф. Заедно със звънтенето в ушите си, той чу висок и свирещ съсък и погледна в черния дъжд. Наблюдаваше как нещо като ракета се издига нагоре, извива се в небето и пада в реката. Една от кислородните бутилки.

Тухли и мазилка взеха да падат по улицата. Късчета стъкло заваляха с дъжда като скъпоценни камъни и се пръснаха долу. Еф покри глава с дрехата си и се плъзна по очукания покрив на колата, без да обръща внимание на болката.

Чак когато се изправи, забеляза, че в прасеца му здраво са се забили две парчета стъкло. Измъкна ги. От раните шурна кръв. Чу гъгнив превъзбуден писък.

Недалеч от него вампирът лежеше по гръб, от раната на врата му бълваше бяла кръв - но той още беше възбуден и гладен. Кръвта на Еф беше за него покана за вечеря.

Еф навря лице в неговото, стисна счупената му и откачена челюст и видя как червените очи се спират първо върху него, после върху сребърното острие на меча.

- Искам си сина, мръсник такъв! - изрева Еф.

После освободи вампира със свиреп удар в гърлото, отряза главата му и така прекъсна връзката на съществото с Господаря.

Накуцващ и кървящ, пак се изправи.

- Зак - промърмори той, - къде си... ?

После пое по дългия път към дома.

Сентръл парк

Замъкът Белведере, който се намираше в северния край на езерото в Сентръл парк, на Седемдесет и девета улица, представляваше маниерен „каприз“ в готически и романски стил. Построен беше през викторианската епоха - 1869 година - от Джейкъб Рей Моулд и Калвърт Во, дизайнерите на целия парк. Закари Гудуедър знаеше само, че мястото изглежда призрачно и готино, а това винаги го привличаше към сградата - този средновековен (в неговите представи) замък в центъра на парка, в центъра на града. Като дете той обичаше да си измисля истории - как това всъщност било гигантска крепост, построена от малки тролчета за първия архитект на града, господар на мрака на име Белведере, който обитавал катакомбите дълбоко в скалата под замъка и се вестявал в цитаделата нощем, когато обгрижвал своите творения из парка.

Това беше по времето, когато на Зак му се налагаше да прибягва до фантазията за разни свръхестествени и гротескни истории. Когато трябваше да сънува наяве, за да избяга от скуката на модерния свят.

Сега сънищата му бяха реалност. Фантазиите му бяха постижими. Желанията му бяха заповеди, мечтите му се осъществяваха.

Стоеше в отворения вход на замъка - вече юноша - и гледаше как черният дъжд бие върху парка. Плющеше по препълненото Езеро с костенурките, което някога беше богато на водорасли и искрящо зелено, а сега - кална черна дупка. Небето беше застрашително и надвиснало. Нормално, така да се каже. Когато небето не е синьо, и водата не е синя. За два часа дневно някаква атмосферна светлина се процеждаше през безредната облачна покривка и стигаше да подобри видимостта до степен Зак да може да съзре покривите на града около него и около парка, който се беше превърнал в подобие на блато от планетата Дагоба. Захранваните със слънчева енергия лампи в парка не можеха за това време да поемат достатъчно, за да осветят двадесет и двата часа мрак. Избледняваха скоро след като вампирите се връщаха от своите убежища под земята или в сенките.

През последната година Зак беше пораснал - при това беше станал силен; преди няколко месеца гласът му почна да се променя, линията на брадичката му стана по-твърда, а торсът му се удължаваше сякаш всяка нощ. Силните крака го понесоха нагоре по тясната желязна стълба към Природонаучната обсерватория на Хенри Люс на втория етаж. Край стените и върху остъклени маси бяха запазени изложените скелети на животни, пера и птици от папие-маше, накацали по шперплатови дървета. Навремето Сентръл парк беше едно от най-добрите места за наблюдаване на птици в Съединените щати, но промяната в климата навярно завинаги сложи край на това. В първите седмици след земетресенията и вулканичните изригвания, предизвикани от изтичанията от ядрените централи и взривяването на бойните глави, тъмното небе беше препълнено с птици. Писъци по цяла нощ. Мор по птиците. Пернати трупове падаха от небето заедно с тежкия черен порой. Във въздуха положението беше също толкова объркано и отчаяно, колкото и за хората на земята. Вече нямаше топли южни небеса, където птиците да мигрират. В продължение на дни земята беше буквално покрита с пърхащи почернели крила. Плъховете лакомо пируваха с падналите. Болезнено цвърчене и гука- не прорязваше ритъма на дъжда.

Сега обаче паркът беше неподвижен и тих, когато не валеше. Езерата бяха празни. Малко мръсни кости и пера киснеха в нечистотията и калта. Проскубани крастави катерици от време на време се стрелкаха нагоре по дърветата, но и тяхната популация в парка беше силно намаляла. Зак погледна през един от телескопите - беше натикал камъче с размерите на четвърт долар в отвора за монети и сега телескопът работеше без пари - и зрителното му поле се изгуби в мъглата и тъмния дъжд.

Преди идването на вампирите в замъка се помещаваше действаща метеорологична станция. Повечето уреди си стояха на острия покрив на кулата, както и в една оградена постройка южно от замъка. Нюйоркските радиостанции обичайно съобщаваха какво е времето с думите „Температурата в Сентръл парк е...“ и следваха показанията от обсерваторията в кулата. Сега беше юли или пък август - период, който навремето се наричаше „кучешките дни“, ала най-високата температура, засечена от Зак в една особено мека нощ, беше шестдесет и един градуса по Фаренхайт или шестнадесет по Целзий.

Зак беше роден през август. В офиса отзад имаше календар от преди две години и на него му се щеше да бе проявил повече внимание в проследяването на времето. Навършил ли беше вече тринадесет години? Чувстваше, че е така. Реши, че наистина ги е навършил. Официално беше тийнейджър.

Зак все още помнеше - слабо - един слънчев следобед, когато баща му го беше завел в зоологическата градина в Сентръл парк. Посетиха същото това природонаучно изложение в замъка, после седнаха на каменната стена до метеорологичните уреди и ядоха италиански сладолед. Зак помнеше как довери на баща си, че децата в училище понякога се шегуват с фамилното му име, Гудуедър[3]3, и казват, че Зак ще стане метеоролог, когато порасне.

- Какъв ще станеш? - попита го татко му.

- Пазач в зоопарка - отвърна Зак. - И може би мотоциклетист.

- Звучи добре - каза татко му. Хвърлиха хартийките от сладоледа в кошчето и отидоха да гледат едно матине. А в края на този ден, след съвършения следобед, баща и син тържествено си обещаха да повторят екскурзията. Така и не го направиха. Като толкова много обещания в историята на Зак и Еф, и това си остана неизпълнено.

Струваше му се, че си спомня някакъв сън - дали изобщо това се е случило. Баща му отдавна го нямаше, мъртъв беше, както и професор Сетракян и останалите. От време на време, много рядко, Зак чуваше експлозия някъде в града или виждаше стълб от гъст дим или прах да се издига сред дъжда и се чудеше. Явно имаше някакви хора, които още се противяха на неизбежното. Това караше Зак да се замисли за миещите мечки, които досаждаха на семейството му една коледна ваканция и разграбваха боклуците, каквото и да правеше татко му, за да им попречи. Сигурно и това беше нещо подобно, предположи Зак. Досада, нищо повече.

Зак излезе от мухлясалата изложбена зала и се спусна по стълбите. Господаря му беше направил стая, която Зак обзаведе като собствената си стая у дома. Само дето в стаята му вкъщи нямаше екран колкото цяла стена, отмъкнат от ESPN-зоната на Таймс скуеър. Нито пък машина за пепси-кола, или цял рафт комикси. Зак срита някаква конзола за игра, която беше зарязал на пода, и се тръшна в един от луксозните кожени столове от стадиона на „Янките“, от местата за по хиляда долара зад хоума. Понякога му водеха деца, с които да играе, или пък играеше с тях он-лайн в специално поддържан за това сървър. Обаче Зак почти винаги побеждаваше. Всички останали бяха загубили уменията си. Господстващото положение можеше и да е скучно, особено когато вече не се произвеждаха нови игри.

В началото престоят в замъка го ужасяваше. Чувал бе всички истории за Господаря. Все чакаше да го превърнат във вампир, като майка му, но това не стана. Защо? Така и не получи обяснение. Не че беше искал да му обясняват. Тук той беше гост и нещо като знаменитост, понеже беше единственото човешко същество. През двете години откак Зак гостуваше на Господаря, нито един не-вампир не беше допуснат вътре или близо до замъка Белведе- ре. Онова, което в началото изглеждаше като отвличане, постепенно, с течение на времето, заприлича на подбор. На призвание. Като че ли за него беше запазено специално място в новия свят.

От всички хора, Зак бе избраният. За какво - не знаеше. Знаеше само, че съществото, което го постави в това привилегировано положение, беше абсолютен господар на новото владение. И по някаква причина искаше Зак да е до него.

Историите за страховития гигант, безмилостния убиец и въплъщение на злото, които бяха разказвани на Зак, очевидно бяха преувеличени. Първо на първо, Господаря беше среден на ръст за възрастен. За древно същество изглеждаше доста младолик. Черните му очи бяха пронизващи; такива, че Зак определено виждаше възможността да станат ужасяващи, ако някой го разочарова. Но зад тези очи - за някой късметлия като Зак, който можеше да ги гледа направо - имаше дълбочина и тъмнина, които надхвърляха човешкото, мъдрост, която идеше от времето, разум, свързан с по-висш свят. Господаря беше водач, командваше огромен клан вампири в целия град и целия свят, армия от същества, които откликваха на телепатичния му призив, отправен от трона в този замък в блатистия център на Ню Йорк.

Господаря беше същество, което обладаваше истинска магия. Диаболична магия, да, обаче това беше единствената истинска магия, която Зак беше виждал. Добро и зло вече бяха неточни понятия. Светът беше променен. Нощта беше ден. Долу беше новото горе. Тук, в лицето на Господаря, имаше доказателство за по-висше същество. Свръхчовек. Божество. Силата му бе необикновена.

Ето, например, астмата на Зак Новият климат правеше въздуха изключително лош заради застоя, повишените нива на озона и рециркулацията на прахови частици. Плътната облачна покривка притискаше всичко като мръсно одеяло, местните модели на времето бяха изменени, а океанският бриз не можеше да освежи циркулацията на въздуха в града. Въдеха се плесени, летяха спори.

Зак обаче си беше добре. Нещо повече - дробовете му бяха чисти, дишаше без свирене или запъхтяване. Всъщност, не бе преживявал нищо наподобяващо астматичен пристъп, откак беше с Господаря. От две години не беше използвал инхалатора, понеже вече нямаше нужда от него.

Дихателната му система беше напълно зависима от една субстанция, чието действие беше по-вълшебно и по-ефикасно от албутерола или преднизона. Малка бяла капка от кръвта на Господаря, приемана през устата, от убодения пръст на Господаря върху езика на Зак, прочистваше дробовете на момчето и му позволяваше да диша свободно.

Онова, което в началото изглеждаше странно и противно, сега беше като дар: млечнобялата кръв с едва доловимия електрически заряд и металическия вкус на мед и лютив камфор. Горчиво лекарство, обаче действието му бе чудодейно. Всеки астматик би дал едва ли не всичко, за да не изпитва повече душащата паника при пристъпа.

Поглъщането на кръвта не превърна Зак във вампир. Господаря внимаваше нито един от кръвните червеи да не попадне върху езика на Зак. Единственото желание на Господаря беше Зак да е здрав и да се чувства добре. Но при все това истинската причина за привързаността и страхопочитанието, които Зак хранеше към Господаря, не беше властта, която той упражнява, а властта, която дава. Явно Зак беше някак специален. Различен, по-издигнат от останалите човешки същества. Господаря го бе подбрал и се грижеше за него. По липсата на по-подходяща дума можеше да се каже, че Господаря се беше сприятелил с него.

Да вземем зоопарка. Когато Зак чу, че Господаря ще затвори зоопарка за вечни времена, той протестира. Господаря предложи да го пощади и да го отстъпи на Зак, но при едно условие - Зак да поеме грижата за него. Да храни животните и да чисти клетките, лично. Зак подскочи от радост и зоопаркът стана негов. Ей така (Получи предложение и за въртележката, но въртележките бяха за бебета; даже помогна при разрушаването й.). Господаря можеше да изпълнява желания като джин от приказките.

Разбира се, Зак не осъзнаваше колко много работа има за вършене, но се стараеше колкото може. Изменената атмосфера бързо погуби някои животни, включително червената панда и повечето птици, та така работата на Зак се пооблекчи. Все пак, понеже нямаше кой да го подтиква да се старае, той допусна интервалите между храненията да стават все по-дълги. Гледаше като омагьосан как някои от животните се обърнаха едни срещу други - и от бозайниците, и от влечугите. Големият женски снежен леопард му беше любим и от него се боеше най-много. Следователно леопардът биваше хранен най-редовно - в началото едри късове прясно месо, докарвано с камион през ден. После - жива коза. Зак я доведе в клетката и иззад едно дърво наблюдава как леопардът издебва жертвата. После овца. После сърна. Обаче с течение на времето зоопаркът започна да страда от липса на поддръжка, клетките се задръстиха с изпражнения, понеже на Зак му беше втръснало да чисти. След много месеци той почна да изпитва досада от зоопарка и все повече пренебрегваше своите отговорности. Понякога нощем чуваше воя на животните, но никога - на леопарда.

Измина близо година и Зак отиде при Господаря да се оплаче, че работата му е много.

- Тогава зоопаркът ще бъде изоставен. И животните ще загинат.

- Не искам да загинат. Аз просто... не искам вече да се грижа за тях. Можеш да накараш някои от твоите да вършат работата и те няма да се оплачат никога.

- Искаш да запазя зоопарка само за твое удоволствие.

- Да. - Зак беше искал и по-екстравагантни неща и винаги ги беше получавал. - Защо не?

- При едно условие.

- Добре.

- Наблюдавах как се държиш с леопарда.

- Наистина ли?

- Гледах как даваш на леопарда животни, които да улови и да изяде. Ловкостта и красотата му те привличат. Но силата му те плаши.

- Май да.

- Освен това наблюдавах как оставяш другите животни да гладуват.

Зак взе да негодува.

- Те са прекалено много, та да се грижа за тях...

- Видях как ги насъскваш едно срещу друго. Твоето любопитство е напълно естествено. Да гледаш как no-низшите създания реагират при стрес. Очарователно> нали? Да гледаш как се борят за оцеляване...

Зак не знаеше дали трябва да си признае, че е така.

- Животните са твои и можеш да постъпваш с тях както пожелаеш. Това се отнася и до леопарда. Ти контролираш територията му и режима на храненето му. Не би трябвало да се боиш от него.

- Е... не се боя. Не се страхувам истински.

- Тогава... защо не го убиеш?

- Какво?

- Никога ли не си се замислял какво би било да убиеш подобно животно?

- Да го убия? Да убия леопарда?

- Додея ти да се грижиш за зоопарка, понеже това е изкуствено, противоестествено. Инстинктите ти са провилни, но методът ти е лош. Ти искаш да притежаваш тези примитивни същества. Обаче те не са създадени да бъдат отглеждани. Твърде силни са. Твърде горди. Има само един начин да притежаваш такова диво животно. Да го направиш свое.

- Да го убиеш.

- Покажи, че си на висотата на тази задача. За награда аз ще се погрижа твоят зоопарк да остане отворен и животните да бъдат хранени и гледани, а ти да бъдеш освободен от задълженията си там.

- Не... не мога.

- Защото леопардът е красив или защото се боиш от него?

- Просто... така.

- Кое е единственото нещо, което ти отказах? Единственото нещо, за което ме помоли, но аз отклоних молбата ти и не позволих?

- Заредена пушка.

- Ще уредя за теб да се поддържа една пушка, която да ползваш в рамките на зоопарка. Ти решаваш... Искам да вземеш страна...

И така, на другия ден Зак отиде в зоопарка просто да подържи зареденото оръжие. Намери го на една масичка с чадър близо до входа - чисто нова пушка, малка, с лъскав приклад от орехово дърво, накладка и оптически мерник. Тежеше само седем фунта. Зак предпазливо понесе пушката и обиколи своя зоопарк, като се прицелваше в разни неща. Искаше да постреля, но не знаеше колко патрона има. Зареждаше се ръчно, а той не беше съвсем сигурен, че може да презареди, дори и да получеше още муниции. Прицели се в табелката „Тоалетни“ сложи пръст на спусъка, всъщност не го натисна, и пушката скокна в ръцете му. Прикладът го удари по рамото, откатът го накара да политне назад. Изстрелът прозвуча като силно пукане. Зак пое дълбоко дъх и видя как от дулото излиза клъбце дим. Погледна табелката - имаше дупка в буквата „о“.

През следващите няколко дни Зак се поупражни да стреля по изключителните и причудливи бронзови животни на часовника на Дьолакорт. Часовникът все още пееше на всеки половин час. Докато фигурите обикаляха, Зак се прицели в хипопотама с цигулката. Съвсем пропусна с първите два изстрела, а с третия нащърби козата с гайдите. Нервно презареди и зачака следващата обиколка на фигурите, приседнал на една пейка, докато задрема от далечния вой на сирени. Тридесет минути по-късно камбанките на часовника го събудиха. Този път той се прицели предварително, вместо да се мъчи да проследи движението на мишената. Три изстрела по хипопотама и вече определено чу острия звук на рикошета в бронзовата фигура. След два дни козата беше останала без крайчеца на едната гайда, а пингвинът - без част от палката за барабана си. Зак вече целеше фигурите бързо и точно. Усещаше се готов.

Територията налеопарда се състоеше от водопад, бреза и бамбукова горичка - всичко това обградено отвсякъде с мрежа от неръждаема стомана. Теренът вътре беше неравен, с тунели, прокопани в склона, който излизаше на площадката за наблюдение.

Снежният леопард застана на една скала и загледа Зак, чиято поява свързваше с хранене. Черният дъжд беше зацапал козината на животното, но то все още притежаваше царствено излъчване. Леопардът беше дълъг четири стъпки и можеше да скача четиридесет до петдесет стъпки, ако има причина за това - например, при преследване на плячка.

Слезе от скалата и почна да върви в кръг. Шумът от изстрелите го беше настроил враждебно. Защо Господаря искаше Зак да го убие? С каква цел? Приличаше на жертва. Все едно от Зак беше поискано да екзекутира най-храброто животно, за да оцелеят останалите.

Той се ужаси, когато женският леопард се приближи с подскоци към стоманената мрежа и оголи зъби. Беше гладен и се разочарова, когато не подуши никаква храна. Освен това се разтревожи от пушечните изстрели - макар че Зак видя нещо по-друго. Той отскочи назад, после си вдъхна сигурност, насочи пушката към леопарда и отвърна на ниското му заплашително ръмжене. Лео- пардът обикаляше в тесен кръг и не откъсваше очи от Зак. Беше ненаситен. Зак разбра, че просто яде месото и - ако то свърши - без да се замисли ще се обърне и ще изяде ръката, която го храни. Ако се налага да прескочи оградата, ще прескочи. Ще нападне.

Господаря беше прав. Зак се боеше от леопарда. И с основание. Кой обаче беше надзирателят и кой - надзираваният? Не караше ли леопардът Зак да работи за него, да го храни редовно в продължение на много месеци? Зак беше негово животно, точно както и той беше на Зак. Сега, когато държеше пушката в ръце, изведнъж това му се видя несправедливо.

Мразеше високомерието на леопарда, мразеше волята му. Тръгна да обикаля клетката, а снежният леопард го следваше от другата страна на мрежата. Зак влезе в зоната за хранене с надписа „Само за служители на зоопарка“ и надзърна през малкото прозорче над вратата, от която хвърляше месото за леопарда или му пускаше животно. Дълбокото дишане на Зак сякаш изпълни цялото помещение. Той се приведе и мина през вратата, която се затръшна подире му.

Досега не беше влизал в клетката на леопарда. Вдигна очи и видя мрежата отгоре. Пред него по земята бяха разпилени кости с разни размери, останки от предишни хранения на леопарда.

Преди това имаше разни велики фантазии - как влиза в бамбуковата горичка и следи котката, гледа я право в очите, преди да реши дали да натисне спусъка. Но звукът от затварянето на врата прозвуча на леопарда като гонг за вечеря и той веднага се приближи дебнешком иззад един голям камък, стратегически поставен да прикрива мястото за хранене от погледа на посетителите.

Леопардът спря сепнато, изненада се, че вижда Зак вътре. За пръв път между тях нямаше стомана. Сведе глава, като че опитваше да разбере това странно развитие на събитията, а Зак разбра, че е направил ужасна грешка. Опря пушката на рамо и, без да се прицели, натисна спусъка. Нищо. Повтори. Нищо.

Дръпна затвора напред и назад. Натисна спусъка и пушката подскочи в ръцете му. Трескаво дръпна затвора отново, натисна спусъка и звукът от изстрела беше единственото нещо, което можа да чуе със звънтящите си уши. Повтори и пушката подскочи. Пак - и празната пушка щракна. Пак - пак празна.

Едва тогава осъзна, че снежният леопард лежи на хълбок пред него. Приближи до животното и видя как петната от кръв по козината му се разширяват. Очите му бяха затворени, могъщите му крайници не помръдваха.

Зак се качи върху камъка и приседна с празната пушка в скута си. Чувствата го завладяха, раменете му се разтресоха и той заплака. Чувстваше се едновременно победител и победен. Огледа зоопарка от клетката. Започнало беше да вали.

След това за Зак нещата почнаха да се променят. Пушката му имаше само по четири патрона и известно време той се връщаше всеки ден в зоопарка за упражнения - още надписи, пейки, клони. Започна да поема повече рискове. Караше малък мотор по старите маршрути за джогинг, обикаляше и обикаляше Голямата морава, минаваше по празните алеи в парка, покрай съсухрени- те останки на обесените и край пепелта от погребалните клади. Когато излизаше да кара мотора през нощта, не включваше фаровете. Беше вълнуващо, вълшебно - приключение. Защитаван от Господаря, той не чувстваше страх.

Ала още чувстваше присъствието на майка си. Връзката им беше останала силна дори и след нейното превръщане, но с времето избледняваше. Съществото, което някога беше Кели Гудуедър, вече едва приличаше на жената, която беше майка на Зак.

Нямаше коса, скалпът й беше мръсен, устните й бяха тънки и безцветни. Деликатните хрущяли на носа и ушите й бяха закърнели израстъци. Мека опърпана плът висеше от шията й, имаше зачатък на алена гуша, която се люлееше, когато тя обърнеше глава. Гърдите й бяха плоски, сбръчкани, по ръцете и краката й бяха наслоени толкова нечистотии, че поройните дъждове не можеха да ги отмият. Черните й очни ябълки лежаха върху тъмночервени дъна и бяха почти винаги безжизнени... само в редки случаи, може би единствено във въображението си, Зак виждаше някакъв проблясък на разпознаване, който напомняше за някогашната му майка. Не беше някакво чувство или изражение. По-скоро понякога сянката падаше на лицето й така, че прикриваше вампирската й същност, а не толкова разкриваше старата й човешка личност. Кратки мигове, които с времето ставаха все по-редки - но те бяха достатъчни. Повече психически, отколкото физически, майката на Зак стоеше в периферията на неговия нов живот.

Зак отегчено дръпна ръчката на машината за закуски и блокче Милки уей тупна в чекмеджето. Той го изяде, докато слизаше надолу към първия етаж и после навън в търсене на някаква беля, в която да се забърка. Сякаш по даден сигнал майка му се покатери по грапавата скална основа на замъка. Беше ловка като котка, катереше се по влажните шисти без видимо усилие, босите й стъпала и дланите й с удължени средни пръсти се местеха от опора на опора, като че хиляди пъти беше минавала по този път. С лекота се прехвърли на пасажа. Две прилични на паяци пипалца я следваха, подскачайки на четири крака.

Зак стоеше вътре във входа, колкото да не го вали, и когато тя приближи, забеляза дори под наслоената мръсотия, че гушата й е зачервена и налята с кръв. Значи, скоро се беше хранила.

- Хубава ли беше вечерята, мамо? - попита Зак с погнуса. Плашилото, което някога беше негова майка, го изгледа с празни очи. Винаги щом я видеше, Зак изпитваше едни и същи противоречиви импулси - отвращение и обич. Тя го следваше, понякога с часове, като обикновено се държеше на разстояние като дебнещ вълк. Веднъж нещо го подтикна да я погали по главата, след което заплака беззвучно.

Тя влезе в замъка, без да погледне лицето на Зак. Мокрите й стъпки и калта, която нанесоха с ръце и крака пипалцата, се притуриха към нечистотията, напластена по каменния под. Зак погледна майка си и за миг съзря как се появява лицето на някогашната Кели, изкривено от вампирската мутация. Ала също толкова внезапно илюзията се разруши, споменът беше помътен от непрестанното присъствие на онова чудовище, което Зак не можеше да спре да обича. Всички други си бяха отишли от живота му. Само това остана на Зак - счупената кукла, която да му прави компания.

Зак усети как ветровитият замък се изпълва с топлина, сякаш оставена от нечие бързо движение. Господаря се беше върнал. Тихо мърморене изпълни главата на Зак. Видя, че майка му се качва нагоре по стълбите, и я последва. Щеше му се да види защо е това оживление.

Господаря

Някога Господаря разбираше гласа на Бог. Имаше го в себе си. И по някакъв начин му остана едно бледо подобие на това състояние на благодат. В крайна сметка, Господаря беше същество с един ум и много очи, виждаше всичко едновременно, обработваше всичко, преживяваше множеството гласове на слугите си. И подобно на Божия глас, гласът на Господаря беше и плавен, и раз- норечив - носеше ветреца и бурята, затишието и гърма, изгряваше и избледняваше със зората и здрача...

Ала Божият глас обхващаше всичко - не земята, не континентите, а целия свят. И Господаря можеше само да го чува, но не и да го разбира, както го разбираше едно време, в началото на всичко.

Това е то, рече си Господаря за милионен път, това е да изпаднеш из Божията милост...

И все пак, ето го Господаря - наблюдава планетата чрез наблюденията на своята челяд. Многобройни източници на сведения, един централен разум. Умът на Господаря хвърляше мрежа върху всичко. Стискаше планетата Земя в юмрук с хиляди пръсти.

Гудуедър току-що бе освободил седемнадесет от неговите роби при взрива на болничната сграда. Седемнадесет загубени. Скоро щяха да бъдат заместени; аритметиката на заразата беше от жизнено значение за Господаря.

Пипалцата останаха навън и претърсваха улиците около болницата за доктора-беглец, душеха за следата му. Нищо засега. Крайната победа на Господаря беше сигурна, голямата игра на шах беше почти приключила. Само противникът му инатливо отказваше да се признае за победен и оставяше на Господаря изну- рителната работа по преследването на последната останала върху шахматната дъска фигура.

Всъщност, тази фигура не беше Гудуедър, a Occido Lumen, единственият останал екземпляр на прокълнатия текст. Книгата разкриваше тайнствения произход на Господаря и на Древните. Освен това подсказваше как може да бъде погубен Господаря - подсказваше къде е мястото на неговия произход - на знаещия как да търси.

За щастие, настоящите притежатели на книгата бяха неграмотни добичета. Томът беше откраднат на търга от стария професор Ейбрахам Сетракян, по онова време единственият човек на земята, който знаеше достатъчно, за да разгадае тайните му. Ала старият професор не разполагаше с достатъчно време да прочете Occido Lumen преди смъртта си. А в кратките мигове, когато умовете на Господаря и Сетракян бяха свързани - в скъпоценните секунди преди превръщането и гибелта на стареца - Господаря узна всичко, което той беше зърнал в книгата.

Всичко - но не достатъчно. Мястото на произхода на Господаря, приказното „Черно място“, не беше известно на Сетракян в момента на неговото превръщане. Това отчая Господаря, ала в същото време означаваше, че и верните последователи на Сетракян не са наясно. Знанията на Сетракян за фолклора и историята на тъмните кланове бяха ненадминати сред всички хора и умряха с него като угаснал пламък.

Господаря беше уверен, че макар да разполагат с прокълнатата книга, хората на Сетракян не биха могли да разгадаят тайната й. Но и той самият имаше нужда да разбере мястото, за да гарантира безопасността си за вечни времена. Само глупакът оставя важните неща на случайността.

В онзи миг на обладаване, на неповторима умствена близост със Сетракян, Господаря узна още и кои са останалите заговор- ници. Украинецът, Василий Фет. Нора Мартинес и Августин Елисалде.

Ала нито един от тях не беше толкова важен за Господаря, колкото човекът, който вече му беше известен - доктор Ефраим Гудуедър. Това, което не знаеше обаче, и което го изненада, беше, че според Сетракян, Гудуедър е най-силното звено. Въпреки очевидните слаби места - неговия характер и загубата на бившата му съпруга и сина му - Сетракян вярваше, че той е съвършено непокварим.

Господаря не беше създание, податливо на изненади. Многовековното съществуване затъмнява откровенията, ала това точно не спираше да яде Господаря. Как беше възможно? Неохотно Господаря си призна, че цени високо оценките на Сетракян - високо като за човешко същество. Както беше и с Occido Lumen, интересът му към Гудуедър започна просто като развлечение.

Развлечението се превърна в преследване.

А сега преследването беше обсесия. Всички човеци се пречупваха накрая. Понякога за това бяха необходими само минути, понякога дни, понякога десетилетия. Но накрая Господаря винаги побеждаваше. Това беше игра на издръжливост. Неговата времева рамка беше много по-широка от човешката, умът му беше много по-опитен - и лишен от заблуди и надежди.

Тъкмо това отведе Господаря при наследника на Гудуедър. Това бе първоначалната причина той да не превърне момчето. Причината да облекчи белодробното му страдание с по някоя капка от безценната си кръв всяка седмица - което освен това му позволи да надзърта в топлия и податлив ум на момчето.

То откликна на силата му. И Господаря се възползва - привърза го умствено. Подкопа наивните му идеи за божественото. След един период на страх и отвращение, момчето, подтиквано от Господаря, започна да изпитва възхищение и уважение. Сълзливите чувства към баща му се свиха като облъчен тумор. Младият ум на момчето беше като мека буца тесто, която Господаря продължаваше да меси.

Подготвяше го. Да се надигне.

Обикновено Господаря попадаше на такива обекти към края на тяхната развала. Тук имаше необикновената възможност да участва в покваряването, и то на сина и наследника на уж непок варимия. Можеше да съпреживее падението заради установената с даването на кръв връзка помежду им. Усети вътрешната борба на момчето в случая със снежния леопард, усети неговия страх, усети неговата радост. Никога досега Господаря не беше искал да остави някого жив; никога не беше искал някой да остане човек. Вече бе взел решение: това беше следващото тяло, което щеше да заеме. С тази мисъл той по същество подготвяше младия Закари. Беше се научил никога да не заема тяло на човек на по-малко от тринадесет години. Физически предимствата включваха безгранична енергия, здрави стави и гъвкави мускули, които не се нуждаят от особена грижа. Но имаше и недостатъци - по-слабо тяло, с крехка структура и ограничена физическа сила. Следователно, макар Господаря повече да не се нуждаеше от изключителен ръст и сила - като Сарду, гигантското тяло, в което пристигна в Ню Йорк, и което трябваше да изостави, понеже Сетракян го отрови - той също така вече не искаше и изключителна физическа привлекателност и съблазнителност, като на тялото на Боливар. Това щеше да почака... За бъдещето Господаря искаше удобство.

Можеше да се види през очите на Закари, което бе твърде поучително. Тялото на Боливар му служеше добре и беше интересно да гледа как момчето отвръща на тази завладяваща външност. Все пак, той имаше магнетично присъствие. Артист. Звезда. В съчетание с тъмните дарби на Господаря, това се оказа неустоимо за младия човек.

Същото можеше да се каже и за другата страна. Господаря се улови да казва на Закари неща не заради явна привързаност, а по-скоро като по-старо „аз“ на по-младо „аз“. Подобен разговор беше рядкост в дългото съществуване на Господаря. Все пак в продължение на векове той общуваше с някои от най-закораве лите и безмилостни души. Съюзяваше се с тях, моделираше ги по своя воля. В състезанието по жестокост той нямаше равен.

А енергията на Зак беше чиста, същността му беше подобна на тази на баща му. Съвършено езеро, което да изучава и да заразява. Всичко това засилваше любопитството на Господаря към младия Гудуедър. В течение на вековете Господаря беше усъвършенствал техниката си да разчита човеците, не само в невербалното общуване - наречено „издаване“ - а дори и чрез техните пропуски. Един бихейвиорист може да очаква или да разпознае лъжата чрез множеството микрожестове, които я съобщават. Господаря беше способен да усети лъжата преди тя изобщо да е изречена. Не че това имаше за него някакво морално значение. Но имаше голямо значение да открие истината и лъжата в съюзите си. Означаваше достъп или липса на достъп, съдействие или опасност. Човеците бяха насекоми за Господаря, а той беше ентомолог, който живее сред тях. Тази научна дисциплина бе загубила всяко очарование за него още преди хилядолетия - досега. Колкото повече Закари Гудуедър се мъчеше да крие, толкова по-лесно беше за Господаря да извлича от него, без юношата дори да усети, че му казва всичко необходимо. И чрез младия Гудуедър Господаря трупаше сведения за Ефраим. Любопитно име. Втори син на Йосиф от жена, посетена от ангел - Асенета. Ефраим, известен само заради родителя си - изгубен в Библията без цел и посока. Господаря се усмихна.

Търсенето значи продължаваше на два фронта - за книгата, съдържаща между сребърния си обков тайната на Черното място, и за Ефраим Гудуедър.

Неведнъж му минаваше през ум, че може да спечели и двете едновременно.

Господаря беше убеден, че Черното място е близо. Всички следи говореха за това - същите следи, които го бяха довели тук. Пророчеството, което го накара да прекоси океана. Въпреки това, в изблик на предпазливост, Господаря беше наредил на робите си да продължат разкопките из далечни места, за да провери дали няма да го открият другаде.

Черните скали в Негрил. Планинската верига Блек хилс в Южна Дакота. Нефтените полета при Поан Ноар на западното крайбрежие на Република Конго.

Междувременно Господаря беше постигнал почти пълно ядрено разоръжаване. Установявайки непосредствен контрол над армиите чрез целенасоченото разпространение на вампиризма сред войниците и офицерите, вече имаше достъп до по-голямата част от наличните оръжия. Намирането и обезвреждането на оръжията на престъпните държави и на така наречените „безстопанствени“ бомби щеше да отнеме още някакво време, но краят беше близо.

Господаря погледна във всяко кътче на стопанството си - Земята - и видяното му се понрави.

Пресегна се за бастуна на ловеца на вампири Сетракян, онзи с вълчата глава. По-рано той принадлежеше на Сарду и беше преработен, така че в него да се помести сребърно острие. Вече беше просто трофей, знак за победата на Господаря. Символичното количество сребро в дръжката не го притесняваше, обаче много внимаваше да не докосне сложно изработената вълча глава.

Взе бастуна в кулата, най-високата точка в парка, и излезе под мазния дъжд. Оттатък излинелите клони на обезлистените дървета, в гъстата зловредна и тежка мъгла стояха мръсните сиви сгради на Ийст сайд и Уест сайд. С чувствителното си към излъчването на топлина зрение той регистрира хиляди и хиляди празни прозорци, който гледаха надолу като студените мъртви очи на падналите свидетели[4]. Горе тъмното небе се мътеше и лееше отрова върху разгромения град.

Под Господаря, в дъга около основата на скалното образувание в двадесет редици стояха пазачите на замъка. Зад тях, в отговор на телепатичния призив, море от вампири се беше събрало на петдесет и пет акровата Голяма морава. Всеки беше отправил нагоре взора на облещените си черни очи.

Без поздрави. Без отдаване на чест. Без ликуване. Неподвижно и тихо събрание; безмълвна армия, която очаква неговите заповеди.

От едната страна на Господаря се появи Кели Гудуедър, а до нея беше момчето. Кели Гудуедър беше призована; момчето излезе от чисто любопитство.

Заповедта на Господаря достигна до всеки вампирски ум.

Гудуедър.

Призивът му не получи отговор. Единственият отговор щеше да е действието. В точното време той щеше да убие Гудуедър - първо душата, а сетне и тялото му. Гудуедър щеше да мине през непоносими страдания.

Господаря щеше да се погрижи за това.

Остров Рузвелт

Преди да бъде преоткрит и застроен с жилища в края на двадесети век, остров Рузвелт се наричаше остров Уелфеър и помещаваше градския затвор, лудницата и болницата за дребна шарка.

Винаги подслоняваше прокудените нюйоркчани. Сега и Фет беше такъв.

Реши, че по-скоро ще живее в изолация на този тесен, две мили дълъг остров посред Ийст ривър, отколкото в разрушения от вампирите град или в някой от заразените му квартали. Не можеше да понесе живота в окупирания Ню Йорк. Очевидно стригоите с тяхната хидрофобия не смогваха да вкарат в употреба сателитното островче на Манхатън. И затова, скоро след като превзеха града, прочистиха всички тукашни жители и подпалиха острова. Кабелите на трамвая на Петдесет и девета улица бяха срязани, а мостът към острова беше разрушен откъм Куийнс. Линия „Еф“ на метрото вървеше през острова под реката, но станцията беше премахната и зазидана.

Фет обаче знаеше как да стигне под реката до географския център на острова. Имаше сервизен тунел за достъп до необикновената пневматична система за събиране и изхвърляне на сметта. По-голямата част от Рузвелт, включително високите жилищни сгради с великолепен изглед към Манхатън, беше в руини. Но Фет откри няколко почти незасегнати подземни помещения в луксозния комплекс около Октагона, който навремето беше главната сграда на лудницата. Добре прикрит сред отломките, той изолира опожарените горни етажи и свърза четири подземни помещения. Тръбите за водата и електрическите кабели под реката не бяха засегнати, така че с възстановяване на подаването към съседните квартали, Фет вече разполагаше с ток и питейна вода.

Под прикритието на дневната светлина трафикантите свалиха Фет и руската ядрена бомба на скалистия северен бряг на острова. Недалеч, в един сайвант към старата болница Фет беше прибрал количка за инструменти. Натовари бомбата, раницата си и една хладилна чанта и ги помъкна под дъжда към своето скривалище.

Вълнуваше се от предстоящата среща с Нора, даже беше леко замаян. Така става при връщане от дълъг път. Пък и единствено тя знаеше за срещата му с руснаците. Затова сега той се прибираше с голямата придобивка като момче с награда от училище. Фет знаеше, че Нора ще се развълнува и ентусиазира, и това допълваше усещането му за добре свършена работа.

Но когато стигна до овъглената врата към своето подземно убежище, откри, че е леко открехната. Доктор Нора Мартинес никога не правеше подобни грешки. Фет бързо измъкна меча от торбата. Налагаше се да вкара количката вътре, за да предпази товара от дъжда. Остави я в опожареното фоайе и слезе по полураз- топените от огъня стълби.

Вратата на скривалището му не се заключваше. Не бяха нужни някакви мерки за сигурност - убежището беше отлично замаскирано, а и освен някой и друг контрабандист, дръзнал да навлезе към Манхатън, на този остров почти не стъпваше човешки крак.

Свободната кухня беше празна. Фет преживяваше главно от десертчета, откраднати и складирани след първите месеци на обсадата - крекери, блокчета гранола, кексчета „Литъл Деби“ и „Туинки“, на които почти или дори напълно им беше свършил срокът на годност. Противно на популярното мнение, тези неща наистина не бяха годни за ядене след това. Фет беше пробвал и да лови риба, обаче черната река гъмжеше от зарази и той се притесни, че няма пламък, който да е в състояние да направи храната безопасна.

Набързо провери килерите и мина през спалнята. Дюшекът на пода напълно го устройваше, докато не се появи вероятността Нора да пренощува тук и той се залови да търси нормално легло. В свободната баня стоеше само част от противопаразитната екипировка, която Фет спаси от стария си дюкян във Флетландс - инструменти от предишната му професия, с която не успя да се раздели напълно.

Фет се провря през пробитата от него самия дупка в следващото помещение. Използваше го за кабинет. Вътре бяха подредени книжни рафтове и кашони - библиотеката и бележките на Сетракян - а в средата под ниско спусната лампа имаше кожен диван.

В посока два часа в кръгообразно подредената стая стоеше закачулена фигура, доста над шест стъпки висока и с яко телосложение. Лицето беше скрито под черната памучна качулка, но очите се забелязваха - пронизващи и червени. В бледите си ръце фигурата държеше тетрадка, гъсто изписана с изискания почерк на Сетракян.

Това беше вампир. Обаче облечен. Носеше панталони и ботуши, освен якето с качулката.

Фет огледа стаята, опасявайки се от засада.

- Аз съм сам.

Гласът на вампира прозвуча направо в главата на Фет. Той погледна отново тетрадката в ръцете на натрапника. Тук беше светилището на Фет. А вампирът беше нахълтал вътре. Лесно можеше и да го разруши. Загубата щеше да е катастрофална.

- Къде е Нора? - попита Фет и приближи към вампира, изваждайки меча от ножницата с най-голямата възможна за човек с неговите размери бързина. Но вампирът тутакси го заобиколи и го бутна на пода. Фет изрева гневно и опита да го пребори, ала каквото и да правеше, онзи го блокираше и обездвижваше, причинявайки му премерена болка.

- Бях тук съвсем сам. Случайно да си спомняте кой съм аз, господин Фет?

Фет си спомняше. Смътно. Помнеше как този същият опря в гърлото му стоманено острие, когато бяха в някакъв апартамент високо над Сентръл парк.

- Ти беше един от ловците. Телохранителите на Древните.

- Правилно.

- Но не се изпари заедно с другите.

- Очевидно.

- Ку... нещо си.

- Куинлан.

Фет освободи дясната си ръка и опита да удари скулата на съществото, но в миг китката му беше блокирана и усукана. Този път го заболя. Много.

- Вижте сега, мога да изкълча ръката или да я счупя. Вие избирайте. Но си помислете малко. Ако исках да Ви убия, вече да съм го направил. В продължение на векове аз служих на много господари, участвах в много войни. Служих на императори, на кралици, в наемни армии. Убих хиляди хора и стотици вампири-единаци. От Вас искам само да ми отделите един миг. Имам нужда да ме чуете. Ако отново ме нападнете, веднага ще Ви убия. Сега разбирате ли ме?

Фет кимна. Господин Куинлан го освободи.

- Ти не умря с Древните. Значи трябва да си от племето на Господаря.

- Да. И не.

- Ъхъ. Удобно. Нещо против да попитам как се добра дотук?

- Вашият приятел Гюс. Навремето /\ревните ми наредиха да го взема за лова на вампири в светлите часове на деня.

- Помня. Твърде малко и твърде кьсно, както се оказа.

Фет остана предпазлив. Казаното не го успокои. Лукавството на Господаря го беше направило параноичен, но тъкмо параноята го бе опазила жив и непревърнат през последите две години.

- Интересувам се от книгата Occido Lumen. Гюс ми каза, че Вие може би ще бъдете в състояние да ме упътите.

- Ами, майната ти. Ще се наложи да минеш през мене, за да я вземеш.

Господин Куинлан като че се усмихна.

- Преследваме една и съща цел. А аз имам известна преднина, що се отнася до дешифрирането на книгата и на бележките на Сетракян.

Вампирът беше затворил тетрадката на Сетракян - онази, която Фет беше препрочитал многократно.

- Добро четиво, а?

-Наистина. И е впечатляващо точно. Професор Сетракян беше и начетен, и хитроумен.

- Така си е. Голяма работа беше.

- Двамата с него почти се срещнахме веднъж. На двадесетина мили северно от Котка, във Финландия. Някак беше успял да ме проследи дотам. Както можете да си представите, по онова време аз бях притеснен от неговите намерения. Като помисля сега, той би бил прекрасен събеседник за вечеря.

- Но не и прекрасна храна - рече Фет. Прецени, че може би е редно да поизпита набързо Ку. Посочи текста в ръцете му.

- Озриил, нали? Това ли е името на Господаря? - попита Фет. Беше си взел за из път копие на няколко страници от Occido Lumen, за да ги проучва при всеки сгоден случай - включително изображението, върху което Сетракян се беше съсредоточил, когато за пръв път отвори книгата. Архангел, когото той нарече Озриил. Старият професор беше сложил този образ редом със страницата с алхимичния символ с трите полумесеца, които приличаха на знака за биологична опасност, и така между двете илюстрации се забеляза странна геометрична симетрия.

- Старецът наричаше Ози „ангела на смъртта“.

- „Ози“, така ли?

- Извинявай. Прякор. Добре. Ози ли е станал Господаря?

- Отчасти.

- Отчасти ли?

Фет вече беше свалил меча и сега се подпираше на него, а сребърното острие правеше поредната дупка в пода.

- Гледай, Сетракян щеше да ти зададе хиляди въпроси. Аз даже не знам откъде да започна.

- Вие вече започнахте.

- Май да. Мамка му, къде беше ти преди две години?

- Имах да върша работа. Подготовка.

- За какво?

- За прах.

- Да. Нещо за Древните. За събирането на техните останки. Имаше трима Древни от Стария свят.

- Знаете повече, отколкото предполагате.

- Но не достатъчно. Слушай сега, аз самият току-що се прибирам от път. Опитах да проследя източника на книгата. Задънена улица... обаче ми попадна нещо друго. Може да се окаже голямо.

Фет се замисли за бомбата, което му напомни за вълнението от завръщането, което пък му напомни за Нора. Отиде до своя лаптоп и го събуди след едноседмичен сън. Провери криптираните съобщения. Нищо от Нора от два дни насам.

- Трябва да тръгвам - рече той на господин Куинлан. - Имам много въпроси, но май нещо се е объркало и трябва да потърся един човек. Не допускам, че има възможност да ме чакаш тук, нали?

- Никаква. Трябва да получа достъп до книгата. Също като небесните знаци, тя е написана на език, който надхвърля Вашата способност за разбиране. Ако ми я предоставите... при следващата ни среща мога да Ви обещая план за действие...

Фет усещаше, че повече от всичко трябва да побърза; усещаше внезапен страх.

- Първо трябва да приказвам с другите. Такова решение не мога да взема сам.

Господин Куинлан не помръдваше в полумрака.

- Можете да ме намерите чрез Гюс. Само знайте, че разполагаме с твърде малко време. Ако изобщо някога е имало нужда от решително действие, то това е сега.

Интерлюдия 1

ИСТОРИЯТА НА ГОСПОДИН КУИНЛАН

Четиридесетата година след Христа, последната пълна година от управлението на римския император Гай Калигула, беше белязана от изключителни прояви на надменност, жестокост и лудост. Императорът започна да се появява публич- но облечен като бог и в различни документи от това време беше споменаван като „Юпитер“. Нареди да махнат главите на статуите на боговете и да сложат на тяхно място негови изображения. Принуди сенаторите да го почитат като жив бог. Сред римските сенатори беше и неговият кон Инцитат.

Към императорския дворец на Палатинския хълм беше до- строен храм в чест на Калигула. Сред придворните му имаше един освободен роб - блед тъмнокос юноша, когото новият бог- слънце беше приел по искане на някакъв гадател. Оттогава повече гадателят не се видя. Императорът даде на освобожденеца името Тракс.

Разправяха, че Тракс бил намерен в изоставено село в дивата пустош далеч на изток - замръзналите земи, където живееха най- варварските племена. Славеше се като особено жесток и лукав, въпреки своята невинна и крехка външност. Някои твърдяха, че юношата има пророческа дарба и това веднага заплени Калигула. Тракс се появяваше само по тъмно, обикновено разположен до самия император, и влиянието върху него беше огромно, особено предвид младостта му. Друг път го срещаха сам в храма, където бледата му кожа сияеше като алабастър на лунната светлина. Тракс знаеше няколко варварски езика и бързо усвои латинския и науките - алчната му жажда за знания беше по-малка само от вкуса му към жестокостта. Бързо си спечели мрачна слава в Рим по време, когато се смяташе за голямо нещо да се отличиш само с жестокостта си. Даваше на Калигула политически съвети и със съвършена лекота въздаваше или оттегляше благоволението на императора. Освен това насърчи издигането на Калигула като божество. Често виждаха двамата да седят един до друг в Циркус максимус и горещо да поддържат Зелените при надбягванията с колесници. Всъщност, говореше се, че тъкмо Тракс предложил отравянето на противниците след една загуба на Зелените.

Калигула не умееше да плува. Тракс също не умееше и затова вдъхнови императора да осъществи най-голямата си строителна приумица - временен понтонен мост от свързани кораби между пристанищата Байе и Путеоли с дължина над две мили. Тракс не присъстваше, когато Калигула, възседнал Инцинат и пременен в бронята на самия Александър Велики, триумфално прекоси залива Байе. Ала се говореше, че освобожденецът по-късно неведнъж е преминавал по моста нощем в лектика, носена от четирима нубийски роби. Облечен бил в най-изящни дрехи. Край неговата дяволска sedia gestatoria[5] крачели дузина телохранители.

Обичайно беше веднъж седмично седем подбрани робини да се водят на Тракс в неговите украсени със злато и алабастър покои под храма. Той искаше робините да са девици в добро здраве, не по-възрастни от деветнадесет години. Капки от тяхната пот върху нарочни тампони служеха за одобряването им в дните преди довеждането в подземието. През нощта след седмия ден обкованата с желязо врата се залостваше отвътре.

Умъртвяването се извършваше върху зелен мраморен пиедестал в средата на помещението, украсен с релефни изображения на гърчещи се фигури, вдигнали умолително погледите и ръцете си към небето. Два канала в основата отвеждаха кръвта на робинята в златни чаши, инкрустирани с рубини и гранати.

Тракс се появяваше от един ходник, оолечен само в subligaf[6], и тихо заповядваше на робинята да се качи на пиедестала. Там той я пиеше, отразен в седемте бронзови огледала по стените, хапеше я свирепо, пробиваше гърлото й със своето жило. Всмукването биваше толкова внезапно и бързо, че се виждаше под кожата как вените колабират и кръвта излиза от плътта на робинята за няколко мига. Жилавите ръце на Тракс удържаха тялото й с голяма сила и вещина.

Когато паниката от случилото се не го забавляваше повече, той бързо нападаше втората робиня, изпиваше я и я убиваше жестоко. Следваше третата, четвъртата и тъй нататък, докато останеше само една ужасена робиня. Тракс се наслаждаваше най-много на последното убийство. То го насищаше.

Ала една нощ към края на зимата Тракс се позабави, преди да погуби седмата, понеже долови още един пулс в кръвта й. Той опипа корема й през тъканта на туниката й усети, че е твърд и подут. Като се увери, че е бременна, Тракс свирепо я удари. С капеща от устата кръв, той се пресегна за златната кама, която държеше до една пълна с пресни плодове корнукопия. Замахна с камата към шията на робинята, ала ловкият му удар беше отразен от голата й ръка. Преряза външните мускули и с малко пропусна сухожилията. Тракс отново замахна и отново момичето го спря. Въпреки бързината и сръчността си, той беше в неизгодно положение заради недоразвитото юношеско тяло, което обитаваше. Беше толкова слаб, макар с времето уменията му да бяха толкова усъвършенствани.

Затова Господаря реши никога повече да не населява тяло на човек по-млад от тринадесет години. Робинята плачеше и го умоляваше да пощади живота й и живота на нероденото й дете и през цялото време кървеше съблазнително. Тя призоваваше своите богове. Ала молбите й не значеха нищо за Господаря; те бяха просто част от храненето му, както цвърченето на бекона в тигана придружава пърженето.

В този миг се появиха хората от дворцовата гвардия и заблъскаха по вратата. Наредено им беше никога да не прекъсват ежеседмичните церемонии на Тракс. Той реши, че причината да го безпокоят е важна, понеже те бяха наясно със склонностите му. Затова свали резето и ги допусна в окървавеното помещение. С месеците служба в двореца войниците бяха навикнали с вида на всякакви скверни извращения. Те осведомиха Тракс, че Калигула е оцелял при опит за убийство и сега го призовава при себе си.

Робинята трябваше да се отпрати и бременността й да се прекъсне. Така диктуваха правилата. Но Господаря не искаше да се лишава от края на обичайното си забавление и нареди да пазят покоите му, докато се върне.

Оказа се, че предполагаемият заговор за убийство е просто пристъп на владетелска истерия, който доведе до посичането на седмина от невинните гости на оргията. Не след дълго Тракс се върна в своето подземие и откри, че докато е успокоявал бога-слънце, центурионите са прочистили целия дворец, включително и храма, за да потушат въображаемия преврат. Бременната робиня - заразена и ранена - беше изчезнала.

На зазоряване Тракс убеди Калигула да разпрати войници из всички близки селища, за да открият робинята и да я върнат в храма. Въпреки че почти опустошиха родната си земя, войниците не успяха да я намерят. Когато най-сетне отново падна нощ, Тракс излезе да търси момичето, ала отпечатъкът му върху нейния ум беше слаб заради бременността. Господаря беше само на няколкостотин години по това време, та все още му се случваше да сбърка.

И тази точно грешка щеше да преследва Господаря през идващите столетия. Защото в първия месец на новата година Калигула беше убит наистина и след кратко изгнаничество наследникът му Клавдий взе властта, спечелвайки си подкрепата на преторианска- та гвардия. Тогава на злия освобожденец Тракс му се наложи да побегне, за да се спаси от гонение.

Бременната робиня вървеше все на юг, към земята на своите Близки. Даде живот на бледо, почти прозрачно момченце, чиято кожа имаше цвета на мрамор на лунна светлина. Детето се роди в пещера сред сицилийските маслини. В тази сушава земя майката и детето ловуваха с години. Имаха слаба телепатична връзка. Макар и двамата да се препитаваха с човешка кръв, момчето нямаше онзи патоген, който превръща жертвите.

Докато Родения растеше - а той растеше бързо - из цялото Средиземноморие тръгнаха приказки за някакъв демон. Получо- вешкото момче можеше да понася малко слънчева светлина, без да изчезне. Инак, белязано с проклятието на Господаря, то имаше всички вампирски черти с изключение на заробващата връзка със своя създател.

Ала ако Господаря някога загинеше, щеше да загине и Родения.

Десетина години по-късно, когато се прибираше призори в пещерата, Родения усети нечие присъствие. Сред сенките в пещерата съзря една по-тъмна. Някой мърдаше, наблюдаваше го. После усети как гласът на майка му отслабва в ума му и накрая изчезва. Начаса разбра - каквото и да беше онова в пещерата, то беше погубило майка му... и сега го очакваше. Дори без да зърне врага си, Родения усети силата на неговата жестокост. Онова в сенките не знаеше милост. Без миг забавяне, Родения се обърна и тръгна към едничкото си спасение - утринната светлина.

Родения оцеляваше както може. Риеше в сметта, ловуваше и понякога ограбваше пътниците из Сицилия. Скоро беше заловен и изправен пред съда. Беше пратен да се обучи за гладиатор. На борбите Родения разбиваше всеки противник, човек или звяр, и свръхестествената му дарба и необикновената му външност привлякоха вниманието на сенаторите и пълководците в Рим. В навечерието на церемониалното белязване на гладиаторите, мнозина негови съперници, които завиждаха на успеха му и на получаваното от него внимание, го нападнаха из засада и му нанесоха тежки рани с мечовете си. Смъртоносните рани обаче като по чудо не го убиха. Той бързо се възстанови и незабавно беше изтеглен от гладиаторската школа. В дома си го прие сенаторът Фауст Серторий, който поназнайваше нещо за тъмните изкуства и притежаваше голяма сбирка първобитни предмети. Сенаторът позна в лицето на гладиатора петия безсмъртен, роден от човешка плът и вампирска кръв, и затова му даде името Квинт Серторий[7].

Странният peregrinus[8] първо беше зачислен в помощните войски, но бързо се издигна в чин и постъпи в Трети легион. Под знамето с образа на Пегас, Квинт прекоси океана, за да воюва със свирепите бербери в Африка. Научи се умело да борави с дългото копие pilum и хората говореха, че го мята с такава сила, че поваля препускащ кон. Биеше се и с двуостър стоманен меч, gladius hispaniensis, изкован лично за него - без никакви сребърни украси и с ръкохватка от човешка бедрена кост.

Десетилетия подред Квинт неведнъж марширува от храма на Белона[9] до Порта Триумфалис. Мнозина императори се радваха на дългогодишната му служба. Легендите за него се разкрасиха и със слуховете за безсмъртието му. Хората едновременно се бояха от Квинт и му се възхищаваха. В Британия той сееше ужас в сърцата и умовете на пиктите. Германските гамабривии го знаеха като Желязната сянка, а по бреговете на Ефрат самото му присъствие поддържаше мир.

Квинт изглеждаше внушително. Изваяното тяло и неестествено бледата кожа му придаваха вид на жива, дишаща статуя от най-чист мрамор. Всичко у него имаше военно излъчване и той се движеше с върховна увереност. Заставаше начело на всяка атака и последен напускаше полесражението. През първите няколко години взимаше трофеи, но с времето плячката започна да препълва дома му и той загуби интерес. Сведе правилата за водене на бой до точно петдесет и две движения - хореографски прецизна техника, с която поваляше противниците за по-малко от двадесет секунди.

При всяка стъпка в кариерата си Квинт се усещаше преследван от Господаря, който отдавна беше изоставил тялото на петнадесетгодишния Тракс. Родения попадаше в засади, нападаха го роби-вампири и понякога - много рядко - самият Господар под разни външности. В началото Квинт се пообърка от естеството на тези нападения, ала с времето разви любопитство към своя родител. Римското военно обучение му подсказа да напада, когато е застрашен, и затова той започна да следи Господаря и да търси отговори.

Тогава подвизите на Родения и легендите за него привлякоха вниманието на Древните. Те го посетиха по време на едно нощно сражение. От тях Родения узна истината за своя произход и за миналото на блудния Древен, когото наричаха „Младия“. Разкриха му много неща, убедени, че научи ли тайните им, Родения бездруго ще се присъедини към тях.

Ала Квинт отказа. Обърна гръб на тъмния орден на вампирите, родени от същата катастрофична сила, от която бе роден и Господаря. Квинт беше прекарал целия си живот сред хората и желанието му беше да се помъчи да се нагоди към тяхното племе. Искаше да развие човешката си половина. И въпреки че го преследваше заплахата от Господаря, той искаше да живее като безсмъртен сред смъртните, а не като нечистокръвен сред чистокръвните, както мислеше по онова време.

Понеже беше роден по невнимание, а не в резултат от преднамерено действие, Квинт не можеше да се възпроизвежда по никой начин. Не можеше да има деца и истински да има своя жена. Освен това му липсваше патогенът, с който да разпространява вампирската зараза или да подчинява човешките същества на волята си.

Към края на дните си като войник, Квинт стана легат и получи плодородна земя и дори семейство - млада берберска вдовица с маслинена кожа и тъмни очи, и нейната дъщеря. Берберката го дари с привързаност, близост и най-сетне с любов. Смуглата жена пееше на Квинт сладките песни на своя народ и така го приспиваше в притъмнелия му дом. Къщата им беше на южноиталийския бряг. Времето беше горе-долу мирно. Докато една нощ в отсъствието на Квинт не дойде Господаря.

Квинт се върна и завари домашните си превърнати, дебнещи. Нападнаха го заедно с Господаря. Квинт трябваше да се бие с всички едновременно. Освободи съпругата си и после - нейното дете. Едва оцеля от удара на Господаря. По онова време той беше избрал да се настани в тялото на един брат по оръжие на Квинт - амбициозния и безскрупулен трибун на име Тацит. Ниското, ала здраво и мускулесто тяло даваше на Господаря значителна преднина в борбата. Почти нямаше легионери по-ниски от пет-шест стъпки, но Тацит беше приет на служба, понеже беше як като вол.

Ръцете и вратът му бяха дебели и къси, целите в издути мускули. Мощните му плещи и рамене го правеха да изглежда леко гърбав, но сега, когато беше надвиснал над сразения Квинт, Тацит беше прав като мраморна колона. Ала Квинт се беше подготвил за този случай, от който се боеше и в същото време се надяваше да дойде някой ден. На тайно място в колана си той криеше тясно сребърно острие - от кожата му го делеше само резбованата дръжка от сандалово дърво. Острието лесно се вадеше. Измъкна го и сряза лицето на Тацит - разполови окото му и разцепи страната му. Господаря изрева и затули окото си, което изтичаше, и кървящата рана. С един скок избяга от къщата и потъна в тъмната градина.

Когато се повъзстанови от борбата, Квинт усети самотата, която никога вече не го остави. Закле се да отмъсти на създателя си, ако и това да означаваше смърт и за него самия.

Много години след това, с разпространението на християнската вяра, Квинт се върна при Древните, примирявайки се с това кой е и какво представлява. Предложи им своите богатства, влияние и сила и те го приеха като свой. Квинт ги предупреди за перфидността на Господаря и те признаха съществуването на опасността, ала никога не загубиха увереност заради численото си преимущество и заради мъдростта на дългия си живот.

В следващите столетия Квинт продължи да дири отмъщение.

За седем века само веднъж беше наистина близо до Господаря - една нощ в Тортоза, в страната, която днес наричат Сирия, Господаря го нарече „сине.“

- Сине мой, толкова продължителна война може да се спечели само, ако единият отстъпи. Заведи ме при Древните. Помогни ми да ги унищожа и заеми мястото, което ти се полага - до мен. Стани принца, който си всъщност...

Господаря и Квинт стояха на ръба на една скала, надвиснала над огромен римски некропол. Квинт знаеше, че Господаря няма път за бягство. Светлината на новия ден вече го гореше и от него се виеше дим. Думите му бяха неочаквани, гласът му нахлу в ума на Квинт. Той изпита близост, която го уплаши. И за миг - за който щеше да съжалява през целия си безкраен живот - усети истинска връзка. Това нещо, поместило се във високото бледо тяло на някакъв железар, беше неговият баща. Неговият истински баща. Квинт сведе оръжието си и Господаря бързо изпълзя надолу по скалата и потъна в мрежата от крипти и тунели.

Няколко века по-късно един кораб отплава от Плимут в Англия към Кейп Код в новооткритата земя Америка. Според официалните документи пътниците бяха сто и тридесет, но в трюма се намираха няколко сандъка. За тях пишеше, че съдържат пръст и луковици на лалета; вероятно стопанинът им искаше да използва крайбрежния климат. Ала истината беше много по- мрачна. Трима от Древните и верният им Куинлан бързо се настаниха в Новия свят под покровителството на богатия търговец Килиан ван Занден. В началото поселенията зависеха изцяло от метрополията, но за по-малко от двеста години с пресметливост се превърнаха в главната стопанска и военна сила на планетата. А това беше всъщност параван. Истинската работа се вършеше под земята и зад затворените врати. Всички усилия бяха насочени към получаването на Occido Lumen с надеждата за отговор на единствения въпрос, който още оставаше за Куинлан и Древните.

Как могат да погубят Господаря?

Лагерът „Свобода"

Острият звук на свирката събуди доктор Нора Мартинес. Лежеше плътно обгърната в брезентов хамак, окачен на тавана. За да излезе, трябваше да се изсули изпод одеялото с краката напред и да се изтърси долу.

Когато се изправи, веднага усети, че нещо не е наред. Завъртя глава. Твърде лека. Мигновено докосна скалпа си.

Гол. Съвсем гол. Това я стъписа. Нора нямаше много суети, но беше благословена с разкошна коса и я носеше дълга, макар това да не беше практичен избор поради работата й като епидемиолог. Стисна главата си, като че се бореше с остър пристъп на мигрена. Никога не беше усещала голата й плът. По лицето й се затъркаляха сълзи и тя изведнъж се почувства по-малка и някак истински отслабена. С обръсването на косата бяха отнели и част от силата на Нора.

Но нестабилността не се дължеше само на това. Чувстваше се отпаднала, трудно пазеше равновесие. След смущаващата процедура по приемането в лагера и съответната тревожност Нора се чудеше как изобщо е могла да спи. Всъщност, спомни си, че беше решила да остане будна, за да научи възможно най-много за карантинната зона, преди да я прехвърлят при обитателите на лагера с абсурдното име „Свобода.“

Но гадният вкус в устата - все едно я бяха задушили с мръсен чорап - подсказа на Нора, че е била упоена. Бяха й дали бутилка питейна вода - явно с добавен наркотик.

У нея се надигна гняв, отчасти насочен към Еф. Непродуктивно. Затова се съсредоточи върху Фет, закопня за него. Беше почти сигурна, че няма повече да види нито един от двамата. Не и ако не намери начин да се измъкне от това място.

Вампирите, които управляваха лагера - или по-точно, човеците колаборационисти, служители на „Стоунхарт груп“ - разумно бяха наложили карантина за новопостъпилите. В подобен лагер лесно можеше да пламне някоя инфекциозна болест с потенциала да изтреби обитателите, безценните източници на кръв.

През брезентовите завеси на вратата влезе една жена. Облечена беше в стоманеносив гащеризон - същия цвят и безформена кройка като нориния. Нора си спомни лицето на жената от вчера. Ужасяващо слаба с кожа като избелял пергамент и бръчици край очите и устата. Тъмната й коса беше ниско остригана, скоро трябваше да си обръсне главата. При все това жената изглеждаше бодра по някаква причина, която Нора не можеше да отгатне. Задължението й явно беше на нещо като лагерна майка. Наричаше се Сали.

Както и предния ден, Нора я попита:

- Къде е майка ми?

Сали я дари с образцова чиновническа усмивка - търпелива, обезоръжаваща.

- Как спахте, госпожице Родригес?

При приемането в лагера Нора беше дала това име, понеже истинското със сигурност беше в списъка на наблюдаваните лица заради връзката с Еф.

- Спах съвсем добре. Благодарение на успокоителното във водата. Попитах къде е майка ми.

- Според мен е прехвърлена в „Залез“, което е нещо като общност за активна почивка към този лагер. Това е обичайна процедура.

- Къде се намира? Искам да я видя.

- Това е обособена част от лагера. Предполагам, че в определен момент е възможно да я посетите, но не и сега.

- Покажете ми. Покажете ми къде.

- Мога да Ви покажа входа, обаче... никога не съм влизала.

- Лъжете ме. Или пък наистина вярвате в това. Което означава, че лъжете себе си.

Сали беше просто служител, вестоносец. Нора разбираше, че тя не се старае умишлено да я подведе, а само повтаря каквото й е било казано. Вероятно нямаше идея, не беше способна да запо- дозре, че този „Залез“ може и да не е това, за което го представят.

- Моля, изслушайте ме - трескаво заговори Нора. - Майка ми не е добре. Тя е болна и объркана. Страда от болестта на Алцхай- мер.

- Убедена съм, че ще получи добри грижи...

- Ще бъде умъртвена. Без ни най-малко забавяне. Вече е твърде възрастна, за да имат полза от нея. Обаче тя е болна, в паника, има нужда да види познато лице. Разбирате ли? Само искам да я видя. За последен път.

Лъжеше, естествено. Нора искаше и двете да избягат бързо оттук. Но първо трябваше да я намери.

- Вие сте човек. Как можете да вършите това, как?

Сали се пресегна и стисна лявата ръка на Нора - успокоително, но механично.

- Тя наистина е на по-добро място, госпожице Родригес. Възрастните получават порциони, които са достатъчни за поддържането на здравето им, а от тях не се изисква да произвеждат нищо в замяна. Честно казано, завиждам им.

- Нима вярвате на това? - изуми се Нора.

- Баща ми е там.

Нора я стисна за ръката.

- Не искате ли да го видите? Покажете ми къде е.

Сали беше самата симпатия - до такава степен, че на Нора й се прииска да я зашлеви.

- Знам, че раздялата е трудна. А сега трябва да се съсредоточите върху това да се погрижите добре за самата себе си.

- С какво ме упоихте?

Съчувствието се отцеди от усмивката на Сали и беше заменено от загриженост - може би загриженост за здравия разум на Нора, за бъдещата й продуктивност като обитател на лагера.

- Аз нямам достъп до медикаменти.

- А Вас дрогират ли?

Сали не предложи мнение по репликата на Нора.

- Карантината свърши - рече тя. - Сега ще бъдете част от общото население на лагера и аз трябва да Ви разведа наоколо, да Ви помогна да се аклиматизирате.

Сали я преведе през малка буферна зона на открито, по пътека под промазан брезент, който да ги пази от дъжда. Нора вдигна поглед към небето - поредната беззвездна нощ. Сали носеше документи за човека на пропускателния пункт - мъж на петдесетина години с бяла лекарска престилка върху сивия гащеризон. Прелисти формулярите, огледа Нора като митничар и ги пропусна да минат.

Дъждът ги намери въпреки заслона и заплющя по краката им. Нора носеше болнични гумени чехли с пореста подметка. Сали беше обута в удобни, макар и подгизнали, маратонки „Сокони“.

Настланата с чакъл пътека стигаше до широка кръгова алея около издигнат наблюдателен пост, който приличаше на куличка на спасител на плаж. Кръговата алея беше нещо като главна, от която излизаха другите пътеки. Наблизо се редяха дълги и ниски сгради с вид на складове, а в далечината се мержелееха нещо като фабрики. Нямаше пътепоказатели, само стрелки от бял камък, вкопани в калта. За да могат хората да се ориентират, пътеките бяха белязани с нисковатови лампи.

Няколко вампира стояха като стражи в кръга. Нора се удържа да не потрепери при вида им. Бяха напълно изложени на стихиите - голата им бледа кожа не беше покрита с никакви дрехи, но не личеше да им е неудобно; черният дъжд биеше по голите им глави и рамене и се стичаше по прозрачната им плът. С неподвижно отпуснати ръце стригоите наблюдаваха преминаването на хората с мрачно безразличие. Те бяха едновременно полицаи, кучета-па- зачи и наблюдателни камери.

- Охраната налага режим и всичко върви много подредено - каза Сали, доловила страха и напрежението на Нора. - Всъщност, има съвсем малко инциденти.

- Съпротива от страна на хората?

- Разни нарушения - отвърна Сали, изненадана от предположението.

Кожата на Нора настръхна от това, че е толкова близо до вампири, а не разполага с никакво сребърно острие, с което да се защити. И те я усетиха. Жилата затропаха тихо по небцата им, докато душеха из въздуха, доловили мириса на адреналин.

Сали побутна Нора, за да побързат.

- Не можем да се бавим тук. Не е позволено.

Нора усещаше как черно-червените очи на стражите ги проследяват. Сали я поведе по дълга алея покрай приличните на складове сгради. Нора премери на око загражденията - вериги с окачени оранжеви противоураганни мрежи, които запречваха погледа извън лагера. Отгоре преградите бяха наклонени под ъгъл от четиридесет и пет градуса и излизаха извън полезрението й, но на няколко места тя зърна намотки бодлива тел, които стърчаха като лизнато на коса. Трябваше да намери друг път за бягство.

Оттатък видя голите върхове на далечни дървета. Вече знаеше, че се намира извън града. Говореше се за голям лагер северно от Манхатън и два по-малки: на Лонг Айлънд и в северната част на Ню Джърси. Докараха Нора тук с качулка на главата, а и тя беше твърде притеснена и угрижена за майка си, за да мисли и за това колко време е пътувала.

Сали отведе Нора до една плъзгаща се порта от мрежа, висока дванадесет стъпки и поне толкова широка. Беше заключена, а вътре в будка стояха две жени пазачки, които кимнаха свойски на Сали и с общи усилия отключиха портата и я побутнаха, колкото новодошлите да влязат.

Зад вратата имаше голяма сграда - нещо като уютна на вид болница. Зад нея се редяха десетки бунгала като в спретнат парк за каравани.

Влязоха в просторното общо помещение на главната сграда. То изглеждаше като кръстоска между натоварена чакалня и дневната на студентско общежитие. По телевизията вървеше стар епизод на „Фрейзиър“ и записаният смях на публиката звънтеше фалшиво. Сякаш безгрижните хора от миналото се подиграваха със сегашните.

Наоколо, в кресла в пастелни цветове, седяха десетина жени в чисти и бели гащеризони, още по-бели в сравнение с убития сив цвят на дрехите на Сали и Нора. Коремите им бяха видимо издути - всяка от жените беше във второто или третото тримесечие на бременността. И друго - бяха ги оставили с коси, гъсти и лъскави от хормоните.

А после Нора видя плода. Една от жените хапваше крехка, сочна праскова, чиято вътрешност беше прорязана от червени жилки. Устата на Нора се напълни със слюнка. Единствените пресни плодове, които беше вкусвала от повече от година насам бяха спаружените ябълки от едно умиращо дърво в някаква градина в Грийнич вилидж. Почистила беше загнилите места с ножче и каквото остана, приличаше повече на огризка.

Явно желанието се беше изписало на лицето й, защото бременната жена отклони неловко поглед, когато срещна очите на Нора.

- Какво е това?

- Родилната сграда - отговори Сали. - Тук бременните си почиват и раждат. Бунгалата отвън са сред най-хубавите и най-уединените жилища в целия комплекс.

- А тя откъде - сниши глас Нора - е взела плода?

- Бременните получават и най-добрата храна. И са освободени от вземането на кръв за периода на бременността и кърменето.

Здрави бебета. Вампирите трябваше да множат расата и източниците на кръв.

- Вие сте сред щастливците - продължи Сали, - двадесетте процента от населението с В-положителна кръвна група.

Нора, разбира се, знаеше кръвната си група. В-положителните роби бяха по-равни сред равните. За награда ги интернираха в лагери, редовно им точеха кръв и ги заплождаха насилствено.

- Как могат да раждат деца в този свят? В така наречения лагер? В плен?

Сали, изглежда, или се притесняваше за Нора, или се срамуваше от нея.

- С времето може би ще установите, че раждането е едно от малкото неща тук, заради които си струва да се живее, госпожице Родригес. Няколко седмици в лагера и ще се чувствате по-иначе. Кой знае? Може би дори ще мечтаете за раждане. - Сали нави сивия си ръкав и разкри кръгли белези, които приличаха на ужасни ужилвания от оса, и оцветяваха кожата й в лилаво или кафяво. - По една пинта на всеки пет дни.

- Вижте, не исках да Ви обидя, просто...

- Както знаете, аз се старая да Ви помагам тук. Вие още сте млада. Имате възможности. Можете да заченете, да родите. Да устроите живота си в този лагер. Някои нямаме този... късмет.

За миг Нора помисли от гледната точка на Сали. Разбираше, че кръвозагубата и недохранването са отслабили и нея, и всички останали, унищожили са желанието им за борба. Разбираше натиска на отчаянието, непрестанно завръщащата се безнадеждност - и как възможността за раждане се оказваше единствен източник на надежда и гордост.

- А понеже намирате това твърде безвкусно - продължи Сали, - може да оцените по достойнство това да сте сегрегирана от другата раса в продължение на месеци.

Нора поиска да се увери, че е разбрала правилно.

- Сегрегирана? В родилното няма вампири? - Тя се озърна и забеляза, че наистина няма. - Защо няма?

- Не знам. Това е строго правило. Те не се допускат тук.

- Правило? - Нора се мъчеше да види смисъла в това. - Бременните ли са тези, които трябва да бъдат сегрегирани от вампирите, или обратното?

- Казах Ви, не знам.

Разнесе се звук, приличен на звънец на врата, и жените оставиха своите плодове или четива и се надигнаха от местата си.

- Какво е това? - попита Нора.

Сали също се беше поизправила.

- Директорът на лагера. Горещо Ви съветвам да се държите възможно най-добре.

Всъщност се озърташе за скривалище, за изход. Твърде къс- но. Пристигнаха група служители от лагера - хора, бюрократи, в обикновени костюми, а не гащеризони. Минаха в средата на помещението и огледаха обитателките с едва прикривана погнуса. На Нора й се стори, че посещението е проверка, при това внезапна.

След началниците вървяха два огромни вампира, по чиито ръце и вратове още личаха татуировките от времената, когато са били човеци. Някога осъдени престъпници, заключи Нора, а сега охранители от по-горна ръка в тази фабрика за кръв. Двамата носеха черни чадъри, от които капеше вода. Това се видя странно на Нора - вампирите не се пазеха от дъжд - но после влезе още един човек, явно директорът на лагера. Беше облечен в бляскав, чист, ослепително бял костюм. Току-що изпран. Най-чистата дреха, която Нора беше виждала през последните месеци. Татуираните вампири бяха телохранители на директора на лагера.

Той беше възрастен човек. Кипреше се със спретнати бели мустачки и остра брадичка, с които приличаше на престарял дявол. При вида му Нора едва не се задуши. Видя медалите на гърдите на белия костюм, подобаващ на адмирал от военноморските сили.

Нора зяпна невярващо. Откритият й удивен поглед незабавно привлече вниманието на мъжа и вече беше твърде късно тя да се извърне.

Видя по лицето му, че я е разпознал и по тялото й като треска плъзна неприятно усещане.

Мъжът спря, очите му се окръглиха също тъй невярващо, после се врътна на пета и пристъпи към нея. Татуираните вампири го последваха. Старецът приближи Нора, уловил ръце зад гърба си, а изразът на недоверие премина в лукава усмивчица.

Това беше доктор Евърет Барнс, някогашният директор на Центъра за контрол и превенция на заразните болести. Началникът на Нора. Сега, близо две години след падането на правителството, още упорстваше да носи униформата, която символизираше началото на ЦКПЗБ като част от военноморските сили на САЩ.

- Доктор Мартинес - продума той с провлечения си южняшки говор. - Нора... Е, това наистина е крайно приятна изненада.

Господаря

Зак се закашля и се задави от вкуса на камфор, който прогори небцето и гърлото му. Дишането му се възстанови, пулсът му се успокои, той вдигна поглед към Господаря - изправен над него в тялото на рок звездата Габриел Боливар - и се усмихна.

Нощем животните в зоопарка ставаха много активни, ловните им инстинкти напираха, ала те никога нямаше да излязат иззад решетките. Затова нощта беше изпълнена с шум. Маймуните се провикваха, големите котки ръмжаха. Като награда за ловните умения на Зак, клетките и алеите вече се поддържаха от хора.

Момчето стана доста ловък стрелец и Господаря награждаваше всеки успех с нова привилегия. Зак проявяваше любопитство към момичетата. Всъщност, към жените. Господаря се погрижи да му доведат няколко. Не за разговор. Зак искаше да ги гледа. При това от място, където те да не го виждат. Не че беше необичайно срамежлив или уплашен. Тъкмо напротив, беше хитър и затова не искаше да го виждат. Не искаше да ги докосва. Още не. Обаче ги гледаше - почти както гледаше леопарда в клетката.

През всичките си години на земята Господаря рядко беше преживявал нещо подобно - възможността да подготви бъдещото си тяло така грижливо и внимателно. Стотици години, дори и когато живееше под покровителството на могъщите, Господаря винаги се криеше, хранеше се и живееше в сенките, избягваше враговете си и беше сдържан поради примирието с Древните. Ала сега светът беше нов, а Господаря имаше за свой любимец човешко същество.

Момчето беше умно и душата му беше съвършено прозрачна. Господаря беше вещ манипулатор. Знаеше как да натисне бутоните за алчност, желание, мъст, пък и засега тялото му беше доста впечатляващо. Някога Боливар беше истинска рок звезда, следователно такъв беше и Господаря сега.

Ако Господаря предположеше, че Зак е умен, Зак веднага ставаше по-умен - имаше стимул да дава на Господаря най-доброто от себе си. Затова ако Господаря предположеше, че момчето е жестоко и лукаво, то придобиваше тези черти, за да му угоди. Така през дългите месеци на среднощни разговори и въздействие, Господаря учеше момчето, отглеждаше тъмнината, която вече се беше настанила в неговото сърце. И усещаше нещо, което не бе усещал от векове - че момчето му се възхищава.

Това ли беше да си баща? И винаги ли бащинството беше такъв чудовищен труд? Да ваеш душата на любимите си по свой образ и подобие, в своята сянка?

Краят наближаваше. Решителното време. Господаря усещаше това в ритъма на вселената, в дребните знаци и поличби, в мелодията на Божия глас. Господаря щеше да се настани в още едно тяло за вечни времена и властта му над земята щеше да продължи. Все пак, кой можеше да спре Господаря с хилядите очи и хилядите усти? Господаря, който сега управляваше армиите и робите и държеше света в страх?

Можеше в миг да прояви своята воля в тялото на някой слуга в Дубай или във Франция само чрез мисълта си. Можеше да нареди изтреблението на хиляди и никой да не разбере, понеже вече не съществуваха средства за осведомяване. Кой би опитал? Кой би успял?

И тогава Господаря поглеждаше очите и лицето на момчето и съзираше чертите на своя враг. Врагът, който въпреки своята незначителност, не се предаде.

Гудуедър.

Дарите на Гудуедър и неговите хора срещу установения от Господаря ред бяха незначителни - просто вандализъм. Но за тях се носеше мълва, говореше се из фермите и фабриките и с всяко преразказване тези действия се преувеличаваха. Превръщаха се в символ. А Господаря знаеше важността на символите. В Нулевата нощ той настоя във всеки от превзетите градове да се опожарят множество сгради. Искаше пепелта и разтопеният метал да останат, да бележат картите на градовете като символи на неговата власт. Паметници на неговата воля.

Имаше и други дисиденти - наркотрафиканти, контрабандисти, мародери - но те бяха анархистични вектори, които не се пресичаха с плана на Господаря и той слабо се тревожеше от техните постъпки. Ала Гудуедър беше различен. Той и групата му представляваха останка от присъствието на Сетракян на земята и затова самото им съществуване беше оскърбление към неговата власт.

Господаря обаче държеше в залог онова, което би примамило Гудуедър към него.

Усмихна се на момчето. И то се усмихна в отговор.

Службата на главния съдебен лекар, Манхатън

След експлозията в болницата Белвю, Еф си проправи път по Ийст ривър драйв, криейки се зад изоставените коли и камиони. Подтичваше, доколкото му позволяваха удареният хълбок и раненият крак. За заблуда мина по някаква входна рампа и се върна на Тридесета улица. Знаеше, че има преследвачи, сред които вероятно и малките пипалца - странните слепи ловци на следи, които се движеха на четири крака. Измъкна уреда за нощно виждане и забърза обратно към сградата на съдебната медицина с мисълта, че на вампирите не би им хрумнало да претърсят място, където наскоро са влезли и излезли.

От ударната вълна ушите му продължаваха да звънят. Няколко аларми на автомобили свирнаха. По улицата имаше пръснати прясно натрошени стъкла - прозорците по високите етажи се бяха счупили при взрива. Когато стигна до ъгъла на Тридесета и Първа улици, забеляза на платното срутена цяла фасада. Приближи и в зелената светлина на уреда за нощно виждане зърна сред тухлите и мазилката чифт крака, които стърчаха между колчетата на тротоара.

Голи крака, боси стъпала. Вампирът лежеше по очи на земята.

Еф забави стъпка, заобиколи колчетата. Огледа прострения между парчетата тухли и цимент вампир. Под лицето му се образуваше локва от бяла, пълна с червеи, кръв. Вампирът не беше освободен: червеите продължаваха да се гърчат под плътта му, тоест кръвта още циркулираше. Явно раненото същество беше в безсъзнание, или както там се нарича това при немъртвите.

Еф намери най-едрата буца тухли и цимент. Вдигна я над главата си, за да довърши съществото... ала бе надвит от някакво зло любопитство. С ботуша си обърна вампира по гръб. Онзи продължи да лежи, без да помръдва. Трябва да беше чул тътена на падащите тухли и да беше погледнал нагоре, понеже лицето му бе размазано.

Буцата натежа в ръцете на Еф, той я спусна и я захвърли на земята току до главата на вампира. Никаква реакция.

Моргата беше отсреща. Голям риск. Обаче ако съществото беше наистина сляпо, както изглеждаше, то не би могло да предаде на Господаря какво вижда. А ако освен това и мозъкът му беше поразен... то изобщо не беше в състояние да се свърже с него и местоположението му беше непроследимо.

Еф се хвана за работа веднага, преди да успее да размисли. Пъхна ръце под мишниците на съществото, като се пазеше от лепкавата му кръв, и го извлече от тротоара през улицата. Вкара го в моргата през рампата за линейки.

Прибута едно столче, за да може по-лесно да качи вампира на масата за аутопсии. Действаше бързо, върза китките му под масата с гумен маркуч, после хвана и глезените му за краката на масата.

Еф погледна проснатото на масата същество. Да, той наистина щеше да го направи. Извади от шкафа престилка и си нахлузи два чифта латексови ръкавици. Пъхна в тях ръкавите на ризата си, крачолите натика в ботушите, за да няма изложени места. В шкафчето над една от мивките намери чиста маска и си я сложи. После примъкна помощна масичка и нареди върху нея десетина различни инструмента от неръждаема стомана, всичките режещи.

Междувременно вампирът дойде в съзнание, размърда се, усети, че е вързан и почна да се бори, като вдигаше и спускаше таза си, за да се измъкне. Еф го привърза здраво с още маркуч през кръста и през врата.

Застанал зад главата на създанието, Еф побутна жилото му със сонда, понеже не беше изключено то още да действа въпреки премазаното лице. Видя как гърлото на вампира се издува, чу по- тракването под челюстта, когато той опита да изстреля жилото. Но мандибулата му беше счупена отвътре и на Еф му остана да се пази само от кръвните червеи. За целта имаше под ръка ултравиолетова лампа.

Прокара скалпела през гърлото на вампира и го отвори до хранопровода, като сряза и отмести настрани връзките. Тук Еф беше особено предпазлив заради конвулсиите - съществото се мъчеше да раздвижи челюст. Месестото жило стоеше прибрано и неподвижно. Еф клампира тесния му край и издърпа. Жилото се разпростря надълго. Съществото опита да възвърне контрола си над израстъка чрез присвиване на мускула в основата.

За собствена безопасност Еф се пресегна за малкия сребърен нож и ампутира израстъка.

Вампирът се изопна от болка, като че беше прострелян, и дефекира малко. Силната миризма на амоняк жилна носа на Еф. От срязаното гърло шурна кръв. Разяждащата течност потече по обтегнатия гумен маркуч.

Еф отнесе гърчещия се израстък на тезгяха и го положи до дигиталната везна. Огледа го на силна светлина с лупа. Жилото шаваше като отрязана опашка на гущер. Еф видя в края му дребно двойно връхче. Разряза органа по дължина, избута розовата плът и разкри дилатираните двуостри канали. Вече знаеше, че единият въвежда в организма на жертвата наред с паразитния червей упойващ агент и слюнчена смес антикоагуланти. Другият канал теглеше кръвта. Вампирите не пиеха кръвта на хората, а разчитаха за извличането й на физичните закони - вторият канал в жилото създаваше вакуум и артериалната кръв потегляше с такава лекота, с каквато водата се изкачва по стъблото на растението. При нужда можеха да ускорят капилярната работа, използвайки основата на жилото като бутало, живително беше, че такава сложна биологична система е породена от радикален ендогенен растеж.

Човешката кръв съдържа над деветдесет и пет процента вода. Останалото са протеини, захари и минерали, но липсват мазнини. Дребните кръвопийци като комарите, дървениците и други артроподи могат да живеят преспокойно само от кръв. А колкото и ефикасни да бяха мутиралите тела на вампирите, те бяха едри и за да не гладуват, трябваше постоянно да се захранват с кръв. И понеже човешката кръв се състоеше главно от вода, те я отделяха често, включително и по време на хранене.

Еф остави на тезгяха разрязаното жило и се върна при съществото. Киселата му бяла кръв беше разяла маркуча, който държеше шията му, но мятането и тръшкането бяха стихнали. Еф отвори гърдите на вампира с класическия Y-образен разрез от стернума до корема. През калцифицираните ребра видя, че вътрешността на гръдния кош е мутирала в квадранти или камери. Той отдавна беше стигнал до извода, че целият храносмилателен тракт се преобразява от вампирската зараза, ала никога досега не беше виждал гръдната кухина в зрялата й форма.

Ученият в него намери това за крайно необикновено.

А човекът - за съвършено отблъскващо.

Чу стъпки над главата си и спря да реже. Тежки стъпки на обути крака. Обаче някои вампири също не ходеха боси - качествената обувка надживяваше всички останали части от облеклото. Погледна смачканото лице и строшената глава на вампира с надеждата да не е подценил силата на Господаря и така неволно да е довел противника.

Взе дългия меч и лампата. Отстъпи към входа за хладилното помещение, откъдето имаше добър изглед към стълбите. Нямаше смисъл да се крие; вампирите чуваха пулса на човешкото сърце, който движеше жадуваната кръв.

Стъпките слизаха бавно до последните няколко стъпала - тук се втурнаха и вратата се отвори с ритник. Еф зърна отблясък на сребро, дълго острие като неговото. Веднага разбра кой иде и си отдъхна.

Фет видя опрения на стената Еф и присви очи в обичайния си маниер. Унищожителят носеше вълнени панталони и тъмносин анорак. Коженият ремък с катарама на торбата за оръжия минаваше напряко през гърдите му. Побутна качулката назад, разкри сивкавото си лице и прибра меча в ножницата.

- Василий? Какво, по дяволите, правиш тук?

Фет видя престилката за аутопсии и ръкавиците на Еф, после обърна поглед към все още живото същество, изкормено на масата.

- Какво, по дяволите, правиш ти тук? Аз пристигнах днес...

Еф се помести от стената и прибра оръжието си в торбата на пода.

- Изследвам този вампир.

Фет се доближи до масата и погледна размазаното лице на съществото.

- Ти ли направи това?

- Не. Не пряко. Ударен беше от падащо парче цимент. А циментът падна, защото аз взривих една болница.

Фет го измери с поглед.

- Чух. Значи, ти беше?

- Почти ме пипнаха.

Еф изпита облекчение, веднага щом видя Василий. Но усети още как тялото му се напряга от гняв. Застина на място. Не знаеше какво да прави. Трябваше ли да прегърне ловеца на плъхове? Или трябваше да се сбият?

Фет потрепери и загърби съществото.

- А, и затова реши да го смъкнеш тука. Да си поиграеш с него.

- Видях възможност да отговоря на някои важни въпроси относно биологичната система на нашите мъчители.

- Повече ми прилича на мъчение.

- Ами това е разликата между унищожителя на вредители и учения.

- Може - отвърна Фет, заобиколи масата и се изправи срещу Еф. - А може и ти да не правиш тази разлика. Може и като не си способен да навредиш на Господаря, да си довлякъл това нещо вместо него. Със сигурност си даваш сметка, че това същество не може да ти каже къде е твоето момче.

Еф не обичаше така да му натякват за Зак. В тази битка залогът за него беше неразбираем за останалите.

- Като изучавам биологията на съществото, аз търся слабости в устройството му. Нещо, което да ни е от полза.

А от другата страна на отвореното вампирско тяло Фет му отговори:

- Ние знаем какви са те. Природни стихии, които ни нападат и експлоатират нашите тела. Хранят се с нас. Те вече не са загадка.

Съществото тихо простена и се замята върху масата. Хълбоците му се издадоха, а гърдите му се надигнаха, все едно се съешава- ше с невидим партньор.

- Божичко, Еф, убий проклетото нещо - Фет се отдалечи от масата. - Къде е Нора?

Помъчи се въпросът да прозвучи небрежно. Не успя.

Еф пое дълбоко дъх.

- Мисля, че с нея се е случило нещо.

- Какво означава „нещо“? Говори.

- Когато се върнах тук, тя си беше отишла. Майка й също.

- Къде?

- Мисля, че са били принудени да излязат оттук и са заминали. Оттогава нямам вест от нея. Ако и ти нямаш, то нещо се е случило.

Фет зяпна изумен.

- И ти какво? Реши, че най-подходящо е да си стоиш тук и да си правиш шибаната дисекция на вампира?

- Да стоя тук и да чакам един от вас двамата да влезе във връзка с мен, да.

Фет се начумери от това отношение. Щеше му се да го удари; да го удари и да му каже каква загуба на време е да се занимават с него. Еф имаше всичко, а Фет нямаше нищо. При все това Еф неведнъж пропиляваше или подминаваше добрата си участ. Щеше с удоволствие да го плесне няколко пъти, несъмнено. Вместо това въздъхна тежко и рече:

- Покажи ми всичко.

Еф го поведе нагоре по стълбите, показа му прекатурената количка, изоставените от Нора лампа, дрехи и оръжия. Наблюдаваше очите на Фет; видя как те пламват. Заради измамата на Нора и Фет, Еф мислеше, че ще му е хубаво да види как Фет страда, но не беше. Нищо тук не беше хубаво.

- Зле е - каза той.

- Зле - откликна Фет и се извърна към прозорците, които гледаха към града. - Само с това ли разполагаш?

- Какво искаш да правиш?

- Казваш го, все едно имаме някакъв избор. Трябва да идем да я приберем.

- Аха. Просто така.

- Да! Просто така! Не би ли искал да тръгнем да те търсим?

- Не бих го очаквал.

- Нима? - отговори Фет и се обърна към него. - Май имаме съвършено различни представи за вярност.

- Май да - рече Еф толкова остро, че можеше човек да се убоде на думите.

Фет не отговори, но и не отстъпи.

- Значи мислиш, че е взета. Но не е превърната.

- Не и тук. Но как можем да знаем със сигурност? За разлика от Зак, тя няма Близък, когото да преследва. Нали?

Още едно бодване. Еф не можа да се сдържи. Компютърът с тяхната интимна кореспонденция беше ей тук, на бюрото.

Фет вече разбра, че Еф поне подозира нещо. Може би го предизвикваше да го обвини открито, но Еф не би му доставил това удоволствие. Така че, вместо да отговори на намеците, Фет контрира както обикновено и нападна слабото място на Еф.

- Предполагам, че пак си бил в къщата на Кели, вместо да дойдеш тук и да се срещнеш с Нора в уречения час? Тази обсебеност от сина ти те е изкривила, Еф. Да, той има нужда от теб. Но и ние имаме нужда от теб. Тя има нужда от теб. Не става дума само за теб и за сина ти. И други разчитат на теб.

- Ами ти? Твоята обсебеност от Сетракян. Това беше пътуването ти до Исландия. Направи онова, което според теб той би направил. Разгада ли всички тайни в книгата? Не? Така си и мислех. Ти също можеше да си тук, но предпочете да следваш стъпките на стареца. Ти, неговият самоназначил се ученик.

- Поех риска. Понякога трябва и ние да имаме късмет. - Фет млъкна и се отказа. - Да забравим това. Да се съсредоточим върху Нора. Точно сега тя е единственият ни проблем.

- В най-добрия случай, тя е в строго охраняван лагер за кръв. Ако отгатнем в кой, тогава само ни остава да влезем вътре, да я намерим и да я измъкнем. Мога да измисля и по-лесни способи за самоубийство.

Фет започна да събира багажа на Нора.

- Имаме нужда от нея. Чисто и просто. Не можем да си позволим да загубим никого. Трябват ни всички, ако изобщо искаме да имаме някакъв шанс да се измъкнем от тази бъркотия.

- Фет. Това продължава вече две години. Системата на Господаря пусна корени. Ние сме загубени.

- Грешка. Това, че ударих на камък с Occido Lumen, не значи, че се връщам с празни ръце.

Еф опита да проумее.

- Храна?

- И храна.

Сега Еф не беше в настроение за гатанки. Пък и при споменаването на истинска храна, устата му почна да се пълни със слюнка, а стомахът му се сви като юмрук.

- Къде?

- В хладилна чанта. Наблизо. Можеш да ми помогнеш да я занесем.

- Къде?

- В града. Трябва да вземем Гюс.

Стаатсбърг, Ню Йорк

Нора се возеше на задната седалка на кола, която бързаше под дъжда през околностите на Ню Йорк. Тапицерията беше тъмна на цвят и чиста, обаче постелките на пода бяха зацапани с кал от краката на пътниците. Нора се беше свряла в десния край на седалката. Не знаеше какво ще последва.

Не знаеше къде я водят. След стряскащата среща с бившия й началник Евърет Барнс, два яки вампира я отведоха в сграда с баня. Без завеси на душовете. Вампирите застанаха заедно до единствената врата. Тук би могла да им окаже съпротива, но допусна, че ще е най-добре да продължи така и да види какво предстои - може би по-добра възможност за бягство.

Така че тя се съблече и почна да се къпе. В началото се стесняваше, но щом погледна грамадните вампири, установи, че са приковали обичайните си празни погледи в отсрещната стена и не проявяват никакъв интерес към човешките телесни форми.

Усещаше странно хладката струйка - не можа да получи гореща вода - върху голата си глава. Игличките студена вода боцкаха кожата й и се спускаха свободно по тила и гърба й. Почувства се добре от водата. Взе полуизхабен сапун от сапунерката в стената. Натри ръцете, главата и корема си и изпита облекчение от този ритуал. Изми раменете и шията си и поспря да помирише сапуна - роза и люляк - реликва от миналото. Някой някъде беше произвел този сапун. Заедно с хиляди други, пакетирани и извозени в някой обикновен ден със задръствания, оставяне на деца на училище и обеди на крак. Някой беше помислил, че сапун с мирис на рози и люляк ще се продава добре и беше направил цвета, формата и аромата привлекателни за погледите на домакините и майките по претъпканите рафтове на К-март и Уолмарт. И ето го тук - в преработвателната фабрика. Археологически артефакт с дъх на рози и люляк, и на отдавна отминали времена.

На пейка в центъра на помещението лежаха сгънат нов сив гащеризон и бели памучни бикини. Нора се облече и я поведоха през карантинната зона към портите. Над главата й капеше вода от ръждива желязна арка с думата „СВОБОДА“. Пристигнаха две коли. Нора седна отзад в първата, а във втората не се качи никой.

Преграда от здрава прозрачна пластмаса отделяше пътницата от шофьора. Шофьор беше жена, малко над двадесетина годишна, облечена в мъжки шофьорски костюм и кепе. Под него се виждаше гладко обръснат тил и Нора заключи, че жената е гологлава и следователно - може би обитателка на лагера. Ала розовината на плътта по врата й и здравият цвят на ръцете й накара Нора да се усъмни, че е обикновен източник на кръв.

Нора пак се извъртя и загледа втората кола, както правеше час по час откакто тръгнаха от лагера. Не можеше да е сигурна заради отблясъка на фаровете, но нещо в стойката на шофьора я караше да мисли, че е вампир. Вероятно това беше подкрепление, в случай че опита да избяга. Вратите на колата при нея бяха със свалени дръжки и бутони за стъклото и заключването.

Очакваше да пътуват дълго, но само на две-три мили от лагера колата се отклони от шосето и влезе през портал. В край на дълга, виеща се алея за коли от мъглата се провиждаше къща - по-голяма от повечето къщи, които Нора беше виждала. Приличаше на европейско имение сред покрайнините на Ню Йорк. Почти всички прозорци грееха празнично в топла жълта светлина.

Колата спря. Шофьорката остана зад волана, а от къщата излезе иконом с два чадъра - с единия пазеше себе си. Отвори вратата откъм Нора и с втория чадър я опази от мръсния дъжд, докато вървяха по хлъзгавите мраморни стъпала. Вътре икономът остави чадърите, дръпна от една полица чиста бяла кърпа, коленичи и избърса калните крака на Нора.

- Насам, доктор Мартинес - рече той. Нора го последва през просторното фоайе, а босите й нозе стъпваха безшумно по студения под. Ярко осветени стаи, подово отопление, приятен мирис на политура за мебели. Всичко беше толкова цивилизовано, толкова човешко. С други думи, толкова приличаше на сън. Лагерът и този дом се различаваха като пепел и сатен.

Икономът отвори двукрила врата и разкри разкошна трапезария, където в единия ъгъл на дълга маса беше сервирано за двама. Съдовете бяха със златни ръбчета, в средата се мъдреше малък герб. Чашите бяха кристални, обаче приборите бяха от неръждаема стомана вместо от сребро. Като че ли в цялата къща това беше единствената отстъпка пред действителността на управлявания от вампирите свят.

На метален поднос, поставен диагонално между двете места, бяха подредени купа с прекрасни сливи, порцеланова кошничка с различни пасти и две чинии с шоколадови трюфели и други захарни изделия. Сливите я примамваха. Пресегна се към купата, преди да успее да се спре, припомняйки си водата с опиат в лагера. Трябваше да устои на изкушението и - въпреки глада - да действа умно.

Не седна. Остана права, боса. Някъде далеч в къщата звучеше тиха музика. В другия край на стаята имаше още една врата и тя реши да натисне дръжката. Но усети, че я наблюдават. Озърна се за камери, обаче нямаше.

Втората врата се отвори. Влезе Барнс, отново облечен в парад- ната бяла униформа на адмирал. Кожата му лъщеше здрава и розова около спретнатата вандайковска брадичка. Нора почти беше забравила колко здраво може да изглежда едно добре хранено човешко същество.

- Е, добре - подзе той, докато крачеше покрай масата към Нора. Ръката му беше пъхната в джоба. Играеше си на господар на имението. - Тук средата е много по-дружелюбна и подходяща за подновяване на нашето познанство, нали? Животът в лагера е така мрачен. Този дом е моето малко убежище. - Размаха ръка към трапезарията и цялата къща. - Твърде голям е само за мен, разбира се. Но с отчуждената собственост всички имоти са на една и съща цена. Така че, защо да се задоволя с нещо по-долно от най-доброто? Доколкото разбрах, тази къща преди е принадлежала на някакъв порнограф. Значи всичко тук е купено с мърсотии и затова не се чувствам особено зле, че го взех. - Барнс се усмихна, разтегляйки брадата си, и приближи нейния край на масата. - Не сте се хранили? - подхвърли той и погледна подноса с десертите. Взе си пастичка със захарна глазура. - Представях си, че сте прег- ладняла.

Барнс гордо разгледа пастичката.

- Правят ги специално за мен. Всеки ден, в една пекарна в Куийнс, само за мен. Когато бях дете, мечтаех за тях, но не можех да си ги позволя... А сега...

Барнс отхапа, седна начело на масата и постла салфетка върху коленете си.

Щом разбра, че храната не е отровна, грабна една слива и бързо я погълна. Попи сока от брадичката си и се пресегна за още една.

- Копеле такова - рече тя с пълна уста.

Барнс се усмихна механично, очаквайки нещо по-добро от нея.

- Ех, Нора, минавате направо към същината... „Реалист“ е по- подходяща дума. Ако искате, и „опортюнист“. Мога да го приема. Може би. Но това сега е един нов свят. Който приеме този факт и се приспособи, живее много по-добре.

- Колко благородно. Симпатизант на тези... тези чудовища.

- Тъкмо напротив, бих казал, че способността да проявявам симпатия не ми е присъща.

- Тогава спекулант.

Барнс се позамисли и продължи да се преструва, че водят учтив разговор. Дояде пастичката и облиза върховете на пръстите си един по един.

- Може би.

- Или пък „предател“? Или „мръсник“?

Барнс удари с длан по масата.

- Достатъчно - рече той и замаха е ръка, за да отпъди думата като досадна муха. - Държите се за морала, понеже само това Ви остана! А вижте мен! Вижте всичко, което имам...

Нора не отклони поглед от него.

- Убиха всички истински водачи още в първите седмици. Хората, които оформяха общественото мнение, които имаха влияние. Така направиха място такива като Вас да изплават на върха. Едва ли е особено приятно. Да изплавате върху нечистотията.

Барнс се усмихна, като че нейното мнение не значеше нищо.

- Опитвам да се държа цивилизовано. Опитвам да Ви помогна. Затова седнете... Яжте... Разговаряйте...

Нора побутна стола, за да се отдалечи малко от Барнс.

- Позволете - каза той. И почна да маже кроасан е масло и сладко от боровинки за нея. - Използвате военновременни понятия като „предател“ и „спекулант“. Ако въобще е имало война, то тя е свършила. Някои хора, такива като Вас, още не са приели новата реалност. Но се заблуждавате. Всички ли трябва да сме роби? Това ли е единственият избор? Не мисля така. Има и средно положение, даже високо. За онези малцина сред хората, които притежават изключителни умения и са достатъчно прозорливи да ги прилагат.

Положи кроасана в чинията на Нора.

- Бях забравила колко сте хлъзгав. И амбициозен.

Барнс се подсмихна, сякаш това беше комплимент.

- Е, и в лагера може да се живее пълноценно. Човек може да живее не само за себе си, но и за другите. Такава основна биоло- гична функция като производството на кръв е огромен ресурс за техния вид. Да не мислите, че при това положение не разполагаме с възможности за влияние? Тоест, ако човек постъпва правилно. Ако успее да им покаже, че е ценен за тях.

- Като затворник.

- Пак опростявате нещата. Използвате езика на губещите, Нора. Вярвам, че лагерът съществува не с цел наказание или подтисничество. Той е само съоръжение, конструирано да дава масова продукция и да е максимално ефективно. По мое мнение - всъщност смятам, че това е прост факт - хората бързо започват да ценят живота с ясно очертани очаквания. С прости и разбираеми правила за оцеляване. В това има истинско удобство. В целия свят броят на хората е намалял с една трета. В голяма степен това е работа на Господаря, но и самите хора се изтребват едни други в преследване на прости неща... като храната, която стои пред Вас. Та така. Мога да Ви уверя, че отдадете ли се веднъж напълно на лагерния живот, ще разберете, че той е забележително нестре- сиращ.

Нора пренебрегна приготвения от ръката на Барнс кроасан и си наля вода с лимон.

- Според мен най-страшното е, че наистина вярвате в това.

- Разбирането, че ние, хората, сме нещо повече от животни, от същества, насадени на тази земя, че - напротив - сме избрани, ето кое ни вкара в беля. Направи ни спокойни. Направи ни самодоволни. Привилегировани. Когато си помисля за приказките за Бог, които разказвахме сами на себе си и едни на други...

Един прислужник отвори двукрилата врата и внесе бутилка с увито със златист станиол гърло на метален поднос.

- А, виното - рече Барнс и побутна чашата си към прислужника.

Нора наблюдаваше как той сипва малко в чашата.

- Какво е всичко това? - попита тя.

- Приорат. Испанско е. Паласиос, Л'Ермита от реколта 2004 година. Наред с хубавата къща наследих отлична изба.

- Исках да кажа друго. Довеждането ми тук. Защо? Какво искате?

- За да Ви предложа нещо. Голяма възможност. Която може значително да подобри Вашата участ в новия живот, при това вероятно завинаги.

Нора го погледа как опитва и одобрява виното, как разрешава на слугата да му долее.

- Трябва Ви още един шофьор? Миячка на чинии? Сервитьорка?

Този път в усмивката на Барнс имаше нещо срамежливо. Гледаше ръцете на Нора, все едно му се иска да ги улови в своите.

- Знаете ли, Нора, винаги съм се възхищавал на Вашата красота. И... за да съм съвсем честен, винаги съм смятал, че Ефраим не заслужава жена като Вас...

Нора опита да отговори, но не можа да издаде и звук. От гърдите й се изтръгна тиха въздишка.

- Разбира се, по онова време, в една правителствена служба, щеше да е... непрофесионално да правя каквито и да е аванси на подчинена. Наричаха го тормоз или нещо подобно. Помните ли онези странни и неестествени правила? Колко префърцунена беше станала цивилизацията към края? Сега имаме много по-ес- тествен ред. Онзи, който иска и може... завладява и взима.

Нора най-сетне преглътна и си върна дар слово.

- Да не би да казвате онова, което си мисля, че казвате, Евърет?

Барнс лекичко се поизчерви, като да му липсваше увереност в грубиянството.

- Не са останали много хора от предишния ми живот. Нито пък от Вашия. Няма ли да е хубаво от време на време да си припомняме какво беше? Може да е много приятно, мисля аз - да споделяме спомените си. Анекдоти от работата... дати и места. Да си спомняме какви бяха нещата. Имаме толкова общо - нашата професия, опитът ни в работата. Ако желаете, дори можете да практикувате медицина в лагера. Доколкото си спомням, имахте опит в социалните служби. Можете да се грижите за болните, да ги готвите да се върнат към продуктивния живот. Или даже да вършите по-сериозна работа, щом искате. Както знаете, влиянието ми е голямо.

Нора отвърна с равен глас:

- А в замяна?

- В замяна ли? Лукс. Удобства. Да живеете тук, с мен - пробно, в началото. Никой от нас не би желал усложнения. Мисля, че с времето всичко ще се нареди добре. Съжалявам, че не Ви намерих преди да обръснат прекрасните Ви коси. Но имаме перуки...

Той протегна ръка към голата й глава, обаче Нора бързо се изправи и се дръпна назад.

- Така ли Вашият шофьор получи работата си?

Барнс бавно оттегли ръката си; по лицето му се изписа съжаление. Не за него, а за Нора, сякаш тя грубо беше пресякла някаква забранена граница.

- Е, навремето Вие видимо без усилие се съгласихте с Гудуедър, който беше Ваш началник.

Нора не толкова се обиди, колкото не можа да повярва.

- Това било значи. Връзката ни не Ви се е понравила. Вие бяхте началник на моя началник. Мислехте, че Вие сте този, който би трябвало да... Правото на първата нощ, така ли?

- Само напомням, че няма да Ви е за пръв път - Барнс се облегна и скръсти ръце и крака, като че ли беше напълно убеден в правотата на доводите си. - За Вас не е необичайно да попаднете в подобно положение.

- Леле-мале. Вие наистина сте такъв имбецил и лицемер, за какъвто винаги съм Ви смятала...

Барнс не трепна и продължи да се усмихва.

- Мисля, че изборът е лесен. Живот в лагера, или - възможно е, ако изиграете картите си правилно - живот тук. Никой с всичкия си не би се замислял много.

Нора усети как невярващо се усмихва и смутено сбърчи лице.

- Мръсен гадняр. По-лош сте от вампир, знаете ли? При Вас не е нужда, а възможност. Опивате се от властта си. Би било твърде мърляво за Вас просто да ме изнасилите. По-скоро бихте ме вързали с „лукс“. Искате да съм благодарна и покорна. Да съм признателна, задето ме експлоатирате. Чудовище. Разбирам защо толкова добре пасвате в техните планове. Но в тази къща и по цялата разрушена планета няма достатъчно плодове, които да ме накарат да...

- Може би няколко дни в една по-сурова обстановка ще променят мнението Ви.

Очите на Барнс бяха станали по-твърди, докато тя го разобличаваше. Сега изглеждаше дори по-заинтригуван от нея, сякаш се зареждаше от неравенството помежду им.

- И ако настина изберете да останете там, в изолация и на тъмно - което, разбира се, е Ваше право - нека Ви напомня какво трябва да очаквате. По една случайност кръвта Ви е от В-положителната група, а тя е най-желаната от вампирската класа поради някаква причина. Вкус? Добавка от рода на витамините? Това означава, че ще Ви заплодят. Понеже сте постъпили в лагера без партньор, ще Ви изберат такъв. Той ще е от същата кръвна група, за да се увеличат шансовете за създаване на В-положително потомство. Аз например съм такъв. Това лесно може да се уреди. После, докато можете да раждате, винаги или ще сте бременна, или ще кърмите. Което си има своите предимства, както може би сте видели. По-добро жилище, по-добра храна, по два пъти на ден плодове и зеленчуци. Разбира се, ако се окаже, че имате проблеми със зачеването, след един разумен период на многократни опити с помощта на различни лекарства срещу безплодие, ще Ви прехвърлят на работа в лагера и ще Ви взимат кръв на всеки пет дни. И за да съм напълно откровен, скоро ще умрете - Барнс пестеливо се подсмихваше. - Освен това, проявих волността да прегледам документите от постъпването Ви в лагера, „госпожице Родригес“. Знам, че сте приета заедно с Вашата майка.

Нора усети как настръхва кожата на тила й - там, където имаше коса.

- Били сте заловени в метрото, докато сте опитвали да се укриете. Питам се, накъде ли сте отивали вие двете?

- Къде е тя?

- Всъщност, още е жива. Но, както навярно знаете, заради напредналата възраст и видимо разклатеното й здраве, за нея е планирано източване на кръвта. После трайно ще се оттегли.

При тези думи зрението на Нора се замъгли.

- И така - продължи Барнс и си подбра трюфелче от бял шоколад, - напълно е възможно тя да бъде пощадена. Може... това ми хрумна току-що, дори да бъде доведена тук, да бъде в нещо като пенсия. Да й се даде стая, по всяка вероятност и медицинска сестра. Може да получи добри грижи.

Ръцете на Нора трепереха.

- Значи... искате да спите с мен и да си играете на семейство?

Барнс отхапа от трюфела и с удоволствие вкуси сладкия крем вътре.

- Знаете ли, всичко това можеше да мине далеч по-приятно. Опитах с добро. Нора, аз съм джентълмен.

- Вие сте кучи син. Ето какъв сте.

Барнс кимна доволно.

- Ха. Испанският Ви темперамент. Борбена сте. Хубаво.

- Проклето чудовище.

- Това вече го казахте. Е, искам да помислите върху още нещо. Знайте, че трябваше да го направя още щом Ви видях в лагера - да Ви идентифицирам и да Ви предам на Господаря. Той с най-голямо удоволствие ще научи нещо повече за доктор Гудуедър и останалите членове на вашата банда бунтовници. Например сегашното им местонахождение и ресурсите, с които разполагат. Дори само да узнае накъде бяхте тръгнали вие двете с онзи манхатън- ски влак или откъде идвахте - Барнс пак кимна и се усмихна. - Господаря е особено мотивиран да получи такава информация. Съвсем поверително Ви казвам, че според мен Господаря би се наслаждавал на Вашата компания дори повече от мен самия. И би използвал майка Ви, за да се добере до Вас. Несъмнено. Ако се върнете в лагера без мен, рано или късно ще бъдете разкрита. И в това също мога да Ви уверя.

Барнс се изправи, позаглади гънките на адмиралската си униформа и изтръска трошиците.

- Вече разбирате, че разполагате и с трета възможност. Да се срещнете с Господаря, да се срещнете с вечността, превръщайки се във вампир.

Погледът на Нора се мержелееше някъде. Чувстваше се отпаднала и замаяна. Струваше й се, че усещането при източването на кръвта е нещо такова.

- Имате да размишлявате върху решението си - заключи Барнс. - Няма да Ви задържам повече. Знам, че искате да се върнете право в лагера, при Вашата майка, докато все още е жива. - Той отиде при двукрилата врата и я отвори. - Помислете и ме информирайте какво сте решили. Времето изтича...

Без Барнс да я види, Нора тикна в джоба си един от ножовете за масло.

Под университета „Колумбия"

За „Колумбия“ Гюс знаеше, че е училище за големи клечки. Много сгради, щура скъпотия, мучо мерки за сигурност и камери. Едно време се беше натъквал на някои студентчета, които се мъчеха да се слеят с квартала - някои по неразбираеми за него социални причини, други пък с по-незаконни цели. Тях той разбираше отлично. Самият университет обаче - извехтелият кампус на Морнингсайд хайтс с всичките му сгради - тогава не заслужаваше времето на Гюс.

А сега беше негова база, главна квартира, дом. Нищо не можеше да накара мексиканския гангстер да напусне територията си; той по-скоро би вдигнал всичко във въздуха, преди това да се случи. Когато саботажите и ловът на Гюс намаляха като количество и станаха по-организирани, той затърси постоянна база. Наистина му трябваше. В откачения нов свят беше трудно да си ефективен. Работата му стана денонощна, без почивка. При това всеки следващ удар носеше все по-малко. Полицията, пожарната, здравеопазването, пътната полиция - всичко беше под контрола на вампирите. Когато се разтърси из старата си територия в Харлем за място, където да се установи, Гюс влезе във връзка с Бруно Рамос и Хоакин Сото. Те също бяха от бандата Ла Мугре; после също станаха саботьори.

Бруно си беше дебел - не можеше да се опише инак - отхранен главно с читос и бира. Хоакин пък беше слаб и жилав. Готини, татуирани, много нахакани. Братя на Гюс. Биха умрели за него. С готовност.

Хоакин беше лежал в затвора с Гюс. Бяха съкилийници. Гюс лежа шестнадесет месеца. Пазеха си взаимно гърба. А Хоакин изкара и доста време в карцера, задето с лакът изби зъбите на един от пазачите, грамаден черен тип на име Раул. Ама че смотано име за човек без зъби, Раул. След идването на вампирите - някои му викаха Падението - Гюс пак се събра с Хоакин. Това стана при плячкосването на някакъв магазин за електроника. Хоакин и Бруно му помогнаха да отнесе един голям плазмен телевизор и кашон с видеоигри.

Заедно проникнаха в университета и откриха, че е съвсем слабо заразен. Прозорците и вратите бяха затворени с ламарина, помещенията бяха разграбени и замърсени с амонячни изпражнения. Всички студенти се бяха омели рано в опит да напуснат града и да се приберат по домовете си. Според Хоакин не бяха стигнали далече.

Докато претърсваха изоставените сгради, откриха цяла система тунели под тях. От някаква книга в приемния офис Хоакин узна, че кампусът бил построен на мястото на лудница от деветнадесети век. Архитектите на университета съборили всички болнични сгради без една и почнали да строят върху техните основи. Много от свързващите тунели бяха използвани за обслужване - километри кабели и тръби на парното, които кондензираха гореща влага. С годините някои тунели бяха запечатани с дъски или нещо друго, за да не пострадат разни търсачи на силни усещания от студентите.

Тримата проучиха и присвоиха голяма част от подземната мрежа, която свързваше почти всичките седемдесет и една сгради на университета, разположени между Броудуей и Амстердам в Горен Уест сайд. По-далечните си останаха непроучени по простата причина, че нито денем, нито нощем имаше време и за лов на вампири, и за насаждане на хаос из Манхатън, и за прочистване на плесенясали тунели.

Гюс си беше заформил гнездо в главната част на университета. Владенията му започваха под единствената запазена сграда на старата лудница, Бюъл хол; продължаваха под мемориалната библиотека Лоу и под Кент хол и завършваха под Филосъфи хол. Пред тази сграда се мъдреше бронзовата статуя на някакъв гол тип, който просто така си седеше и мислеше.

От тунелите се получи готино свърталище, същинска разбойническа бърлога. Спирането на парното позволи на Гюс да навлезе в места, където почти никой не беше ходил повече от сто години. Коравите черни влакна, които стърчаха от цепнатини в стените на подземията, бяха истински конски косми, използвани за укрепване на хоросана. Тези забравени тунели го отведоха до още по-дълбоко, влажно подземие, където имаше железни клетки.

Изолаторът на лудницата. Където затваряли най-големите от- качалки. Не че имаше оковани във вериги скелети или нещо по- добно, обаче Гюс и хората му намериха драскотини по камъните, все едно някой беше драл с нокти. Не се искаше много фантазия, за да доловиш призрачното ехо на зловещите, сърцераздирателни писъци от миналото.

Тук я държеше. Неговата madre. В една желязна клетка, осем на шест. Металните пръти от пода до тавана затваряха полукръг в ъгъла на мазето. Гюс беше оковал ръцете й зад гърба й с някакви яки белезници, които намери под масата в съседна килия. Нямаше ключ за тях. Главата й беше покрита с черен мотоциклетистки шлем, доста очукан по краищата, понеже в първите месеци на пленничеството си тя все блъскаше по железните пръти. Гюс беше залепил долната му част за шията със суперздраво лепило. Само така можеше със сигурност да задържи вътре вампирско- то жило. За нейната собствена безопасност. Освен това шлемът покриваше и растящата пуешка гуша, при вида на която на Гюс направо му призляваше. Вместо прозрачния пластмасов визьор беше прикачил с панти лист боядисана в черно ламарина, заключен с катинар. Подплатил беше дебело с памук шлема отвътре за пълна звукоизолация.

Затова тя не можеше нито да вижда, нито да чува. Ала влезеше ли Гюс в килията, черният шлем се извръщаше и го следеше. Тя усещаше стъпките му и като че наблюдаваше движенията му из помещението. Гъргореше и скимтеше, застанала в средата на клетката. Голото й старо вампирско тяло беше посивяло от столетния прах в подземието. Веднъж Гюс беше пробвал да я пообле- че - провираше през прътите първо престилки и горни дрехи, после одеяла, но те все падаха. Тя нямаше нужда от дрехи, нямаше усещане за приличие. Ходилата й бяха покрити с мазоли, дебели като подметката на обуща за тенис. Насекоми и въшки пъплеха необезпокоявани по цялото й тяло. Краката й бяха мръсни, потъмнели от изпражнения. По бледите й, осеяни с вени, бедра и прасци вървяха кафяви цепнатини.

Преди много месеци, когато битките в тунела под река Хъдсън свършиха и въздухът се поизчисти, Гюс се беше отделил от групата. Отчасти защото си беше такъв по характер, но преди всичко заради майка си. Знаеше, че тя скоро ще го намери - беше единственият й Близък - и се подготви за нейното идване. Когато тя дойде, Гюс я повали, закри главата й с качулка и плътно я овърза. Тя се бореше с него с изключителна вампирска сила, обаче Гюс успя да й наложи шлема, за да изолира главата и жилото. После я окова и я замъкна за врата до този затвор. Нейният нов дом.

Гюс се пресегна през прътите и отвори визьора на шлема. Мъртвите й черни очи, обрамчени в алено, го гледаха лудо, бездушно и гладно. Винаги, когато ги разкриеше, той усещаше нейното желание да освободи жилото. Понякога, когато тя упорстваше, от всички цепнатини в шлема се процеждаше тлъста лига.

По време на своето съжителство Бруно, Хоакин и Гюс създадоха нещо като голямо, макар и непълно семейство. Бруно винаги беше темпераментен и по някаква причина успяваше да лази по нервите и на Гюс, и на Хоакин. Деляха всички домакински задължения, обаче само Гюс имаше правото да общува пряко с майката. Всяка седмица я миеше от главата до петите и поддържаше клетката чиста и суха, доколкото това беше във възможностите на което и да е човешко същество.

Очуканият шлем й придаваше вид на машина, на някакъв превъртял робот или андроид. Бруно се сети за един гаден стар филм, който беше гледал по телевизията късно през нощта, „Роботът- чудовище“. Във филма главното същество имаше стоманен шлем и грозно маймуноподобно тяло. Така гледаше той на двамата Елисалде, син и майка: Густаво срещу Робота-Чудовище.

Гюс измъкна от якето си джобно ножче и отвори сребърното му острие. Очите на майка му го следяха внимателно, като очи на пленен звяр. Нави левия ръкав и протегна двете си ръце през железните пръти, над главата на майка си. Мъртвите й очи не се отместваха от среброто. Гюс направи къс, по-малък от половин инч, срез в лявата си предмишница. От раната бликна гъста червена кръв. Изви ръка. Кръвта се стече по китката му и в шлема.

Наблюдаваше очите й, докато скритите в шлема уста и жило работеха и поглъщаха кръвта.

Даде й около чашка от кръвта си и прибра ръце от клетката. Отиде до една масичка в другия край на килията, откъсна парче хартия от дебела кафява кухненска ролка и притисна здраво раната. После я затвори с лепило за рани - тубичката вече беше почти напълно изцедена. Дръпна бебешка мокра кърпичка от кутията и изтри петната от кръв по ръката. Цялата му лява предмишница беше покрита с такива белези, в добавка към бездруго впечатляващо нашареното му тяло. Докато хранеше майка си, той отваряше отново и отново едни и същи рани и изписваше върху плътта си думата MADRE.

- Намерих ти музика, мамо - рече Гюс и измъкна няколко очукани и опърлени компактдиска. - От любимите ти. Лос Панчос, Лос Трес Асес, Хавиер Солис...

Погледна вампира в средата на клетката - как се гощаваше с кръвта на своя син. И се помъчи да си спомни жената, която го беше отгледала. Самотната майка, чийто съпруг рядко се вясваше и тя от време на време си намираше приятел. Даваше винаги най- доброто от себе си за Гюс. То не винаги беше правилното, но това можеше тя. Загубила беше битката за попечителство, но не в полза на бащата, а в полза на улицата. Гюс беше възпитаник на бари- ото[10]. Подражаваше на поведението, което виждаше на улицата, а не от страна на майка си. Имаше толкова много неща, за които сега съжаляваше, но не можеше да промени. Предпочиташе да си спомня ранните години. Как тя се грижи за него, как промива раните му след някое сбиване. Как, дори когато е най-ядосана, в очите й има нежност и любов.

Всичко това беше свършило. Беше изчезнало.

Когато беше жива, Гюс не я уважаваше. Защо ли го правеше сега, когато тя беше немъртва? Гюс не знаеше отговора на този въпрос. Той не разбираше силите, които го движеха. Знаеше само, че посещенията при нея - такава, каквато стана - и храненето й с кръв, го изпълваха със сила. Желанието за мъст го подлудяваше.

Вкара един от дисковете в луксозната стерео-уредба, която беше задигнал от кола, пълна с трупове. Свърза няколко усилвателя от различни марки и успя да докара добър звук. Хавиер Солис запя No te doy la libertad[11], гневно и меланхолично болеро, което зловещо подобаваше на техния случай.

- Харесва ли ти, Madrel - попита Гюс, макар отлично да знаеше, че това е поредният монолог. - Помниш ли я?

Гюс се върна при клетката. Бръкна да затвори шлема и да я прати обратно в тъмнината, когато видя нещо да се променя в очите й. Нещо да идва в тях.

Виждал го бе и преди. Знаеше какво означава.

Гласът - не на неговата майка - отекна в ума му.

- Усещам вкуса ти, момче - рече Господаря. - Вкусвам кръвта ти и копнежа ти. Вкусвам твоята слабост. Знам с кого си се съюзил. С моя незаконен син.

Очите продължаваха да се взират в Гюс, а в дълбочината им имаше далечен блясък. Като оная малка червена светлинка, която казва, че камерата продължава да снима.

Гюс опита да прочисти ума си. Опита да не мисли нищо. Нищо не получи, когато крещеше на чудовището чрез своята майка. Това вече го беше научил. Да устоява. Така би го посъветвал и старият Сетракян. Гюс се учеше да устоява на тъмния ум на Господаря.

- Да, старият професор. Той имаше планове за тебе. Само да можеше да те види сега. Храниш майка си така, както той навремето хранеше заразеното сърце на отдавна загубената си съпруга. Той се провали, Гюс. Ти също ще се провалиш.

Гюс съсредоточи болката в главата си върху някогашния образ на своята майка. Взря се в този образ и опита да изключи всичко друго.

- Доведи ми другите, Аугустин Елисалде. Наградата ти ще бъде голяма. Оцеляването ти ще бъде сигурно. Живей като крал, а не като плъх. В противен случай... няма да има милост за тебе. Колкото и да молиш за втори шанс, аз няма да те чувам вече. Времето ти изтича...

- Това е моят дом - продума тихо Гюс. - Това е моят ум, демоне. Тук ти не си желан.

И тогава очите на майка му станаха почти човешки. Омекнаха и се изпълниха със сълзи и болка.

- Hijito - каза тя. - Синко. Защо съм тук? Защо съм така... ? Какво ми причиняваш?

Всичко изведнъж се стовари върху Гюс. Нейната голота, лудостта, вината, ужасът.

- Не! - изрева той и с трепереща ръка рязко спусна черния визьор. Веднага изпита облекчение, като че някаква невидима ръка го освободи. А във вътрешността на шлема проехтя смехът на Господаря. Гюс запуши уши, обаче гласът продължи да звучи в главата му още дълго, докато най-сетне не избледня.

Господаря се мъчеше да го въвлече в разговор, доволно дълъг, за да установи къде се намира и да прати вампирската армия да го затрие.

Просто номер. Не е майка ми. Това е номер. Никога не сключвай сделка с дявола - Гюс знаеше поне това. Живей като крал. Правилно. Кралят на разрушения свят. Кралят на нищото. Обаче тук, долу, той беше жив. Агент на хаоса. Caca grande. [12] Лайното в супата на Господаря.

Звук от стъпки в тунелите извади Гюс от унеса му. Приближи вратата и видя светлина от фенерче иззад ъгъла.

Първи дойде Фет. Подир него - Гудуедър. Гюс се беше виждал с Фет преди месец-два, но доктора не беше срещал доста отдавна. Изглеждаше страшно зле.

Фет и Еф никога не бяха виждали майката на Гюс. Дори не знаеха, че я държи тук. Фет я зърна пръв и приближи решетката. Черният шлем проследи движението му. Гюс обясни какво става - държи всичко под контрол, тя не застрашава нито него, нито хората му, нито мисията.

- Иисусе Христе - промълви Фет. - Откога?

- Доста време вече. Просто не обичам да говоря за това.

Фет помръдна настрани, наблюдавайки как тя го следва.

- И не вижда през това?

- Не.

- Шлемът върши работа? Блокира Господаря?

Гюс кимна.

- Така мисля. Освен това, тя дори не знае къде се намира... абе, някаква работа с триангулация. За да те спипат, им трябва зрение, слух и нещо в мозъка. През цялото време държа едно от трите напълно блокирано - слуха. Визьорът пречи да вижда. Сега те следи само с вампирския си мозък и по обоняние.

- С какво я храниш? - попита Фет.

Гюс сви рамене. Отговорът беше очевиден.

Тогава Гудуедър се обади.

- Защо? Защо я пазиш?

Гюс го измери с поглед.

- Да речем, че това още не ти влиза в скапаната работа, докторе...

- Майка ти я няма. Това нещо тук не е твоята майка.

- Да не би да мислиш, че не знам?

- Няма друга причина да я пазиш. Трябва да я освободиш. Веднага.

- Не трябва да правя нищо. Решението си е мое. Моята madre.

- Не, вече не е тя. Ако открия, че моят син е бил превърнат, аз ще го освободя. Със собствената си ръка ще го посека, без нито за миг да се поколебая.

- Да де, обаче това не е твоят син. Нито пък е твоя работа.

В мрачното помещение Гюс не можеше да види ясно очите на Гудуедър. При последната им среща беше забелязал, че е дрогиран с нещо. Добрият доктор тогава се самолекуваше. Май и сега го правеше.

Извърна се отново към Фет и изключи Гудуедър от разговора.

- Как мина ваканцийката, hombre?

- А, забавно. Добре разпуснах. Не, бе. Гоних вятъра, обаче накрая стана интересно. Уличната война върви ли?

- Трепя ги, колкото мога. Поддържам напрежението. Програма Анархия, нали знаеш. Агент саботьорът се явява на служба, всяка проклета нощ. Миналата седмица опожарихме четири вампирски леговища. По-миналата вдигнахме една сграда във въздуха. Направо не разбраха откъде им е дошло. Партизанска война и мръсни шибаняшки номерца. Бори се срещу властта, manito. [13]

- Това ни трябва. Винаги щом нещо в града се взриви или в дъжда се издигне тлъст стълб дим и прах, това напомня на хората, че още има някой, който отвръща на удара. И вампирите после трябва да се обясняват.

Фет посочи Гудуедър.

- Преди ден Еф срути цяла болница. Взриви кислородните бутилки.

- А ти какво търсеше в болницата? - обърна се Гюс към Еф и му даде да разбере, че знае неговата малка мръсна тайна. Фет беше боец, убиец като Гюс. Гудуедър беше нещо по-сложно, а сега им беше нужна простота. Гюс не му вярваше. Обърна се към Фет и додаде - Помниш ли Ел Анхел де Плата?

- Разбира се. Старият борец.

- Сребърният Ангел - Гюс целуна палеца си и със свит юмрук отдаде чест на паметта на бореца. - Е, викай ми Сребърния Нинджа. Знам такива удари, че мога да ти завъртя главата, та чак косата ти да опада. С мен са още две наши момчета. Така сме се наточили, че направо няма да повярваш.

- Сребърният Нинджа. Харесва ми.

- Убиецът на вампири. Аз съм легендарен. И няма да спра, докато не забия главите на всички вампири на колци по цял Броуду- ей.

- Още окачат трупове по стълбовете. Ще им се хареса и тебе да провесят.

- Тебе също. Мислят се за страшна работа, обаче аз съм десет пъти по-опасен от всеки кръвопиец. Viva las ratas! Да живеят плъховете!

Фет с усмивка стисна ръката на Гюс.

- Ще ми се да имахме още десетина като тебе.

Гюс махна презрително с ръка.

- Имаш ли десетина като мен, ще се избием помежду си.

Гюс ги поведе през тунелите към мазето на Бюъл хол, където Фет и Гудуедър бяха оставили на идване хладилния контейнер. После продължиха към мемориалната библиотека Лоу и оттам - през административните офиси към покрива на сградата. Следобедът-нощ беше хладен; не валеше, а само откъм реката се търкаляше застрашителна черна мъгла.

Фет отвори капака на хладилника. Сред разтопения лед се носеха две прекрасни риби тон с отрязани глави. Бяха от припасите на кораба.

- Гладни ли сте?

Очевидното решение беше да ги изядат сурови. Но Гудуедър ги засипа с наукоподобни медицински приказки и настоя да сготвят рибата, понеже океанската екосистема била променена и кой знае какви смъртоносни бактерии щъкали из суровата риба.

Гюс знаеше откъде в кухните да вземе прилична скара и Фет му помогна да я качат на покрива. Гудуедър беше пратен да откърши антени от старите коли за шишчета. Накладоха огъня откъм реката Хъдсън, между два грамадни вентилатора, които да го прикрият и откъм улицата, и откъм повечето съседни покриви.

Рибата се опече хубаво. С хрупкава кожица отвън и топло розова отвътре. Само след няколко хапки Гюс се почувства по-добре. През цялото време беше толкова гладен, че не можеше да осъзнае как недохранването го подкопава психически и физически. Сега се зареди с протеини. Вече с нетърпение очакваше да тръгне в поредното сражение на дневна светлина.

- Е - подхвана той, наслаждавайки се на приятния вкус, - по какъв повод е пиршеството?

- Нуждаем се от помощта ти - отговори Фет. Разказа му каквото знаеха за Нора. Гласът му стана сериозен, настоятелен. - Трябва да е в най-близкия лагер, онзи северно от града. Искаме да я измъкнем.

Гюс погледна Гудуедър. Нали се предполагаше, че той е нейният приятел. Гудуедър отвърна на погледа му, но - странно - не беше толкова пламенен като Фет.

- Трудна работа.

- От най-трудните. Трябва да действаме максимално бързо. Ако открият коя е тя и че ни познава... ще стане зле за нея и още по-зле за нас.

- Сега. Не ме разбирайте погрешно, аз винаги съм готов за битка. Но напоследък се мъча и да гледам стратегически. Задачата ми е не само да оцелея, но и да си умра като човешко същество. Всички знаем какви са рисковете. Струва ли си да влезем вътре, за да я спасим? Просто питам, хора.

Фет кимна, загледан в пламъците, които докосваха набучената на шиша риба.

- Разбирам те напълно. На този етап въпросът е за какво правим това? Опитваме да спасим света ли? Светът вече свърши. Ако утре вампирите изчезнат, какво ще правим? Ще строим наново ли? Как? За кого? - Сви рамене и погледна Гудуедър за подкрепа. - Някой ден, може би. Докато небето се изчисти, борбата ще е за оцеляване. Независимо от това кой владее планетата. - Фет поспря и забърса парченцата риба от мустаците си. - Мога да ти изброя много причини. Но главното е, че просто се уморих да губя хора. Ще го направим с теб или без теб.

Гюс махна с ръка.

- Не съм казал, че ще правите нещо без мен. Само исках да разбера какво мислите за това. Харесвам докторката. Моите момчета скоро ще си дойдат. Тогава можем да се въоръжим. - Гюс си взе още малко от горещата риба. - Винаги съм искал да издъня някоя ферма. Трябваше ми само добър повод.

Фет направо се изчерви от благодарност.

- Запази малко от рибата за твоите хора, да ги подсилиш.

- По-добра е от месото на катериците. Хайде да загасим огъня. Имам да ви показвам нещо.

Гюс загъна за своите hombres остатъка от рибата в хартия и загаси огъня с разтопения лед. Поведе Фет и Еф през сградата и пустия кампус отново към мазето на Бюъл хол. В едно малко помещение Гюс беше свързал няколка зарядни устройства за батерии към един велоергометър. На бюрото лежаха най-разнообразни уреди, прибрани от аудиовизуалния департамент на университета. Включително последните модели дългофокусни дигитални камери, проектор и няколко преносими монитора с висока разделителна способност. Все работи, дето вече не се произвеждаха.

- Някои от момчетата заснемат нашите нападения и разузнавателните ни операции. Добра пропаганда, ако успеем да измъкнем записите оттук някой ден. Значи, разузнаваме по малко. Знаете ли замъка в Сентръл парк?

- Естествено - отговори Фет. - Гнездото на Господаря. Обграден е от цяла вампирска армия.

Гудуедър вече се заинтригува и приближи до седем-инчовия монитор, докато Гюс му сложи батериите и свърза една от камерите.

Екранът оживя в мътно зелено и черно.

- Лещи за нощно виждане. Намерихме няколко десетки в кутиите на едни гъзарски видеоигри със стрелба. Могат да се сложат на телеобектив. Не пасват съвсем и образът е скапан, знам. Обаче гледайте сега.

Фет и Еф се приведоха да видят по-добре малкото екранче. След няколко секунди напрегнато взиране почнаха да забелязват призрачните тъмни фигури.

- Това е замъкът, нали така? - заобяснява Гюс, сочейки с пръст. - Каменната основа. Езерото. Ето я вашата вампирска армия.

- Откъде снимахте това? - попита Фет.

- От покрива на Природонаучния музей. Възможно най-близо. Сложих камерата на тринога като снайпер.

Кадрите с парапета на замъка затрепериха силно, докато някой нагласяваше приближаването на максимум.

- Ето сега - рече Гюс. - Виждате ли го?

Когато образът отново се стабилизира, върху високия корниз се появи една фигура. Вампирите долу обърнаха глави към нея - масов жест на пълно подчинение.

- Ох, мамицата му - каза Фет. - Това Господаря ли е?

- По-дребен е - обади се Гудуедър. - Или перспективата не е наред?

- Господаря е - заяви Фет. - Погледнете тия тъпанари долу, как веднага извъртяха глави към него. Като слънчогледи.

- Променил се е. Минал е в друго тяло.

- Трябва да е минал - рече Фет с явна гордост в гласа. - Все пак професорът го е ранил. Така трябва да е станало. Знаех си. Така го е ранил, че е бил принуден да приеме нова форма. - Той се поизправи. - Чудя се как ли го е направил.

Гюс гледаше как Гудуедър се съсредоточава върху мътния нов образ на Господаря.

- Това е Боливар - рече той.

- Какво е? - не доразбра Гюс.

- Не какво. Кой. Габриел Боливар.

- Боливар, а? - затършува из паметта си Гюс. - Певецът ли?

- Това е той - отговори Гудуедър.

- Сигурен ли си? - попита Фет, знаейки точно за кого говори Еф. - Толкова е тъмно. Как можеш да определиш?

- По движенията му. Нещо има в него. Казвам ви, той е Господаря.

Фет се вгледа по-отблизо.

- Прав си. Защо пък той? Може би Господаря не е имал време да избира. Може би старецът така здраво го е ударил, че е трябвало незабавно да си смени тялото.

Докато Гудуедър втренчено наблюдаваше екрана, до Господаря се появи още една смътна форма. Гудуедър сякаш замръзна, а после затрепери като болен от треска.

- Това е Кели - каза той.

Заяви го твърдо, без сянка от съмнение.

Фет се поотдръпна, по-трудно му беше да различи образа. Но Гюс също беше убеден, че е тя.

- Иисусе.

Гудуедър се опря с ръка на бюрото. Неговата съпруга вампирка стоеше редом с Господаря.

И тогава изникна трета фигура. По-дребна, по-тънка от другите две. Изглеждаше по-тъмна в обектива за нощно виждане.

- Виждате ли това тука? - попита Гюс. - Имаме си човешко същество, което живее при вампирите. И не само това - живее при Господаря. Искате ли да отгатнете?

Фет се скова. Това беше за Гюс първият признак, че нещо не е наред. После Фет се обърна към Гудуедър.

Еф изтърва ръба на бюрото. Краката му поддадоха и той се свлече и седна на пода. Очите му бяха приковани върху мъждивия образ, стомахът му гореше от киселини. Устната му затрепери и очите му се напълниха със сълзи.

- Синът ми.

Международната космическа станция

Свали я.

Астронавт Талия Чарлз вече дори не обръщаше глава. Когато гласът дойде, тя просто го прие. Вече почти - да, можеше да си признае това - почти го приветстваше. Толкова самотна беше. Едно от най-самотните човешки същества в историята. Поне в мислите си не бе сама.

Беше изолирана на борда на Международната космическа станция. Грамадното съоръжение беше непоправимо увредено и се търкаляше в околоземна орбита. От време на време слънчевите панели припламваха. Ръкотворният спътник се носеше по своята елиптична траектория на двестатина мили над родната планета и приблизително на всеки три часа сменяше деня с нощ.

Вече от две календарни години - осем орбитални дни се равняваха на един календарен - Талия живееше в карантина. Нулевата гравитация и липсата на физически упражнения се бяха отразили зле на отслабващото й тяло. Повечето й мускули се бяха стопили, сухожилията бяха атрофирали. Гърбът, ръцете и краката бяха сгърчени болезнено под причудливи ъгли; повечето от пръстите й приличаха на безполезни куки. Храната й се състоеше главно от изсушен борш, докаран с последния руски транспортен кораб преди катастрофата, и вече беше на привършване. От друга страна, и тялото й се нуждаеше от съвсем малко. Кожата й се белеше и из кабината хвърчаха люспи като семена на глухарче. Косата й беше доста опадала, което също беше добре, понеже само се пречкаше в състояние на безтегловност.

Почти се беше разпаднала - и телесно, и умствено.

Руският командир умря едва три седмици, след като почнаха повредите в МКС. Мощните ядрени експлозии на земята предизвикаха атмосферни смущения и станцията претърпя множество сблъсъци с кръжащите около планетата космически отпадъци. Екипажът намери убежище в спасителната капсула - кораба „Союз“, каквато беше процедурата при отсъствие на комюнике от командния център в Хюстън. Командир Демидов доброволно облече скафандъра и храбро се върна в основния корпус на станцията, за да опита да оправи кислородните резервоари. Успя с единия и го пренасочи към „Союз“, а след това загина от нещо, което изглеждаше като масивен сърдечен удар. Свършеното от него позволи на Талия и на френския инженер да оцелеят много по- дълго време от очакваното, както и да преразпределят една трета от храната и водата.

Но резултатът беше повече проклятие, отколкото благословия.

След няколко месеца Маиньи, инженерът, започна да показва признаци на деменция. Докато пред очите на двамата астронавти планетата чезнеше зад приличен на октоподско мастило черен облак от мръсен въздух, Маиньи бързо губеше вяра и заговори налудно. Талия се бореше да запази своя здрав разум отчасти чрез опити да възстанови неговия. И беше убедена, че успява, докато веднъж не зърна отражението на лицето му - правеше странни физиономии, докато мислеше, че тя не го вижда. Същата нощ, докато се преструваше на заспала, въртейки се бавно в тясната каюта с полупритворени очи, ужасена видя как Маиньи тихичко отвори комплекта за първа помощ, който се съхраняваше между две от трите седалки. Французинът извади трицевния пистолет, който повече приличаше на някаква пушка, отколкото на обикновено леко оръжие. Преди няколко години една руска капсула премина успешно през атмосферата, но се разби в сибирската тайга. Изминаха часове, преди да открият екипажа. А през това време космонавтите трябваше да се бранят от вълците с камъни и клони. След този случай в стандартната екипировка на космическите мисии в преносимия комплект за първа помощ влезе и това голямо оръжие, в чийто подвижен приклад беше прибрано и мачете.

Гледаше как поглажда дулата, как пробва спусъка. Извади ма- четето и почна да го върти във въздуха, улавяйки отблясъци от далечното слънце. Талия усети острието да минава близо до нея и долови намек на задоволство в очите на Маиньи.

Тогава разбра какво да направи, за да се спаси. Продължи с аматьорската терапия, за да не усети инженерът нейната загриженост, а през цялото време се готвеше за неизбежното. Не обичаше да мисли за това - дори и сега.

От време на време, в зависимост от въртенето на станцията, трупът на Маиньи се носеше пред илюминатора и приличаше на злокобен член на Свидетелите на Йехова с техните натрапчиви домашни посещения.

Още един по-малко в разпределянето на храната. И чифт дробове по-малко в разпределянето на въздуха.

И още по-голяма самота в капана на тази негодна космическа тенекия.

Свали я.

- Не ме изкушавай - промърмори Талия. Гласът беше мъжки, неясен. Звучеше познато, но тя не можеше да определи чий е.

Не беше на съпруга й. Не беше на покойния й баща. Но беше на някой, когото познаваше...

Усещаше нещо, заедно с нея на борда на „Союз“ имаше и друг. Нали? Или това беше само нейното желание да не е сама? Потребност, нужда? Чий глас ползваше, за да запълни празнотата в живота си?

Когато станцията отново премина на светло, Талия погледна навън.

И докато наблюдаваше изгряващото слънце, видя как в небето се появиха цветове. Тя казваше „небе“, но то не беше небе, нито пък „нощ“. Това беше вселената. Не беше „черна“, а просто нямаше светлина. Пуста. Най-чисто нищо. Освен...

Пак се появиха: цветове. Взрив от червено и оранжево, току в крайчеца на периферното й зрение. Нещо като цветовете, които човек вижда зад здраво затворени клепачи.

Талия опита. Затвори очи и притисна клепачи със сухите си напукани пръсти. Отсъствие на светлина. Това беше празнотата в ума й. Фонтан от движещи се цветове и звезди избликна в празнотата - и Талия отново отвори очи.

Синьото изсветля и изчезна в далечината. После, на друго място плисна зелено. И виолетово!

Знаци. Дори да бяха изцяло плод на ума й, пак бяха знаци. За нещо.

Свали я, милинка.

„Миличка“? Никой никога не я беше наричал „миличка“. Нито мъжът й, нито учителите й, нито ръководителите й в космическата програма, нито родителите й, нито бабите и дядовците й.

Все пак тя не се стараеше кой знае колко да определи чий е гласът. Радваше се, че има компания. Че има с кого да се посъветва.

- Защо? - попита тя.

Никакъв отговор. Гласът никога не отговаряше на въпроси. Ала Талия все очакваше, че един ден ще отговори.

- Как?

Отново никакъв отговор, обаче докато се носеше из куполообразната кабина, Талия закачи с ботуша си комплекта за първа помощ.

- Наистина ли? - възкликна тя, обръщайки се към комплекта, като че той беше източник на гласа.

Не беше го докосвала от последния път, когато го използва. Сега го измъкна и го отвори - секретната ключалка не беше заключена. (Тя ли я беше оставила така?) Извади дългоцевната ТР- 82. Мачетето го нямаше; беше го изхвърлила от кораба заедно с Маиньи. Вдигна оръжието пред очите си, като че се прицелваше в илюминатора... и после го пусна и загледа как се завърта и носи из кабината, като увиснала в пространството дума или идея.

Прегледа останалите вещи в комплекта. Двадесет патрона за пушката. Двадесет сигнални ракети. Десет патрона за пистолета.

- Кажи ми защо? - попита Талия и отри от окото си самотна сълза. Капчицата отплава от нея. - След толкова много време - защо сега?

Застана на място, тялото й едва се въртеше. Сигурна беше, че ще дойде отговор. Причина. Обяснение.

- Защото е време...

Пламтящата светлина мина пред илюминатора толкова жива и тиха, че дъхът на Талия замря. Почна да се задъхва, хвана се за седалката и се изтласка към стъклото, за да гледа как опашката на кометата гори в земната атмосфера и загива, преди да достигне неспокойните долни слоеве.

Талия се обърна рязко, усещайки пак присъствието. Нещо нечовешко.

- Това беше ли... ? - подхвана тя, ала не можа да довърши отговора.

Понеже очевидно беше.

Знак.

Когато бе малко момиче, една падаща звезда я накара да пожелае да стане астронавт. Тази история Талия разказваше в месеците преди полета, когато я канеха из училищата и на интервюта. И историята беше съвършено вярна - нейната съдба бе написана в небето, още докато беше дете.

- Свали я.

Талия отново се задави. Заради гласа - веднага го позна. Нейното куче, у дома, в Кънектикът. Нюфаундленд на име Ралфи. Този глас тя чуваше в ума си, когато говореше с кучето, когато рошеше козината му и играеше с него, а той се галеше в крака й.

- Искаш ли навън?

- Много. Искам, искам\, искам.

- Искаш ли почерпка?

- Искам! Искам!

- Кой е добро момче?

- Аз, аз, аз.

- Много ще ми липсваш, докато съм в космоса.

- И ти ще ми липсваш, милинка.

Този глас беше с нея сега. Какъвто го беше измислила за своя Ралфи. Тя самата и не тя; гласът на приятелството, доверието и привързаността.

- Наистина ли? - попита отново.

Талия тръгна от кабина в кабина, угаси апаратите, проби корпуса. През това време мислеше какво ли ще е. Как този огромен изследователски апарат, съставен от свързани капсули, се накланя, излиза от орбитата си, пламва при влизането в горните слоеве на атмосферата, потича надолу като огнено сияние и прониква в отровната тропосфера.

И тогава Талия се изпълни с увереност. Дори просто да беше полудяла, вече можеше да действа без съмнения, без въпроси. Ако не друго, най-малкото нямаше да свърши като Маиньи с неговите халюцинации и пяна на устата.

Оръжието беше със задно пълнене, ръчно.

Талия щеше да простреля корпуса, вакуумът щеше да нахлуе, и тя щеше да падне заедно с кораба. Вътре в себе си винаги беше подозирала, че участта й е такава. Красотата я подтикна към това решение. Талия Чарлз беше родена от падаща звезда и сама щеше да се се превърне в падаща звезда.

Лагерът „Свобода"

Нора огледа острието.

Работеше по него цяла нощ. Беше изтощена, но горда. Все още можеше да схване иронията в това острие от нож за масло. Толкова елегантен прибор, превърнат в назъбено оръжие. Още няколко часа и щеше да го заточи до съвършенство.

Беше заглушила шума от изпилването на ножа в ъгъла на бетонната стена със степаната възглавница от леглото си. Майка й спеше наблизо. Не се събуди. Оставаше им малко време заедно. Предния следобед, може би около час след като Нора се върна от срещата с Барнс, им връчиха заповед за обработка. Нареждаше се майката на Нора да напусне зоната за възстановяване призори на другия ден.

Време за хранене.

Как ли щяха да я „обработят“? Нора не знаеше. Но нямаше да допусне това да се случи. Щеше да поиска да повикат Барнс, да се предаде, да се приближи до него и после да го убие. Или щеше да спаси майка си, или да го погуби. Останеше ли с празни ръце, поне щяха да са изцапани с неговата кръв.

Госпожа Мартинес промърмори нещо насън и после пак се чу дълбокото й, ала тихо хъркане, което Нора познаваше така добре. Когато беше дете, тя се приспиваше от този звук и ритмичното надигане и отпускане на гърдите й. По онова време майка й беше корава жена. Истинска природна стихия. Работеше неуморно и отгледа Нора както трябва - винаги бдеше над нея, винаги успяваше да осигури средства за образованието й във всички степени, за дрехите, за удобствата. Нора получи рокля за завършването, получи скъпи учебници. И майка й нито веднъж не се оплака.

Но една нощ, точно преди Коледа, Нора се събуди от тихо хли пане. Беше на четиринадесет години и напоследък се беше държала особено противно в желанието да получи за предстоящия си рожден ден рокля quinceanera...

Тогава тихо слезе по стълбите и застана на кухненския праг. Майка й седеше сама, до нея имаше недопита чаша мляко, а на масата лежаха разпилени очилата й за четене и сметки.

Нора се парализира от гледката. Като че се бе промъкнала да види как плаче Бог. Тъкмо когато щеше да влезе и да попита какво има, хлипането на майка й стана по-шумно, като рев. Тя сподави звука, като нелепо запуши уста с две ръце, а от очите й рукнаха сълзи. Нора се ужаси. Кръвта й замръзна. Двете никога не говориха за случилото се, но Нора бе белязана от този болезнен образ. Промени се. Може би завинаги. Започна да се грижи по-добре за майка си и за себе си и винаги работеше повече от всички.

С развитието на деменцията, госпожа Мартинес започна да се оплаква. От всичко, през цялото време. Недоволството и гневът, трупани през годините и потискани от доброто възпитание, избиха в порой безсмислени заяждания. И Нора понасяше всичко. Никога нямаше да изостави майка си.

Три часа преди зазоряване, госпожа Мартинес отвори очи. И в един кратък миг умът й се проясни. Случваше се понякога, но все по-рядко. Нора мислеше, че както става при стригоите, така и нейната майка е изместена от нечия чужда воля. Беше доста зловещо, когато тя се сепваше и се пробуждаше от приличната на транс болест и поглеждаше Нора. Истинската Нора.

- Нора? Къде се намираме? - попита госпожа Мартинес.

- Тихо, мамо, добре сме. Поспи още.

- В болница ли сме? Аз болна ли съм? - притеснено настоя майка й.

- Не, мамо. Всичко е наред. Всичко е както трябва.

Госпожа Мартинес стисна здраво ръката й и полегна отново.

Погали голата глава на дъщеря си.

- Какво се случи? Кой ти причини това? - попита потиснато тя.

Нора целуна ръката й.

- Никой, мамо. Пак ще порасне. Ще видиш.

Майка й я погледна проницателно и след доста дълго мълчание попита:

- Ще умрем ли?

А Нора не знаеше какво да отговори. Захлипа. И майка й почна да я успокоява, прегърна я, целуна я леко по главата.

- Не плачи, миличка. Не плачи.

После улови главата й, погледна я право в очите и рече:

- Обърнеш ли поглед назад към живота си, ще видиш, че любовта е отговорът на всичко. Обичам те, Нора. Винаги ще те обичам.

И това ще ни остане.

Заспаха заедно и Нора загуби представа за времето. Събуди се и видя как небето просветлява.

Сега какво? Бяха хванати в капан. Далеч от Фет, далеч от Еф. Без изход. Само с един нож.

Погледна ножа за последен път. Щеше да отиде при Барнс и да го прониже... после може би да обърне острието към себе си.

Изведнъж й се стори, че не е достатъчно остро. Поработи по него до зори.

Пречиствателната станция

Станфордовата пречиствателна станция се намираше под една шестоъгълна сграда от червени тухли на улица Ла Сал между Амстердам и Броудуей. Когато била построена през 1906 година, замисълът бил да отговаря на нуждите на нарастващото население в района поне в продължение на един век. През първите десет години от функционирането на станцията, в нея се преработвали тридесет милиона галона отпадни води дневно. Ала за придошлите, заради двете световни войни, хора това количество се оказало недостатъчно. Пък и съседите често се оплаквали от задух, очни възпаления и от мириса на сяра, който непрестанно бълвал от станцията. През 1947 година работата на станцията била намалена, а пет години по-късно я затворили.

Вътрешността на сградата беше грамадна, даже величествена. В индустриалната архитектура от началото на двадесетия век имаше нещо благородно, което сетне се изгуби. Две стълби от ковано желязо водеха до пасажите горе, а чугунените устройства за филтриране и преработване на отпадните води почти не бяха поразени през годините. Единствените признаци на запустение бяха избледнелите графити и дебелият три стъпки слой пръст, сухи листа, кучешки изпражнения и мъртви гълъби. Преди година Аугустин Елисалде се натъкна на тази сграда и собственоръчно почисти един от резервоарите, за да го ползва за оръжеен склад.

Можеше да се влезе само през един тунел, при това резервоарът имаше масивна желязна ключалка, заключена с тежка верига от неръждаема стомана.

Гюс искаше да покаже запасите си, за да могат да се въоръжат за нападението срещу лагера. Еф поизостана - имаше нужда да бъде сам, след като видя по видеото след две дълги години своя син, застанал редом с Господаря и вампирската си майка. Фет можа да разбере по-дълбоко страданието на Еф, отпечатъка на вампирската зараза върху неговия живот. Съчувстваше му напълно. Въпреки това, докато вървяха към импровизираната оръжейна, той дискретно се оплакваше от Еф, от това, че трудно се съсредоточава. Практични неща, без злост или омраза. Може би само с малко ревност, понеже присъствието на Гудуедър можеше да попречи на отношенията му с Нора.

- Не го харесвам - заяви Гюс. - Никога не съм го харесвал. Писка за онова, което няма, не вижда какво има и никога не е щастлив. Такива като него наричате... как беше думата?

- Песимист? - предположи Фет.

- Задник - отвърна Гюс.

- Много е препатил - възрази Фет.

- Ох, така ли. Ах, мамка му, толкова съжалявам. Щото аз винаги съм искал майка ми да стои гола в клетка с шибания шлем, залепен за шибаната й cabeza[14].

Фет едва не се засмя. Гюс беше съвършено прав. Никой не трябваше да преживява онова, което преживяваше Еф. Но все пак той беше потребен действащ, готов за битка. Бройката им намаляваше и беше особено важно всички да работят възможно най-добре.

- Майната му Никога не е доволен. Жената му дотегнала? Бам! И я няма. После, ах-ох, да можех да си я върна... Бам! Тя е немърт- ва, олеле, горкичкият аз, жена ми е шибан вампир...Бам! Вземат му сина. Ой-ой-ой, само да можех да си го върна... При него тия работи никога не свършват, мамицата му. Истината е кого обичаш или кого защитаваш, човече. Може и да е много задръстено, ама е така. Майка ми може да изглежда като най-грозния порно пауър-рейнджър, обаче не ми дреме, човече. Това имам аз. Имам си майка. Разбираш ли? Не се давам. И не ми пука от нищо. Като тръгна, искам да ида да се бия с онези шибаняци. Може би защото съм огнен знак.

- Какво си?

- Близнаци. В зодиака. Огнен знак.

- Близнаците са въздушен знак, Гюс.

- Все тая. Пак не ми пука - отговори той. И след дълго мълчание додаде - Ако старецът още беше с нас, щяхме да се справим.

- Убеден съм в това.

Гюс забави крачка в тъмния тунел и почна да отключва катинара.

- Е, с Нора - подхвана той, - вие двамата вече...

- Не... не - изчерви се Фет. - Такова... Не.

Гюс се усмихна в тъмното.

- Тя даже не знае, а?

- Знае. Или поне аз си мисля, че знае. Но не сме направили много по въпроса.

- Ще направите. Ти си голямо момче - отговори Гюс, докато отваряше оръжейната. - Bienvenido a Casa Elizalde! - рече той, протегна ръце и показа най-разнообразни автомати, мечове и всякакви муниции.

Фет го потупа по гърба и кимна одобрително. Съгледа кашон- че ръчни гранати.

- Това пък откъде го изкопа?

- Шшт. Всяко момче има нужда от играчки, човече. Колкото по-големи, толкова по-добре.

- Да ти идва на ум някакво приложение? - поинтересува се Фет.

- Прекалено много даже. Пазя си ги за нещо специално. Що, да нямаш идеи?

- Какво ще кажеш за детониране на ядрена бомба?

Гюс се изсмя остро.

- Всъщност звучи забавно.

- Радвам се, че така мислиш. Понеже не се върнах от Исландия със съвсем празни ръце.

Фет разказа на Гюс за купената със сребро бомба.

- No mames? Имаш ядрена бомба?

- Но без детонатор. Точно за това исках да ми помогнеш.

- Ти сериозно ли? - попита Гюс. Не беше помръднал, откакто заговориха за това. - Ядрена бомба?

Фет кимна скромно.

- Моите уважения, Фет. Моите уважения. Хайде да издъним острова. Ей така, сега, веднага.

- Каквото и да правим с бомбата... можем да го направим само веднъж. Трябва да сме сигурни.

- Знам кой може да ни намери детонатора, човече. Единственият задник, който още може да гепи нещо мръсно, нещо престъпно по целия източен бряг. Алфонсо Крийм.

- А как ще се свържеш с него? Да идеш в Джърси е като да минеш в Източна Германия.

- Имам си начини. Ти само остави тая работа на Густо. Откъде според тебе са гранатите?

Фет се умълча, умисли се. После вдигна поглед към Гюс.

- Би ли се доверил на Куинлан? За книгата?

- Книгата на стареца? Сребърната не знам какво си?

Фет кимна.

- Би ли я споделил с него?

- Де да знам, човече - каза Гюс. - Искам да кажа, защо не. Просто книга.

- Господаря има причина да иска книгата. Сетракян пожертва живота си за нея. Каквото и да е написано вътре, трябва да е вярно. Твоят приятел Куинлан мисли така...

- Ами ти?

- Аз ли? Разполагам с книгата, обаче не мога да свърша много работи с нея сам. Нали знаеш какво казват, „толкова е тъп, че не може да намери молитва в Библията“? Е, и аз не мога да намеря много. Вероятно има някаква тънкост. Би трябвало да сме толкова близо.

- Виждал съм го, човече. Куинлан де. Мамка му, даже снимах как копелето прочисти едно вампирско гнездо. Двайсет - трийсет вампира за нула време.

Гюс се усмихна, наслаждавайки се на спомена. Фет го харесваше още повече усмихнат.

- В пандиза научаваш, че на тоя свят има два вида хора. И не ми пука дали са човеци или кръвопийци. Едните взимат. Другите дават. А тоя тип, човече, той дава като луд... Иска да ловува, човече. Иска да ловува. И май той е единственият друг нещастник, който мрази Господаря колкото ние го мразим.

Фет кимна. В сърцето му въпросът беше решен.

Куинлан щеше да получи книгата. А Фет щеше да получи отговори.

Из дневника на Ефраим Гудуедър

В повечето случаи кризата на средната възраст не минава много зле. Навремето ставаше така: хората гледаха как младостта си отива, бракът се разпада или кариерата навлиза в застой. Обикновено проблемът се облекчаваше с нова кола, нещо „само за мъже“ или голяма писалка Мон Блан, в зависимост от бюджета. Но моята загуба не може да се компенсира. Сърцето ми се свива, щом помисля за това, щом го почувствам. Всичко свърши. Или ще свърши съвсем скоро. Пропилях каквото имах, а онова, за което мечтая, няма да се случи никога. Нещата около мен добиха окончателната си страховита форма. Всичко многообещаващо в живота ми - най-младият дипломант в класа, голямото преместване на изток, срещата със съвършеното момиче - всичко свърши. Вечерите със студена пица и филм. Усещането, че в очите на сина ми съм гигант...

Като бях дете, някой си господин Роджърс пееше по телевизията „Никога не можеш да пропаднеш, никога не можеш, никога не можеш да пропаднеш.“Каква проклета лъжа.

Някога можех да събера миналото си в някакъв ред, за да го представя като CVили списък на постиженията, обаче сега... сега ми изглежда като инвентарен лист на дреболиите или на нещата, които можеше да се случат, но не се случиха. На младини имах усещането, че целият свят и моето място в него са част от един план. Че мога да постигна успех - каквото и да означава това - просто като се съсредоточа върху работата си, върху това да съм добър по точката „Какво направих“. Като баща- работохолик вярвах, че щом се бъхтя всеки ден, ще печеля и ще можем да се справяме, докато животът добие завършената си форма. Сега светът е непоносим. А на мен ми се върти главата от многобройните погрешни завои и многото загуби. Само това ми е останало. Вече знам, че това съм истинският аз. Трайният аз. Изкристализиралото разочарование в живота на онзи младеж, изваждането на всички някогашни успехи, минусът на онзи плюс, който така и не събра нищо. Това съм аз: слаб, нестабилен, западащ. Не се предавам, понеже аз по принцип не се предавам... обаче живея без вяра в себе си или в положението си.

Сърцето ми спира при мисълта, че никога няма да намеря Зак, че си е отишъл завинаги. Не мога да приема това. Няма да приема това.

Мисълта ми не тече добре. Обаче ще го намеря; знам, че ще го намеря. Виждал съм го в сънищата си. Как ме гледа, как отново съм гигант в неговите очи. И ме нарича с единственото истинско име, за което мъжът може да се надява: „Татко."

Виждал съм нас двамата, обградени от светлина. Светлината ни пречиства. Освобождава ме - от пиенето, от хапчетата, от слепите места в сърцето ми. Виждал съм тази светлина. Копнея да я видя отново в така мрачния свят.

Под университета „Колумбия"

Еф скиташе из подземните тунели на някогашната лудница, под някогашния университет. Искаше само да ходи. Разтърси се из основи, когато видя Зак в замъка Белведере редом с Кели и Господаря. С ужас си беше представял всякаква участ за своя син - убит, измъчван от глад в заключена клетка - но никога не му беше минавало през ума, че Зак може да стои до Господаря.

Да не би демонът Кели да беше привлякла сина им при него? Или Господаря беше този, който искаше Зак да е с него? И ако беше така, то защо?

Може би Господаря беше заплашил Кели и не беше оставил на Зак друг избор, освен да се подчини? Еф искаше да се придържа към тази хипотеза. Защото идеята, че момчето по своя воля би се съюзило с Господаря, беше невъобразима. Родителите най-много се боят от покварата на своите деца. За Еф беше нужно да вярва, че Зак е изгубено малко момче, а не блуден син.

Но страхът не му позволяваше да се отдаде на тази фантазия. Когато се отдалечи от екрана, Еф се почувства като призрак.

Порови в джоба на якето си и намери две бели таблетки ви- кодин. Проблеснаха в ръката му като брилянти на светлината на фенера. Натика ги в устата си и ги преглътна на сухо. Едната му приседна и се наложи да подскочи няколко пъти, за да я прокара.

- Той е мой.

Еф светкавично се огледа. Гласът на Кели - приглушен и далечен, обаче определено беше нейният глас. Завъртя се два пъти, но видя, че е съвършено сам в подземния коридор.

- Винаги е бил мой.

Еф поизмъкна меча от ножницата. Тръгна напред, към едно късо стълбище, което водеше надолу. Гласът беше в главата му, но някакво шесто чувство му показваше пътя.

- Той седи от дясната страна на Отеца.

Еф вече затича разгневен, лъчът светлина от челния му фенер трепереше. Зави по един сумрачен коридор, свърна още веднъж и се озова в...

Килията. Окованата майка на Гюс.

Огледа помещението. Нямаше друго. Бавно се извърна към неподвижния вампир в средата на клетката. Майката на Гюс не помръдна; фенерът на Еф хвърляше решетеста сянка върху тялото й.

Гласът на Кели каза:

- Зак вярва, че си мъртъв.

Еф измъкна изцяло меча от ножницата и отвърна:

- Млъкни!

- Започва да забравя. Стария свят и всичко от него. Това вече го няма; то е като сън от детството му.

- Тихо!

- Той се вслушва в Господаря. Почтителен е. Учи се.

Еф тикна меча между два пръта на клетката. Майката на Гюс потрепери, отвратена от среброто, и гърдите й се полюляха като махало в полумрака.

- Какво учи? Отговори ми!

Гласът на Кели не отговори.

- Вие му промивате мозъка. Нали така?

- Ние сме негови родители.

Еф се сви, като че тези думи го срязаха.

- Не. Не... какво можеш да знаеш ти за това? Какво можеш да знаеш за любовта, за това да си баща или син... ?

- Ние сме плодородната кръв. Родили сме множество синове... Ела при нас.

- Не.

- Само така можеш да бъдеш отново с него.

Еф леко спусна ръката си.

- Махни се. Ще те убия...

- Ела при нас и остани с него завинаги.

Щом чу това, Еф застина за миг, парализиран от отчаянието.

Тя искаше нещо от него. Господаря искаше нещо от него. Насили се да се отдръпне. Да ги отблъсне. Да спре да говори. Да си тръгне.

Млъквай!, помисли той. Гневът беше по-силен от гласа му. Стисна здраво сребърния меч. Излезе тичешком от килията и се втурна из проходите, а гласът на Кели продължи да звучи в ума му.

- Ела при нас.

Еф свърна в друг коридор и отвори със замах някаква ръждива врата.

- Ела при Зак.

Продължи да тича. С всяка следваща стъпка се ядосваше и гневеше все повече.

- Сам знаеш, че искаш да го направиш.

После - смях. Не човешкият смях на Кели, звънлив, лек и заразителен, а предизвикателен смях, който целеше да го подразни. И да го върне.

Еф тичаше и тичаше. И смехът се стопи в далечината.

Продължи да бяга слепешком, мечът му тракаше по разни захвърлени столове и дращеше по пода. Таблетките викодин вече действаха и той имаше усещането, че плува; тялото му беше претръпнало, но не и умът му. Когато излезе от килията, той сякаш направи завой и вътре в себе си. Повече от всякога искаше да освободи Нора от лагера. Да я измъкне от ръцете на вампирите. Искаше да покаже на Господаря как дори и в сегашните окаяни времена едно човешко същество може да бъде спасено. Че не е загубил Зак и хватката на Господаря не е толкова сигурна, колкото онзи вероятно си въобразява.

Еф спря да си поеме дъх. Начелният му фенер гаснеше и той го почука; светлината потрепери. Искаше да разбере къде се намира и да излезе на повърхността, преди да се загуби в тъмния лабиринт. Нямаше търпение да извести останалите, че е готов да иде в лагера и да се бие.

Зави още веднъж и в края на дългия мрачен коридор съгледа една фигура. Нещо в Стойката - отпуснатите ръце и леко присвитите колене - говореше, че това е вампир.

Еф вдигна меча и направи още няколко крачки с надеждата да освети по-добре създанието.

То не помръдна. Пред погледа на Еф стените потрепваха и се полюляваха заради викодина. Може би му се привиждаше - виждаше неща, които искаше да види. Защото искаше сражение.

Щом се убеди, че видяното е измислица, Еф се одързости и приближи още до призрака.

- Ела насам - рече той, още кипящ от гняв заради Кели и Господаря. - Ела да си получиш заслуженото.

Съществото остана на място и Еф можа да го огледа по-добре. Качулката стоеше заострена на главата му и хвърляше сянка върху лицето, скривайки очите. Ботуши и джинси. Едната ръка беше отпусната край тялото, а другата - полускрита зад гърба.

С ядна решимост Еф закрачи към вампира, все едно отива в другия край на стаята, за да затръшне вратата. Фигурата пак не помръдна. С изнесен назад крак за опора, Еф стисна меча с две ръце и замахна като бейзболист. Целеше шията на съществото.

За негова изненада мечът иззвънтя и ръцете му отскочиха назад. Едва не изтърва дръжката. За миг се разхвърчаха искри.

На Еф му трябваше известно време да си даде сметка, че вампирът е парирал удара му с нещо стоманено.

С изтръпнали длани и натъртени стави отново стисна меча, отстъпи назад и пак замахна. Вампирът размаха с една ръка стоманен лост и с лекота отби нападението. Изведнъж изрита Еф в гърдите и той се препъна и се просна на пода.

Зяпна закачулената фигура. Беше съвсем истинска, обаче някак ... различна. Не приличаше на полуумните вампири, с които беше навикнал да се бие. Този излъчваше спокойствие, самоконтрол, които го открояваха от останалата сган.

Еф с труд се изправи на крака. Силата на противника разпали огъня в него. Не знаеше що за вампир е това, пък и не го беше грижа.

- Ела! - кресна той на съществото. То отново не помръдна. Еф насочи меча водоравно, та да може онзи да види острия сребърен връх. Престори се, че ще го прониже, завъртя се бързо и замахна с достатъчно голяма сила да разсече вампира на две - най-майстор- ското му движение. Но вампирът предвиди този ход и парира със стоманения лост. Еф пак нападна - отстъпи леко и подходи от другата страна, насочвайки се към врата на съперника.

Вампирът беше готов. Сграбчи предмишницата на Еф и я стисна като в нажежени белезници. Усука ръката му с такава сила, че Еф трябваше да се огъне назад, за да не се счупят лакътят и рамото му. Изрева от болка. Повече не можеше да държи меча. Той падна с тракане на пода. Със свободната ръка Еф измъкна камата от колана си и замахна към лицето на съществото.

То се изненада, захвърли Еф на пода и отстъпи.

Еф запълзя по-далеч от него. Лакътят му гореше от болка. В близкия край на коридора притичаха още две фигури. Човешки. Фет и Гюс.

Точно навреме. Еф се обърна към вече изправения пред превъзхождащия го противник-вампир с очакването той да изсъска и да побегне.

Ала вампирът се приведе и вдигна от земята меча на Еф. Хвана облечената в кожа дръжка и го развъртя, като че преценяваше теглото и направата му.

Еф никога не беше виждал вампир доброволно да се приближава така до сребро - какво остава да вземе сребърно оръжие в ръка.

Фет беше измъкнал меча си, но Гюс го възпря и подмина Еф, без да му помогне да се изправи. Вампирът подхвърли меча на Гюс, небрежно, с дръжката напред. Гюс го улови умело и приведе острието.

- На много неща ме научи - рече Гюс, - но пропусна частта с тия страхотни влизания.

Отговорът на вампира беше телепатичен и си остана само за Гюс. Побутна назад качулката и разкри съвършено плешивия си безух череп, неестествено гладък, нещо като крадец, нахлузил чорап.

Очите обаче бяха различни. Блестящи, пронизително червени, като на плъх.

Еф се изправи и поразтри лакътя си. Това нещо очевидно беше вампир, обаче Гюс си стоеше близо до него. Стоеше с него.

Фет, все още с ръка върху дръжката на меча, се обади.

- Ето те и тебе.

- Какво, по дяволите, е това? - поинтересува се Еф. Явно пак последен разбираше какво става.

Гюс върна меча на Еф по-рязко, отколкото беше нужно.

- Би трябвало да помниш господин Куинлан - рече той. - Най- големият ловец на служба на Древните. И понастоящем най-стра- хотният мъжага в целия проклет град.

После Гюс се обърна към господин Куинлан.

- Спипаха една наша приятелка и я хвърлиха в лагер за кръв. Искаме си я.

Господин Куинлан спря върху Еф очите си, пълни с познанието на много векове. Плавният му и премерен баритонов глас навлезе в ума на Еф.

- Доктор Гудуедър, както разбирам.

Еф срещна погледа му и кимна едва-едва. Господин Куинлан се обърна към Фет.

- Тук съм с надеждата да постигнем споразумение.

Мемориална библиотека Лоу,

университет „Колумбия"

Господин Куинлан и Фет седяха един срещу друг в кабинет до ротондата - най-големият изцяло гранитен купол в страната - в университетската библиотека.

- Помагаш ни да проникнем в лагера, а ние ти даваме да четеш книгата - рече Фет. - Без повече преговори.

- Ще го направя. Но нали сте наясно, че вампирите и хората от охраната ще бъдат многократно повече от вас?

- Знаем. Ще ни помогнеш ли да влезем? Това е цената.

- Да.

Грубоватият унищожител отвори един скрит джоб в раницата си и измъкна голям парцалив вързоп.

- Носили сте я със себе си? - удиви се Родения.

- Не мога да се сетя за по-безопасно място - отвърна Фет с усмивка. - Скрита пред очите на всички. Ако искаш книгата, трябва да минеш през мене.

- Трудна работа, със сигурност.

- Доста трудна - вдигна рамене Фет. Отви парцалите и извади един том. - Occido Lumen.

Куинлан усети как по врата му полазва хлад. Рядкост за толкова старо създание. Фет отново се обърна към него и Куинлан заоглежда книгата.

- Отпрах сребърните обложки. Малко покъсах гръбчето, но нищо. Изглежда скромна и незначителна, нали?

- Къде е среброто?

- Прибрах го. Лесно мога да го взема.

- Пълен сте с изненади, нали, унищожителю?

Фет подмина комплимента със свиване на рамене.

- Старецът е направил добър избор, господин Фет. Вашето сърце е безхитростно. Знае, каквото знае, и действа, както трябва. Трудно е да се намери по-голяма мъдрост от това.

Родения беше свалил черната памучна качулка от съвършено гладката си бяла глава. Пред него лежеше Occido Lumen, отворена на една от илюстрациите. Страниците бяха обрамчени в сребро и той внимателно разлистваше с гумичката на молив. Сега внезапно докосна вътрешността на страницата с върховете на пръстите си, почти като слепец, който изучава лицето на любимата си.

Книгата беше свещена. Описваше създаването и историята на вампирската раса и споменаваше за няколко Родени. Все едно човек да получи достъп до книга, която разказва за сътворението на хората и разкрива почти всички тайни на живота. Тъмночервените очи на господин Куинлан бягаха по страниците с напрегнат интерес.

- Бавно се чете. Езикът е неясен.

- А мене питаш ли ме - отвърна Фет.

- Много от нещата са скрити. В изображенията и във водните знаци. Моите очи ги виждат много по-ясно от Вашите, ала все пак ще отнеме много време.

- Точно с това не разполагаме. Колко време ще ти трябва?

Очите на Родения продължаваха да се движат из страниците.

- Невъзможно е да се каже.

Фет разбираше, че с нетърпението си разсейва господин Куинлан.

- Ще товарим оръжията. Имаш час, час и нещо и идваш с нас. Ще приберем Нора...

И си излезе. Само след три крачки Occido Lumen, Господаря и апокалипсисът изчезнаха. В ума му остана само Нора.

Господин Куинлан отново се съсредоточи върху книгата. Започна да чете.

Интерлюдия 2

OCCIDO LUMEN: ИСТОРИЯТА НА ГОСПОДАРЯ

Имаше и трети.

Всяка от свещените книги - Тората, Библията и Корана - разказва историята за разрушаването на Содом и Гомор. Разказва я по свой начин и Occido Lumen.

В книгата Битие, глава 18[15] трима архангели в човешки облик се явяват пред Авраам. За двама от тях се казва, че продължават и отиват в осъдените градове в равнината, отсядат у Лот, гощават се, а по-късно са обкръжени от содомските мъже. Архангелите ги ослепяват и сетне разрушават града им.

Третият архангел е преднамерено пропуснат. Скрит. Изгубен.

Ето каква е неговата история.

Сред просторната плодородна равнина на реката Йордан, близо до онова, което днес се нарича Мъртво море, се издигаха пет града. И от тях Содом бе най-горд, най-красив. Стоеше сред щедрата земя като знак и паметник на богатството и добруването.

Напояван от сложна мрежа канали, градът се разрастваше около тях безредно през вековете и накрая доби очертанията на летящ гълъб. Площта му беше десетина акра и формата му се видя, когато около 2024 г. пр. Хр. бяха издигнати стените му. Те бяха над четиридесет стъпки високи и шест стъпки дебели, от печена тухла и измазани с гипс, та блестяха ярко на слънцето. В пределите им тухлените къщи бяха застроени така нагъсто, че изглеждаха като сложени една върху друга. Най-високата постройка беше храмът на ханаанския бог Молох. Населението на Содом възлизаше на около две хиляди човека. Плодове, подправки и зърно имаше в изобилие и градът богатееше от тях. Мигом се виждаха просветващите под лъчите на залеза стъкла и позлатените бронзови плочи на дузина палати.

Огромни градски порти охраняваха богатствата. От шест неравни камъка, грамадни и тежки, беше съграден свод, а в него - портите от желязо и дърво, неподатливи на огъня или на тарана.

И при тия порти седеше Лот, син на Харан, племенник на Авраам, когато дойдоха трите създания от светлина.

Бяха бледи, лъчисти и недостъпни. Част от същината на Бога и поради това - без несъвършенства. От гърбовете им излазяха четири дълги крайника, обвити в рехава светлина. Можеха да бъдат взети за светещи крила. Крайниците тихо шумоляха с всяка стъпка на създанията и помръдваха така, както човек полюшва ръце, докато крачи. Като се доближаваха, те добиваха очертания и плът и накрая застанаха там, голи и като че изгубени. Кожата им светеше като най-чист алабастър. Красотата им болезнено напомняше колко несъвършен е смъртният човек Лот.

Проводени бяха да накажат гордостта, покварата и жестокостта, отгледани между стените на богатия град. Гавриил, Михаил и Озриил бяха пратениците на Бога - Неговите най-доверени, най- обични творения и Неговите най-безмилостни воини.

А от тях най-обичан от Бога беше Озриил. Искаше същата вечер да иде на площада, както им беше казано. Ала Лот ги убеди да идат у дома му. Гавриил и Михаил склониха и така Озриил, който много искаше да научи греховете на тези градове, се съгласи с волята на братята си. От тримата, у Озриил беше Божият глас, разрушителната сила, която щеше да изтрие двата грешни града от лицето на земята. Както се казва във всички легенди, той беше любимецът на Бога - най-свидното и най-красивото Му творение.

Лот беше благословен със земя, стока и набожна жена. Затова пирът в дома му беше щедър и богат. И тримата архангели се гощаваха като човеци, и двете дъщери на Лот, девици, им умиха нозете. Телесното усещане беше непознато и за тримата, но Озриил беше изпълнен от него по-дълбоко от другите. Тогава Озриил за пръв път живя като личност, отделно от енергията на Бога. Бог е повече енергия, не е антропоморфен, и Божият език е биологията. Червената кръвна клетка, магнетизмът, синапсът на невроните - всяко от тях е чудо и във всяко присъства и минава Бог. Когато жената на Лот се поряза, докато приготвяше подправките и зехтина, Озриил загледа кръвта й с голямо любопитство. Мирисът й го развълнува. Изкуши го. А на цвят кръвта беше скъпоценна, плътна... като течен рубин в светлината на свещите. Жената се беше противила на присъствието на мъжете още от началото и сега потръпна, когато усети как архангелът гледа омаян раната й.

Озриил беше идвал на земята неведнъж. Когато Адам умря на деветстотин и тридесет годишна възраст и когато присмехулниците бяха отнесени от тъмните води на Потопа, а Ной оцеля. Ала Озриил винаги пътуваше като безплътен дух, същността му беше неделима от Бога. Никога не беше превръщан в плът.

Затова Озриил никога не беше изпитвал глад. Болка. И сега усещанията го заляха. Усети пръстта под нозете си... усети как нощният хлад милва ръцете му... вкуси храната, отгледана от земята и от по-долните твари. Преди мислеше, че ще гледа на тия неща отстрани и отдалеко, а откри, че го притеглят по-близо до човешкото племе и до самата земя. По-близо до живите създания. Студената вода плискаше по нозете му. Храната попадна в устата му и се спусна в гърлото му. Искаше още и още телесни неща; любопитството го овладя.

Когато мъжете от града се струпаха пред дома на Лот, узнали за тайнствените странници, Озриил бе запленен от виковете им. Мъжете размахваха факли и оръжия и искаха да видят странниците, та да ги познаят, защото бяха се наслушали за красотата им. Грубото плътско желание на тълпата омая Озриил и му напомни за неговия глад. И когато Лот предложи да даде дъщерите си, а мъжете отвън му отказаха, Озриил използва силата си и излезе от дома им незабелязан.

До едно време следваше тълпата. Криеше се между къщите, на няколко стъпки от хората, чувстваше буйната сила на множеството, така различна от Божията енергия. Ала и човеците бяха изпълнени със същата красота и слава, дарове свише. Тези движещи се парчета плът - лицата им никога не намираха покой - ревяха като един, искаха странниците най-скотски. Тяхната лъст беше толкова откровена и толкова упойваща.

Много се знаеше за греховете на Содом и Гомор, ала Озриил малко можеше да види, докато крачеше по улиците на Содом. А улиците бяха осветени от бронзови маслени лампи и настлани с алабастър. Имаше три кръгли площада и портите край тях бяха украсени със злато и сребро.

Зад златните се криеха плътските наслади, а зад сребърните - по-тъмните удоволствия. Преминалите през сребърните порти искаха жестокост и насилие. Тази жестокост Бог не можеше да прости. Не обилието и не забравата, а жестокостта на жителите на Содом и Гомор към пътниците и робите. Негостоприемни и безмилостни градове бяха те. От керваните докарваха роби и пленени врагове да задоволяват клиентите зад сребърните порти.

И волно или неволно, Озриил пристъпи през един сребърен праг. Стопанката беше месеста жена със светла маслинена кожа. Груба, без обноски - жена на роботърговец; вълнуваше я само печалбата. Ала в онази нощ тя вдигна поглед от мястото си в преддверието на дома за удоволствия и в златната светлина на лампите съзря най-красивото, най-благото създание в човешки облик. Архангелите бяха съвършени и безполови. Нямаше косъм по телата и лицата им, кожата им беше гладка като опал, очите им бяха като бисери. Зъбите и венците им бяха като слонова кост, дългите им крайници бяха безукорно съразмерни и красиви. Нямаха и следа от гениталии - биологическа подробност, която щеше смътно да се отрази у бъдещите изчадия.

Такава беше красотата - сладкото великолепие - на Озриил, та жената щеше да заплаче и да замоли за прошка. Но дългите години в занаята я одързостиха да предложи услугите си. Когато Озриил видя префиненото насилие зад тези стени, усети как изначалната благодат у него чезне, изоставя го, а желанието се надига. Ако и да не знаеше какво търси, той го намери.

Последва порива си, стисна стопанката за шията и я отведе до стената. Видя как на лицето й се изписва страх. Усети яките, макар и тънки, сухожилия на врата й, целуна ги, облиза ги и вкуси солената остра пот. После я захапа дълбоко и силно, разкъса плътта й, подръпна артериите й със зъби, като да бяха струни на арфа, и почна диво да пие от рукналата кръв. Озриил уби жената. Не за да я принесе в жертва на своя всемогъщ Господ, а просто за да Го опознае. Да знае. Да притежава. Да властва и да завладява.

И вкусът на кръвта, и смъртта на яката жена, и плавното преминаване на силата у него, всичко това беше чист екстаз. Когато погълна кръвта, направена от същността и славата на божественото и така прекъсна онзи поток, който беше присъствието на Бог, Озриил стана трескав. Искаше още. Защо Бог му отказваше, отказваше на него, любимеца Си, това? Амброзията, скрита в тези несъвършени създания.

Казваха, че най-сладкото вино е от най-лошите зърна.

Но сега Озриил се питаше - а какво е виното от най-добрите зърна?

Тялото на жената лежеше неподвижно в краката му, плисналата кръв проблясваше като сребро на лунната светлина, а Озриил мислеше само за едно: имат ли ангелите кръв?

Мемориална библиотека Лоу, университет „Колумбия"

Господин Куинлан затвори книгата и вдигна поглед към Фет и Гюс, напълно въоръжени и готови за тръгване. Оставаше му да узнае още много за миналото на Господаря, но главата му вече се маеше от сведенията в Occido Lumen. Надраска няколко бележки, подчерта си няколко транскрипции и стана. Фет взе книгата, уви я, прибра я и подаде раницата си на господин Куинлан.

- Няма да я взема с нас. А ако се провалим, ти трябва да знаеш къде е скрита. В случай че ни хванат и опитат да я измъкнат от нас... е, дори и да кървиш, не можеш да издадеш нещо, което не знаеш, нали така?

Господин Куинлан кимна лекичко и прие тази чест.

- Всъщност, радвам се, че се отървах от нея...

- Щом така казвате.

- Така казвам. И така - ако не успеем... ти разполагаш с най- важното оръжие. Довърши борбата. Убий Господаря.

Ню Джърси

Алфонсо Крийм седеше в плюшен „лейзи бой“ стол с цвят на слонова кост; развързаните му маратонки „Пума“ лежаха на поставката за крака. В ръка стискаше гумена играчка. Амбасадор и Ловък, хибриди между куче и вълк, се бяха изтегнали на пода в трапезарията. Каишките им бяха вързани за дебелите крака на масата. Сребристите им очи не се отделяха от червено-бялата раирана топка.

Крийм стисна играчката и кучетата изръмжаха. По някаква причина това беше забавно на Крийм и той го правеше отново и отново.

Ройъл, първи негов заместник в Сапфирите - стара и препатила джърсийска банда, беше приседнал на най-долното стъпало и плюеше кафе в голяма чаша. Никотин, ганджа и тем подобни се намираха все по-трудно и затова Ройъл нагоди система за снабдяване с единственото сигурно в новия свят такова вещество - кафето. Откъсваше малко от филтър за кафе-машина, правеше кесийка, пълнеше я с мляно кафе и я втъкваше между венеца и бузата си като тютюн за дъвчене. Горчеше, но го зареждаше.

Малво наблюдаваше улицата през предния прозорец, следеше за конвои от камиони. Сапфирите прибягваха до грабежи, за да останат живи. Кръвопийците меняха маршрутите на конвоите, но Крийм лично видя преди няколко дни доставчиците на храна и прецени, че трябва скоро пак да минат.

Главната задача на Крийм беше прехраната - за него и за хората му. Гладът се отразяваше зле на бойния дух, което не беше чудно. На второ място беше изхранването на Амбасадор и Ловък. Чувствителният нюх на тези полувълци и вродените им умения за оцеляване неведнъж бяха предупреждавали Сапфирите за надвиснало нощно нападение от страна на кръвопийците. Трето поред идваше изхранването на жените. Не че бяха нещо особено, просто няколко отчаяни блудници, които бяха прибрали по пътя. Но пък бяха жени, топли и живи. Напоследък да си жив беше много секси. Храната ги правеше кротки, признателни и достъпни, а това беше добре за момчетата. Пък и на Крийм не му бяха по вкуса разни болнави на вид хилави жени. Той харесваше по-засуканичките.

Вече от месеци имаше вземане-даване с кръвопийците от неговата територия. Просто се бореше да остане жив и свободен. За едно човешко същество беше невъзможно да пробие в новата вампирска икономика. Парите и имуществото не означаваха нищо; дори златото беше безполезно. Освен храната, на черния пазар си струваше да се разменя само сребро. Хората от Стоун- харт изземваха всичкото сребро, до което успееха да се докопат с мръсните си ръце, и го запечатваха в неизползвани банкови трезори. Среброто беше опасно за кръвопийците, макар че за целта първо от него трябваше да се изработи оръжие, а напоследък ювелирите не се прескачаха наоколо.

И така, храната беше новата валута. (Водата засега беше в изобилие, стига да я преваряваш и филтрираш.) Когато превърна огромните си месокомбинати в лагери за кръв, Стоунхарт индъстрис запази основния си апарат за превоз на храни. Кръвопийците овладяха цялата организация и сега те можеха да спират и да пускат кранчето. Храната се произвеждаше от човеци, роби в лагерите. В добавка към двата или трите часа слънчева светлина дневно, те ползваха огромни закрити ултавиолетови ферми: светли парници за плодовете и зеленчуците; просторни обори за птици, свине и говеда. Ултравиолетовите лампи бяха фатални за вампирите, затова и фермите бяха единствените места в лагерите, достъпни само за хора.

Всичко това Крийм беше научил от ограбваните от него шофьори на камионите на Стоунхарт.

Вън от лагера храна можеше да се получава само с купони, давани срещу работа. За да получиш книжка с купони, трябваше да си регистриран работник; трябваше да служиш на кръвопийците, за да ядеш. Трябваше да се подчиняваш.

Вампирите бяха основно ченгета-телепати. Джърси беше полицейски щат, където всеки вампир наблюдаваше всичко, автоматично докладваше и човек никога не разбираше дали е белязан, преди да е станало твърде късно. Гадовете само работеха, ядяха и - през малкото светли часове - лежаха в мръсотиите си. Общо взето, дисциплинирани малоумници. Подобно на хората-роби, и те ядяха каквото и когато им се кажеше, обикновено онези торбички с кръв, които идваха от лагерите. Е, Крийм беше виждал неколцина не толкова въздържани. По принцип можеше спокойно да си вървиш посред нощ по улиците сред вампирите, ако изглежда, че работиш. От човеците се очакваше поведение като от втора класа граждани, каквито те си бяха. А това просто не беше в стила на Крийм. Не и в Джърси, не, благодаря.

Крийм чу звънче, изправи стола и се надигна. Звънчето означаваше, че е дошла вест от Ню Йорк, от Гюс.

На покрива на скривалището си мексиканецът беше измайсторил пилчарник - за гълъби и няколко кокошки. От кокошките от време на време получаваше яйце. Пълно с протеини, мазнини, витамини и минерали. Скъпоценно като бисер от мида. Гълъбите пък му даваха средство за връзка със света извън Манхатън. Безопасно, некомпрометирано и незасечено от вампирите. Понякога Гюс си уреждаше по този начин доставките от Крийм: оръжия, муниции, малко порно. Крийм беше в състояние да набави почти всичко срещу правилно заплащане.

Днес беше такъв ден. Гълъбът Хари, известен още като „Ню Джърси експрес“ кацна на стрехата и почука с човка по звънчето, понеже знаеше, че Крийм ще му даде храна.

Крийм отвърза ластика от крачето му, свали малката пластмасова капсула и извади тънко рулце хартия отвътре. Хари тихо изгука.

- Трай бе, дрисльо - отговори Крийм, докато вадеше скъпоценна зърнена храна от малка „тъпъруеър“ кутия. Сипа в купичка, за да награди гълъба, и сам си похапна, преди да затвори кутията.

Крийм прочете съобщението на Гюс и се изкикоти.

- Детонатор? Тоя да не се ебава нещо...

Малво изцъка с език.

- Разузнавателна кола - рече той.

Кучетата скочиха, но Крийм им махна да пазят тишина. Отвърза ги от краката на масата и силно дръпна веригите им, за да мълчат и да седят до него.

- Дай сигнал на другите.

Ройъл тръгна пръв към пристроения гараж. Крийм все още беше грамадно туловище, макар и отслабнал с шестдесет фунта. Късите му мощни ръце още бяха прекалено дебели и не можеше да ги скръсти пред почти квадратния си торс. У дома той се перчеше с всичкото си сребро - пръстени, бокс, сребърни коронки на зъбите. Носеше сребро отдавна, още по времето, когато то беше просто лъскав боклук, а не белег на воина и на човека извън закона.

Крийм наблюдаваше как хората му се плъзват в тахото с оръжията си. Транспортите обикновено пътуваха като военен конвой с три коли - кръвопийците отпред и отзад, а управляваният от хора камион с храната беше в средата. Този път Крийм искаше малко зърнени храни - варива, франзели, хлябове. Въглехидратите засищаха добре и траеха с дни, дори със седмици. Протеините бяха рядък дар. Месото - още по-рядък, пък и трудно се съхраняваше прясно. Фъстъченото масло беше от органичното, с мазнина отгоре, защото вече не обработваха храните, никога, а Крийм не понасяше органични глупости. Но Ройъл и кучетата харесваха фъстъченото масло.

Вампирите не се бояха от кучетата, но човеците шофьори определено се плашеха. Виждаха сребърния блясък във вълчо-ку- чешките им очи и най-редовно се насираха. Крийм ги беше обучил малко, в смисъл, че вървяха по петите му, понеже ги хранеше. Те и не бяха животни, подлежащи на опитомяване и дресура. Затова Крийм се отъждествяваше с тях и ги държеше.

Амбасадор обтегна веригата; ноктите на Ловък задраскаха по пода на гаража. Знаеха какво следва. Щяха да си заработят прехраната. В това отношение бяха по-мотивирани от членовете на бандата. Защото за кучетата икономиката не беше променена. Храна, храна, храна.

Вратата на гаража се вдигна. Крийм чу високо и ясно как камионите громолят на завоя, понеже не ги заглушаваше никакъв друг трафик. Нападението щеше да е типично заклещване. По улицата имаше само жилищни сгради. От другата й страна, между две къщи, Сапфирите бяха оставили един влекач, готов да премаже водещата кола. Колите от подкреплението щяха да отрежат вампирите от задната машина и така да затворят конвоя.

Поддържането на колите в движение беше друг от приоритетите на Крийм. Разполагаше с хора, които бяха добри в това. Горивото и акумулаторите имаха висока цена. Сапфирите използваха два гаража в Джърси за разфасоване на камионите за части и гориво.

Водещият камион взе завоя бързо. Крийм забеляза и четвърти автомобил в конвоя, но това не го притесни кой знае колко. Тъкмо навреме влекачът излезе със скърцане от укритието, прегази един кален преден двор, изгромоли по тротоара и се стовари върху задната част на първия камион от конвоя. Така го завъртя, че когато той най-сетне успя да спре, се озова обърнат на другата страна. Подкрепленията се включиха бързо и отрязаха задния камион. Останалите по средата камиони за храна рязко спряха и отбиха до бордюра. Два камиона с брезентови платнища - може би двойна доставка.

Ройъл докара тахото точно до единия от тях, като почти опря в бронята му. Крийм пусна Амбасадор и Ловък и те се втурнаха през калта. Ройъл и Малво изскочиха от колата. И двамата имаха дълги сребърни мечове и сребърни ножове. Насочиха се право към вапирите от водещата кола. Ройъл беше особено настървен. Той даже беше сложил сребърни бутони на подметките си. По всичко личеше, че грабежът ще свърши за не повече от минута.

Първото нередно нещо, което Крийм забеляза, беше камионът за храна. Хората останаха в кабинката, вместо да слязат и да побегнат. Амбасадор скочи върху вратата откъм шофьора, зъбите му опряха в затворения прозорец. Човекът вътре зяпаше в отворената му паст.

После брезентовите платнища на двата еднакви камиона се вдигнаха. Вътре нямаше храна. Отвътре се изсипаха двадесет- тридесет вампира. Тяхната ярост, бързина и сила можеха да се мерят с кучешките. Малво посече тежко трима, преди един да се метне върху лицето му и да го бутне. Малво се усука и падна. И вампирите скочиха върху му.

Ройъл отстъпваше като детенце с лопатка за пясък пред при- ливна вълна. Препъна се в колата и така забави бягството си.

Крийм не можеше да види какво става отзад... обаче чу виковете. И ако знаеше нещо, то беше...

Вампирите не викат.

Крийм затича, доколкото размерите му позволяваха, към своето момче Ройъл, който беше притиснат към предницата на тахото от шестима кръвопийци. Почти си беше заминал, но Крийм не можеше да го остави просто така да умре. Той носеше един магнум, четиридесет и четвърти калибър. Куршумите не бяха сребърни, но оръжието си му харесваше. Извади го и - бам-бам - отнесе главите на два вампира. Бялата им кисела кръв плисна в лицето на Ройъл и го ослепи.

Зад Ройъл Крийм видя как Ловък е впил зъбите си в лакътя на един от развилнелите се вампири. Онзи не изпитваше болка и съдра гърлото на кучето с коравия си нокът. По сребристо-сивата козина шурна гъста алена кръв.

Крийм простреля вампира два пъти в гърлото. Той падна до скимтящия Ловък в кървавата бъркотия.

Други два вампира бяха нападнали Амбасадор и с неестествената си сила надвиха могъщото животно. Крийм стреля, отнесе различни части от глава, от рамо, от ръка, ала без сребро куршумите му не можаха да ги спрат и кръвопийците разкъсаха кучето.

Стрелбата привлече внимание към Крийм. Ройъл вече си беше отишъл; двама изпиваха кръвта му насред улицата. Хората стояха заключени в кабинката на дублиращия камион и наблюдаваха. Очите им бяха разширени, но не от ужас, а от вълнение. Крийм стреля два пъти по тях и чу шум от строшено стъкло. Нямаше време да провери дали ги е уцелил.

Напъха се през отворената врата на тахото и шкембето му опря във волана. Двигателят още работеше. Подкара назад и преглътна малко кал от двора. Скочи върху спирачката и отнесе още от пръстта, после изви волана наляво. Двама кръвопийци изскочиха на пътя му. Крийм форсира двигателя, тахото литна напред и ги прегази. Крийм се лашкаше по улицата, даваше газ, но забравяше, че отдавна не е карал кола.

Поднесе настрани, одра бордюра и отнесе едната гума. Тръгна на другата страна в опит да се изправи. Натисна педала на газта до пода, изцеди още малко скорост и тогава двигателят се закашля и спря.

Крийм хвърли поглед на таблото. Стрелката на горивото сочеше, че резервоарът е празен. Хората му бяха налели само колкото за операцията. Ванът, който трябваше да послужи за измъкване, имаше пълен наполовина резервоар, обаче беше отзад.

Крийм рязко отвори вратата. Сграбчи рамката и се измъкна. Видя кръвопийците да тичат към него. Мръсно белезникави, боси, голи, кръвожадни. Презареди магнума с резервния пълнител, който носеше в колана си и надупчи копелетата. А те продължаваха да прииждат като в кошмар. Щом изпразни пистолета, Крийм го метна настрани и се хвърли срещу вампирите с юмруци. Сребърните пръстени и боксове засилваха ударите му и причиняваха повече болка. Той скъса една от сребърните вериги от шията си и почна да души един кръвопиец. Размяташе тялото му, за да разблъсква ръцете на другите гадове.

Но беше отслабен от недохранването и поради грамадните си размери лесно се уморяваше. Вампирите го победиха, ала вместо да се насочат право към гърлото му, уловиха ръчищата му и със свръхестествена сила извлякоха плувналия в пот гангстер от улицата. Затътриха го по две стъпала в някаква разграбена бакалия, където го посгънаха, за да седне на пода. Побеснелият Крийм ги засипа с безброй ругатни. Накрая почна да се замайва от задух и припадна. Докато бакалията се въртеше пред очите му, той се питаше какво, по дяволите, чакат. Искаше да се задавят с кръвта му. Не се притесняваше от превръщането във вампир; това беше едно от особените предимства устата ти да е пълна със сребро.

В помещението пристъпиха двама човеци. От служителите на Стоунхарт, в спретнати черни костюми, като предприемачи, каквито всъщност си бяха. Крийм помисли, че идват да му измъкнат среброто и се подготви за борба с последни сили. Вампирите коленичиха върху ръцете му и болезнено ги извиха. Стоунхар- товците обаче само гледаха как се сгромолясва на пода, борейки се за въздух.

После атмосферата в магазина се промени. Можеше да се опише само като затишие пред буря. Косата на Крийм настръхна на тила. Нещо щеше да се случи. Приличаше на мига преди две протегнати една към друга ръце да се докоснат и да се стиснат.

В ума на Крийм навлезе жужене като от зъболекарска машинка, само че без вибрациите. Като бученето на приближаващ хеликоптер, само че без вятъра. Като монотонен напев на хиляда монаси, само че без песента.

Кръвопийците се стегнаха като войници на проверка. Двамата стоунхартовци отстъпиха встрани към някакъв опразнен стелаж. Вампирите, които държаха Крийм, го пуснаха и се оттеглиха. Оставиха го да седи сам на мърлявия линолеум...

... и тогава една тъмна фигура влезе в помещението.

Лагерът „Свобода"

Джипът беше стара военна машина с разширено товарно отделение и без покрив. Господин Куинлан караше като луд в поройния дъжд и мастиленочерната тъма; вампирското му зрение не се нуждаеше от фарове. Еф и останалите подскачаха отзад, прогизваха и се носеха слепешком в нощта. Еф затвори очи заради дъжда и клатушкането. Чувстваше се като малка лодка, хваната от тайфун, блъскана от вълните, но решена да стигне целта.

Най-сетне спряха. Еф вдигна очи към грамадната порта - тъмно петно на фона на тъмното небе. Нямаше нужда от осветление. Господин Куинлан угаси двигателя на джипа. Чуваше се единствено дъждът и далечното бучене на генератор някъде вътре в лагера.

Лагерът беше огромен и напоследък го обграждаха с безлична бетонна стена, поне двадесет стъпки висока. На светлината на кварцови прожектори от стадиони се строеше денонощно; правеха се кофражи, лееше се бетон. Щеше да е готова съвсем скоро, но засега в лагера се влизаше през порта от мрежа, укрепена с дъски.

По някаква причина Еф си беше представял, че близо до толкова много страдащи хора ще чуе детски плач, викове или някакви други звуци от болка. Мрачната тишина около лагера говореше за ефикасност, която беше не по-малко плашеща.

Без съмнение ги наблюдаваха стригои, които те не можеха да видят. Тялото на господин Куинлан изглеждаше на вампирите ярко и горещо, а петте други същества в джипа бяха по-хладни, значи бяха хора.

Господин Куинлан взе от седалката един бейзболен сак и го метна през рамо, излизайки от колата. Еф се изправи. Китките, кръстът и глезените му бяха вързани с найлоново въже. Петимата мъже бяха вързани нагъсто един за друг. Еф беше в средата, пред него - Гюс, зад него - Фет; първият и последният от веригата бяха Бруно и Хоакин. Един подир друг скочиха в калта.

Еф можеше да долови дъха на пръст и амоняк от стригоите. Господин Куинлан крачеше до него. Водеше своите пленници в лагера.

Еф имаше усещането, че влиза в отворената паст на кит и се боеше той да не го погълне. Знаеше, че вероятността да излезе от тази кланица е не повече от петдесет процента.

Общуването вървеше безсловесно. Господин Куинлан телепатично не беше точно на вълната на другите вампири, но сигналът му се оказа достатъчен за първата проверка. Физически той не изглеждаше толкова изпит, колкото обикновените вампири; бледата му плът беше гладка и чиста, а не мъртва и прилична на пластмаса като тяхната; червените му очи бяха по-ярки и блестяха интелигентно. Всички тръгнаха по тесен проход, ограден с брезент. Проходът беше покрит отгоре с мрежа за кокошарник. Еф погледна през нея към дъжда и съвършената чернота на без- звездното небе.

Влязоха в карантинния пункт. Няколко акумулаторни лампи осветяваха помещението, понеже тази зона от лагера се управляваше от хора. Слабата светлина на лампите хвърляше сенки по стените, дъждът тропаше непрестанно, ясно се долавяше обкръжението на стотици злонамерени същества и така карантинната зона приличаше на жалка палатчица посред огромна джунгла.

Всички служители бяха с обръснати глави. Очите им бяха сухи и уморени; носеха сиви затворнически гащеризони и перфорирани гумени чехли.

Поискаха имената на петимата новодошли и всички излъгаха. Еф положи с тъп молив някаква драскулка до фалшивото име. Господин Куинлан стоеше в дъното на помещението. Зад гърба му дъждът плющеше по брезентовата преграда. Две двойки вампири стояха като приказния Голем пред платнените врати.

Историята на господин Куинлан беше такава - заловил петима „външни“, укриващи се в мазе под корейския пазар на Сто двадесет и девета улица. Понарушената си телепатия той обясни с удар по главата, който получил, докато укротявал стоката. Всъщност господин Куинлан активно пречеше на вампирите да чуят истинските му мисли. Грамадният сак се криеше в сянката под него, върху прогизналия платнен под.

В началото хората опитаха да развържат възлите с надеждата да използват повторно въжето. Но влажният найлон не поддаде и се наложи да режат. Под наблюдението на бдителните вампири Еф стоеше със сведен поглед и разтриваше одраните си китки. Не му беше по силите да ги погледне в очите, без омразата му да проличи. Освен това се притесняваше да не бъде разпознат от колективния разум на стригоите.

Усети, че в палатката настава безпокойство. Мълчанието беше странно. Пазачите се бяха съсредоточили върху господин Куин- лан. Доловили бяха у него нещо различно.

Фет също забеляза - веднага почна да бърбори, за да отклони вниманието от Куинлан.

- Кога ще се храним? - попита той.

Човекът с клипборда вдигна поглед от бележките си и отвърна:

- Когато ви нахранят.

- Надявам се храната да не е прекалено тежка. Разбирате ли, тежката храна не ми понася.

Мъжете прекъснаха заниманията си и го зяпнаха, все едно беше побъркан.

- Не бих се притеснявал за това - рече главният човек.

- Хубаво.

Един от стригоите съгледа сака на господин Куинлан на пода в ъгъла. Пресегна се към него.

Фет застина. Един от хората стисна брадичката на Еф и заразглежда устата му с тънко фенерче. Служителят имаше очи с цвят на черен чай, под които се очертаваха торбички.

- Лекар ли си бил? - попита Еф.

- Нещо от сорта - отговори мъжът и продължи да оглежда зъбите му.

- Как така „нещо от сорта“?

- Ветеринар.

Еф затвори очи, а мъжът взе да светка с фенерчето в очите му, заинтригуван от вида им.

- Да вземаш някакви хапове? - поинтересува се ветеринарят.

Еф не одобри тона му и отговори:

- Нещо от сорта.

- Много лоша форма. Болнав си - определи ветеринарят.

Еф видя, че вампирът отваря сака. Найлоновият хастар беше напълнен с олово от престилките в рентгеновия кабинет на един стоматологичен кабинет в града. Когато вампирът усети разрушителното сребро, пусна сака на пода като попарен.

Господин Куинлан се втурна да го вземе. Еф блъсна ветеринаря и го запрати чак в другия край на палатката. Господин Куинлан се стрелна край вампира, измъкна един меч и се обърна към вампирите. Първоначално те бяха втрещени от среброто. Родения настъпи бавно към тях, за да даде възможност на Фет, Гюс и другите да вземат оръжията си. Еф се чувстваше определено много по-добре с меч в ръка. Впрочем, оръжието, което господин Куинлан размахваше, беше от неговите, но моментът не беше подходящ за дребнавости.

Вампирите не реагираха като хора. Никой не побягна към вратата, за да избяга или да предупреди останалите. Сигналът за тревога беше телепатичен. След първоначалната изненада те нападнаха бързо.

Господин Куинлан посече един с удар във врата. Гюс се завтече напред и посрещна нападението на друг с острие в гърлото. В тесни пространства беше трудно да им се режат главите, понеже нужният широк размах с оръжието можеше да нарани останалите, а и кръвта на вампирите беше киселинна и пълна със заразни червеи. Близкият бой със стригоите всякога беше последно средство. Затова петимата си проправиха възможно най-бързо път извън палатката на карантинната зона.

Еф, който се въоръжи последен, беше спипан не от вампирите, а от човеците. От ветеринаря и още един. Еф се изуми до такава степен, че реагира като на нападение на вампири и прониза ветеринаря в основата на шията. Червената артериална кръв бликна и опръска дървения подпорен стълб в средата на палатката. Еф и мъжът се гледаха с широко отворени очи.

- Какво правиш, по дяволите! - кресна Еф.

Ветеринарят се свлече на колене, а вторият мъж насочи цялото си внимание към него.

Бавно се отдалечи от умиращия; Друг от човеците го теглеше за рамото. Еф беше потресен - той уби човек.

Излязоха на открито, в двора на лагера. Дъждът беше поотслабнал. Пред тях имаше пътека под брезентов навес. Еф обаче не можеше да види лагера като цяло заради тъмнината. Още нямаше вампири, но тревогата със сигурност беше обявена. Трябваше им известно време да привикнат с мрака. И от мрака наизлязоха вампири.

Петимата застанаха в дъга, за да отвърнат на всички нападатели. Тук можеха свободно да замахват с мечовете, да застанат здраво на земята и да удрят с достатъчно сила, за да обезглавяват. Еф сечеше, местеше се, обръщаше се и току проверяваше зад гърба си.

Така отбиха първата вълна. Продължиха напред, макар да не разполагаха с никакви сведения за организацията на лагера. Търсеха някаква индикация къде се намира основната маса лагерници. Отляво ги нападна нова двойка вампири; господин Куинлан ги съсече, пазейки фланга, и поведе останалите в същата посока.

Видяха пред себе си силуета на някаква висока и тясна структура - наблюдателен пост в средата на каменен кръг. С най-голя- ма бързина дотичаха още вампири и петимата мъже се сгъстиха, тръгнаха като едно цяло. Петте сребърни остриета посичаха едновременно.

Трябваше да убиват бързо. За стригоите се знаеше, че са склонни да пожертват един или неколцина от своите в стремежа да заловят и да превърнат нападащия ги човек. Стратегията им беше такава - премахването на един човек си заслужаваше загубата на един, на трима, че дори и на десетима вампира.

Еф свърна зад другите и тръгна заднешком, така че хората оформиха движещ се кръг, пръстен от сребро, който отблъскваше вампирите. Когато зрението му се нагоди към тъмнината, Еф видя как в далечината други стригои забавят ход, трупат се, държат се на разстояние. Проследяват, без да нападнат. Планират по- координиран удар.

- Трупат се - каза Еф на останалите. - Сякаш умишлено ни водят в тази посока.

Чу влажния звук на отрязване с меч и после - гласа на Фет.

- Постройка пред нас. Единствената ни надежда е да се придвижваме зона по зона.

- Влязохме в лагера твърде рано - обади се господин Куинлан.

Все още не се забелязваха никакви признаци на просветляване. Всичко зависеше от този несигурен период слънчева светлина. Сега важното беше да оцелеят на вражеска територия до зазоряване.

Гюс изруга и съсече поредното същество.

- Дръжте се близо един до друг - каза Фет.

Еф продължаваше бавно да се движи заднешком. Вече можеше да различава лицата на първата линия преследвачи, които ги гледаха настойчиво. Гледаха него.

Дали пък не си въобразяваше? Еф забави ход, после напълно спря, а останалите продължиха още малко напред без него. Вампирите обаче спряха.

- Ох, по дяволите - промърмори Еф.

Бяха го разпознали. Явно отговаряше на вампирския еквивалент на признаците от списъка за подозрителни лица и сега телепатичната им мрежа беше задействана. Кошерът беше предупреден за неговото присъствие, което означаваше едно.

Господаря знаеше, че Еф е тук. Виждаше това през очите на слугите си.

- Ей! - викна Фет и се завтече обратно към Еф. - Какви ги вършиш, мътните да те вземат? Защо спря?

И тогава забеляза зяпналите стригои. Бяха двадесетина.

- Иисусе Христе, какво им става на тия? Да не чакат да им раздаваме автографи?

Чакат заповеди.

- Ох, Боже, хайде направо да...

Изненада ги острият писък на лагерната свирка - едно свирва- не и още четири в бърза последователност. И пак тишина.

Еф разбра целта на сигнала - да се предупредят не само вампирите, а и човеците. За да се укрият, може би.

Фет хвърли поглед към близката сграда, после отново вдигна очи да провери дали не се развиделява.

- Ако можеш да ги подмамиш по-далече от тук, от нас, много по-бързо ще успеем да влезем и да излезем от това място.

Еф нямаше желание да се превръща в примамка за глутницата кръвопийци, обаче разбра логиката на Фет.

- Само ми направи една услуга - рече той. - Действайте бързо.

Фет се провикна към другите:

- Гюс! Остани с Еф.

- Няма начин - отвърна Гюс. - Аз влизам. Бруно, върви при него.

Еф се подсмихна на явната непоносимост, която Гюс изпитваше към него. Подръпна господин Куинлан за ръката и смени меча, който ползваше, със своя собствен.

- Ще се погрижа за хората-пазани - каза господин Куинлан и в миг изчезна.

Еф стисна познатата кожена дръжка на меча и изчака Бруно да дойде при него.

- Добре ли се справяш?

- Повече от добре - рече Бруно с широка усмивка, макар и задъхан. Зъбите му се белнаха красиво на фона на светлокафявото лице.

Еф сведе меча и притича наляво, по-далече от сградата. Вампирите го последваха след кратко колебание. Еф и Бруно свърнаха зад някаква тъмна дълга пристройка. Отвъд нея се виждаше светлина зад един прозорец.

Светлината означаваше човешки същества.

- Насам! - каза Еф и побегна. Бруно поддържаше темпото и пъхтеше. Еф погледна назад и се увери, че вампирите ги следват. Втурна се към светлината и видя, че пред входа на сградата стои един вампир.

Беше едър, мъжки, открояваше се на осветения прозорец. Върху мощните му гърди и врат личаха стари татуировки, позеленели от бялата кръв и множеството белези.

Мигом гласът на Господаря прозвуча в ума му, проби си път като внезапно завърнал се страшен спомен.

- За какво сте тук, Гудуедър?

Еф спря и насочи меча си към големия вампир. Бруно застана до него и се обърна да държи под око преследвачите.

- Кое е онова нещо, което дойдохте да вземете?

Бруно с рев прониза двама нападатели. Еф се обърна, разсея се, щом видя как другите вампири се купчат само на няколко ярда от тях - пазеха се далечко от среброто - и чак когато си даде сметка, че е допуснал да го разсеят, бързо се обърна с вдигнат меч.

Острието му срещна дясната страна на гърдите на вампира, проби кожата и мускула, но не го прониза. Еф издърпа бързо меча и го заби в гърлото на съществото, тъкмо когато то почваше да отпуща челюстта си, за да разкрие жилото.

- Гадове! - крещеше Бруно.

Вече всички нападаха. Еф се извъртя и приготви меча. Ала те просто бяха прекалено много; движеха се като един. Почна да отстъпва ...

- Търсите някого\ Гудуедър.

... и усети камъни под краката си, докато приближаваше сградата. Бруно продължаваше да промушва и да сече, докато Еф гърбом се изкачи по три стъпала, напипа дръжката на вратата и я отвори.

- Сега сте мой, Гудуедър.

Гласът кънтеше, дезориентираше го. Еф дръпна рамото на Бруно и го накара да го последва вътре. Тичаха между набързо стъкмени клетки, в които бяха затворени хора в различни фази на умопобъркването. Явно беше някаква лудница. Хората крещяха по Еф и Бруно.

- Нямате изход Гудуедър.

Еф силно тръсна глава в опит да отпъди гласа на Господаря от ума си. Присъствието му беше влудяващо. Заедно с хората, стиснали решетките на клетките, то завъртя Еф във вихрушка от объркване и ужас.

Първият от преследвачите влезе. Еф пробва една врата и се озова в някакъв кабинет с подобен на зъболекарски стол - облегалката за глава и подът под стола бяха покрити с напукана засъхнала човешка кръв. Следващата врата водеше навън и Еф прескочи трите стъпала. Долу го очакваха още вампири, очевидно заобиколили сградата, наместо да влязат в нея. Еф почна да се върти и да ги сече; обърна се тъкмо навреме, за да види как един женски скача от покрива към него.

- Защо дойдохте тук, Гудуедър?

Еф отскочи от посечения женски вампир. Двамата с Бруно заотстъпваха рамо до рамо към една неосветена постройка без прозорци, която опираше във високата външна ограда. Дали това беше щаб-квартирата на вампирите? Гнездото на стригоите в лагера?

Еф и Бруно бързо свърнаха зад нея, само за да установят, че оградата завива рязко и свършва при друга неосветена постройка.

- Както казах, нямате изход.

Еф се съпротивляваше на вампирите, които го нападаха от тъмнината.

- Има изход, копеле такова - промърмори Еф.

- Копеле ли каза? - изгледа го гневно Бруно. - Ти ни натика в този капан!

- Когато Ви заловя и Ви превърна, ще узная всички Ваши тайни.

Еф застина.

- Идват - рече той на Бруно и се подготви да посрещне вампирите.

* * *

Нора дойде в административната сграда, в кабинета на директора, готова да се съгласи с всичките му желания, само и само да спаси майка си и да се добере до Барнс. Презираше го повече и от вампирите. Призляваше й от неговата безнравственост, а от убеждението му, че тя е толкова слаба, та да се подчинява на неговата воля, направо й се завиваше свят.

Щеше да му даде да разбере - щеше да го убие. Ако той си фантазираше как тя му се отдава, то тя имаше план да забие острието в сърцето му. Убийство с нож за масло: колко уместно!

Щеше да го направи, докато Барнс лежи в леглото, или пък докато бърбори по време на противно благовъзпитаната вечеря. Той беше по-зъл от стригоите: неговата поквара не беше болест, не беше нещо натрапено му отвън. За него това беше възможност. Избор.

Най-лошо беше, че вижда Нора като потенциална жертва. Беше я разчел погрешно и на нея й оставаше само да му покаже, че греши. Със стомана.

Стоя три часа във фоайето, където нямаше нито столове, нито тоалетна. Барнс на два пъти излезе от кабинета си, безукорен в бялата адмиралска униформа, минаваше край Нора, понесъл разни книжа, без да покаже, че я забелязва, без да каже и дума, и влизаше зад друга врата. И така, Нора чакаше, кипеше. Дори когато свирката съобщи, че е време за хранене, тя остана, притиснала с ръка къркорещия си стомах. Мислите й бяха съсредоточени върху нейната майка и върху убийството.

Най-накрая помощницата на Барнс - млада жена с чиста кестенява коса до раменете и изпран гащеризон - отвори вратата и пусна Нора да влезе, без да й каже нищо. Остана на прага, докато Нора минаваше, усещайки парфюмираната й кожа и ментовия й дъх за уста. Помощницата я изгледа неодобрително и Нора й отвърна със същото, представяйки си как точно младата жена се е сдобила с такава блага служба в света на Барнс.

Жената седна зад бюрото си и остави Нора да пробва следващата врата; беше заключена. Нора седна на един от твърдите сгъваеми столове до стената срещу бюрото. Помощницата се разшу- моля в усърдието си да не обръща внимание на Нора и същевременно - да затвърди превъзходството си. Телефонът изжужа и тя отговори тихо. Като се изключат недовършените дървени стени и лаптопът, стаята имаше вид на нискотехнологичен офис от четиридесетте години на XX век - телефон с кабел, комплект хартия и писалка, попивателна. В отсамния ъгъл на бюрото, до попивателната върху картонената чинийка се мъдреше шоколадова сладка с орехи. След като прошепна няколко думи, помощницата затвори телефона и забеляза, че Нора гледа десертчето. Пресегна се към чинийката и лекичко гризна от сладката, посипвайки трохи в скута си.

Нора чу щракването на бравата и гласа на Барнс.

- Влезте!

Помощницата премести десерта от другата страна на бюрото, по-далече от Нора, преди да й махне да влезе. Нора отново отиде до вратата и завъртя дръжката; този път отвори.

Барнс стоеше зад бюрото си и тъпчеше документи в дипломатическо куфарче; приготвяше се да си тръгва.

- Добро утро, Карли. Готова ли е колата?

- Да, сър, доктор Барнс - изчурулика помощницата. - Току-що звъннаха от портала.

- Обади им се да пуснат отоплението отзад.

- Слушам.

- Нора? - подхвана Барнс, без да прекъсва заниманието си. Държанието му беше доста различно от последната им среща в просторния му дом. - Има ли нещо, което желаете да обсъдите е мен?

- Печелите.

- Печеля ли? Прекрасно. Кажете ми сега, какво печеля?

- Ще стане по Вашия начин. С мен.

Барнс се позабави малко, преди да затвори куфарчето и да щракне ключалките. Погледна Нора и лекичко кимна сам на себе си, като че му беше трудно да си припомни първоначалното предложение.

- Много добре - рече и почна да рови в чекмеджето за нещо забравено.

Нора чакаше.

- И? - обади се тя.

- И.

- Сега какво?

- Сега много бързам. Но ще Ви съобщя.

- Мислех си... Няма ли сега да отида у Вас?

- Скоро. Друг път. Тежък ден и прочие.

- Но... аз съм готова сега.

- Да. Помислих си, че ще проявите повече ентусиазъм. Лагерният живот не Ви ли харесва? Не, не мисля, че Ви харесва - Барнс хвана дръжката на куфарчето. - Скоро ще пратя да Ви повикат.

Нора разбра - той умишлено я караше да чака. Удължаваше мъките й в замяна на това, че тя не легна веднага с него онзи ден, в дома му. Старият мръсник се опияняваше от властта си.

- И ако обичате, отбележете си за по-нататък, че аз не съм човек, когото да карате да чака. Вярвам, че сега това Ви стана ясно. Карли?

Помощницата се появи на отворената врата.

- Да, доктор Барнс?

- Карли, не мога да намеря тефтера. Вероятно може да го потърсиш и да го донесеш по-късно вкъщи.

- Да, доктор Барнс.

- Да речем, около девет и половина?

Нора видя на лицето на Карли не самодоволното перчене, което очакваше, а намек за погнуса.

Барнс и Карли излязоха в приемната и заговориха шепнешком. Нелепо - все едно Нора беше съпругата на Барнс.

Тя използва случая, втурна се към бюрото му и затърси нещо - каквото и да е - което да й помогне; всякаква информация, която не й се полагаше да види. Но Барнс беше прибрал почти всичко. Нора дръпна средното чекмедже и откри направена на компютър карта на лагера. Всяка зона беше дадена в различен цвят. След родилното, което тя вече беше посетила, в посоката на зоната за „оттегляне“ - както беше подразбрала - имаше зона „Пускане“. Тук имаше щрихован участък с надпис „Слънчева светлина“. Нора опита да откъсне картата и да я вземе, но тя беше залепена за дъното на чекмеджето. Отново бързо я огледа и я запамети; после затвори чекмеджето, тъкмо когато Барнс се върна.

Нора доста се потруди да прикрие гнева си и да се обърне към директора с усмивка.

- А майка ми? Вие ми обещахте...

- Така е. Ако Вие изпълните Вашата част от сделката, аз - разбира се - ще изпълня моята. Честна скаутска.

-Ясно беше, че Барнс иска Нора да го моли, а тя просто не можеше да се насили да го направи.

- Искам да знам, че тя е невредима.

Барнс кимна и се подсмихна.

- Вие искате да давате нареждания, ето какво искате. Зад стените на този лагер само аз диктувам времето за това и за всичко останало.

Нора кимна, но умът й вече беше другаде. Криеше ръка зад гърба си, извиваше китка и избутваше острието напред.

- Ако майка Ви подлежи на обработка, така и ще стане. Вие нямате думата по въпроса. Вероятно вече са я взели и тя е отведена за прочистване. Вашият живот обаче все още може да се изтъргу- ва. Надявам се, че ще имате печалба.

Нора вече държеше острието. Стисна го здраво.

- Разбрано?

- Разбрано - процеди Нора през зъби.

- Ще трябва да се държите много по-сговорчиво, когато пратя да Ви вземат. Така че, гответе се. И се усмихнете.

Тя искаше да го убие на място.

От външния кабинет долетя уплашеният глас на помощницата и откъсна Нора от мислите й.

- Сър?

Барнс се отмести, преди Нора да успее да направи нещо, и излезе в приемната сам.

Нора чу тичащи нагоре по сълбите стъпки. Шляпаха по пода: боси крака.

Вампирски крака.

В кабинета се втурнаха четири грамадни вампира, някога мъже. По провисналата кожа на немъртвите главорези още личаха специфичните затворнически татуировки. Карли уплашено пое дъх, когато четиримата се хвърлиха към Барнс.

- Какво става? - попита той.

Те му отговориха - телепатично. И бързо. Барнс не можа да реагира. Те го грабнаха за ръцете и практически го понесоха през вратата и навън през фоайето. После се разнесе писъкът на лагерната свирка.

Навън викаха. Нещо се случваше. Нора чуваше затръшване на врати на долния етаж; усещаше как сградата потреперва.

Помощницата остана в ъгъла зад бюрото, с долепена до ухото телефонна слушалка. Нора чу тежки стъпки по стълбите. Ботуши - значи хора. Помощницата се сви, а Нора отиде до вратата и в същия миг Фет нахълта в приемната.

Нора занемя. Фет беше въоръжен само с меч. Изглеждаше подивял от гонитбата. Нора се усмихна широко и с благодарност.

Фет погледна бегло нея и младата жена зад бюрото и си тръгна. Вече беше излязъл, даже щеше да свърне по коридора, когато изведнъж се сепна, спря и погледна назад.

- Нора?

Гола глава и гащеризон. Не я беше познал.

- Ви - отвърна тя.

Той я грабна, Нора сключи ръце зад гърба му и зарови лице в миризливото му и вмирисано рамо. Фет отпусна прегръдката си, за да я погледне отново. Едновременно ликуваше от късмета да я открие и се мъчеше да разбере защо главата й е обръсната.

- Това си ти - продума той и докосна главата й. После я огледа цялата. - Ти...

- И ти... - отвърна през сълзи тя. Не Еф. Отново. Не Еф. Ти.

Фет пак я прегърна. След него дойдоха още хора. Гюс и още един мексиканец. Гюс забави крачка, когато видя Фет да прегръща някаква гологлава лагерничка. Мина доста време, преди да продума.

- Доктор Мартинес?

- Аз съм, Гюс. Това наистина ли си ти?

- Aguevo! Аз съм.

- Каква е тази сграда? - попита Фет. - Администрация или нещо такова? Какво правиш ти тук?

Нора в началото даже не си спомни защо е тук.

- Барнс! - рече накрая. - От Центъра. Управлява този лагер. Всички лагери.

- Къде, по дяволите, е той?

- Ей сега дойдоха да го вземат четири грамадни вампира. Лич- ната му охрана. Тръгна натам.

Фет пристъпи в празното фоайе.

- Насам?

- На портала го чака кола - Нора излезе при него. - Еф с вас ли е?

Ревност прониза Фет.

- Навън е. Удържа вампирите. Бих тръгнал след оня тип, Барнс, заради тебе, обаче трябва да се връщаме при Еф.

- И майка ми - Нора стисна крайчеца на ризата му. – Майка ми. Не тръгвам без нея.

- Майка ти ли? - учуди се Фет. - Тя още е тук?

- Така мисля.

Нора хвана лицето на Фет с длани.

- Не мога да повярвам, че си тук. За мен.

Фет можеше да я целуне. Можеше. Сред хаоса и безредието, и опасностите - можеше. Светът около тях беше изчезнал. Пред Фет беше тя, само тя.

- За теб ли? - обади се Гюс. - Ами. На нас просто ни харесва тая работа с убиването, дявол да го вземе. Нали така, Фет? - Усмивката му обаче говореше друго. - Давайте да се връщаме при моя човек Бруно.

Нора ги последва, но внезапно спря. Върна се при Карли, която още стоеше зад бюрото, а телефонната слушалка висеше в ръката й. Нора се втурна към нея и очите на помощницата се разшириха от уплаха. Нора се пресегна през бюрото и грабна остатъка от сладката от картонената чинийка. Отхапа голямо парче и метна остътка по стената, до главата на Карли.

Но в този победоносен миг Нора изпитваше само жал към младата жена. Пък и сладката далеч не беше толкова вкусна, колкото тя си мислеше.

* * *

Навън, в двора, Еф сечеше, въртеше се и разчистваше наоколо си възможно най-широко пространство. Жилата на вампирите можеха да достигнат най-много шест стъпки; горе-долу толкова беше и общата дължина на ръката на Еф и на меча. И така, той продължаваше да замахва и да прорязва сребърен кръг с радиус шест стъпки.

Бруно обаче имаше друга стратегия. Той посрещаше всяко отделно нападение и понеже си беше жестоко ефикасен убиец, засега се справяше по този начин. Но вече почваше да се уморява. Спусна се след двойка вампири, които дойдоха откъм сляпата му страна. Но това се оказа клопка. Когато се подлъга, стригоите го отделиха от Еф и застанаха помежду им. Еф опита да си пробие път до Бруно, обаче вампирите се придържаха към своята стратегия - разделяй и убивай.

Еф усети с гърба си стената на сградата. Неговият кръг от сребро се беше превърнал в полукръг. Мечът му беше като горяща факла, която пропъжда вампирския мрак. Няколко вампира се спуснаха на четири крака, за да се шмугнат под меча му и да го смъкнат долу, но той успя да ги посече - удари здраво, калта под него побеля от кръвта им. Но докато телата се трупаха, кръгът около Еф се свиваше все повече.

Чу как Бруно изпъшка, после простена. Беше притиснат до оградата. Еф го видя да отрязва едно жило с меча си, но твърде късно. Бруно беше ужилен. Мигновен контакт, проникване - и поражението вече беше нанесено. Червеят беше в него, патогенът навлезе в кръвообращението му. Кръвта на Бруно обаче не беше източена и той продължи да се бие. Всъщност, биеше се по-енер- гично от преди. Продължи, макар да знаеше, че и да оживее в това сражение, вече е обречен. Десетки червеи се гърчеха под кожата на лицето и шията му.

Другите стригои, около Еф, телепатично узнаха за този успех, почувстваха победата и се нахвърлиха върху него в самозабрава. Неколцина изоставиха Бруно и дойдоха да побутват тези откъм гърбовете, така че безопасната зона на Еф се сви още повече. Отстрани в тялото му вече се забиваха лакти, той се въртеше и сечеше дивите им лица, поклащащите се алени гуши и раззинатите им усти. Едно жило полетя към него и удари стената до ухото му със звук като от забиване на стрела. Еф го преряза. Но имаше още. Еф се мъчеше да образува стена от сребро, ала ръцете и раменете му сякаш крещяха от болка. Достатъчно беше само едно жило да стигне до него. Усещаше силата на вампирите, които го обграждаха. Господин Куинлан се появи и веднага се включи в боя. Идването му се отрази добре, но всички знаеха, че просто се мъчат да удържат вълната. Еф не след дълго щеше да бъде победен.

Скоро всичко щеше да свърши.

Ярка светлина отвори небето над тях. Еф смяташе, че това е някаква ракета или друг подобен сигнал, пуснат от вампирите. Можеше дори да е направено за разсейване. Ако отклонеше вниманието си дори за миг, щяха да го довършат.

Но светлината остана, засили се, разшири се. Движеше се; беше по-високо, отколкото той смяташе в началото.

Най-важното - атаката на вампирите се позабави. Телата им се сковаха и те със зяпнали уста извърнаха глави към тъмното небе.

Еф не можеше да повярва на късмета си. Подготви меча, за да си проправи път сред стригоите, да опита със сетни сили да се спаси, убивайки...

Но дори и той не можа да устои. Небесният пламък беше толкова привлекателен. И той трябваше да поеме риска и да погледне нагоре към мръсното небе.

През черното покривало от сажди, което задушаваше планетата, падаше яростен пламък. Режеше като огън от ацетиленова горелка. Сияеше в тъмнината като комета с глава от чист пламък и изтъняваща опашка. Изгаряща сълза от червено-оранжев огън раздираше изкуствената нощ.

Това можеше да е само някакъв спътник - или даже нещо по- голямо - който се е отклонил от орбитата си и навлиза в атмосферата. Като огнено гюлле, запратено по земята от победеното слънце.

Вампирите заотстъпваха. Червените им очи бяха приковани в огнената струя, те се препъваха един в друг, некоординирани като никога. Страхуват се или нещо подобно, помисли Еф. Небесният знак проникна в техните примитивни същности, а те можеха да изразят ужаса си само с пискане и тромаво отстъпление.

Даже господин Куинлан малко се отдръпна. Надвит от светлината и от цялото зрелище.

Падащият спътник гореше ярко в небето и раздели гъстите пепеляви облаци. Внезапно ивица дневна светлина нахлу като огнения пръст на Бог, прогаряйки всичко. Простря се на около три мили и покри целия лагер.

Фет, Гюс и Хоакин пресрещнаха горящите и пищящи вампири. Тримата се хвърлиха сред ужасената сган и посякоха по-бавните. Тяхното нападение предизвика безредно бягство във всички посоки.

В миг величественият стълб светлина разкри лагера. Високата стена, мрачните постройки, влажната земя. Всичко беше просто, почти грозно, но обикновената външност го правеше още по-страшно. Изглеждаше като мясТо, на което се върши истинската работа; като заден двор на шоуруум или мърлява ресторантска кухня.

Еф с нарастващо внимание гледаше огнената ивица - главата й гореше все по-силно и по-ярко, докато накрая пламъкът я погуби; яростната огнена опашка изтъня до край. После - нищо.

Зад нея дългоочакваната дневна светлина най-сетне беше почнала да озарява небето. Като че огнената ивица известяваше за нейното идване. Бледият овал на слънцето се провидя и лъчите му се промъкнаха през пукнатините в отровния пашкул. В някогашния свят подобна светлина не би могла да мине и за зазоряване, ала сега беше достатъчна. Натика бягащите създания под земята за час или два.

Еф видя зад Фет и Гюс една затворничка и въпреки голата глава и безформения гащеризон, тутакси разпозна в нейно лице Нора. Връхлетяха го противоречиви чувства. Сякаш от последната им среща бяха изминали години, а не седмици. Но точно сега имаха по-належаща работа.

Господин Куинлан се оттегли в сенките. Поносимостта му към ултравиолетовата светлина беше достигнала до своя краен предел.

- Ще ви чакам... в университета... пожелавам късмет на всички ви.

След тези думи той без усилие се прехвърли през стената на лагера и изчезна в миг.

Гюс забеляза, че Бруно се стиска за гърлото и отиде при него.

- Quepaso, vato?

- Копелето се намърда в мене - отговори Бруно. Сгърчи лице, облиза пресъхналите си устни и плю. Позата му беше неестествено отпусната, сякаш вече усещаше как червеите пълзят в него. - Хора, обречен съм.

Всички млъкнаха. Гюс в потреса си се пресегна и взе да опипва лицето и гърлото на Бруно. После го дръпна и силно го прегърна.

- Бруно.

- Проклетите уроди. Имаха късмета да ме уцелят - отвърна приятелят му.

- По дяволите! - кресна Гюс и се отдръпна от него. Не знаеше какво да прави. Никой не знаеше. Гюс се отдалечи и нададе неистов вой.

Хоакин просълзен се приближи до Бруно, заби върха на меча си в калта и рече:

- Това място, това проклето място е адът на земята.

После вдигна меча към небето и изкрещя:

- Ще изтребя кръвопийците до един в твоя памет!

Гюс бързо се върна. Посочи Еф с пръст.

- Ти обаче се справи, а? Как стават тия работи? Предполагаше се, че ще бъдете заедно. Какво се случи с моето момче?

Фет пристъпи между двамата.

- Той не е виновен.

- Откъде знаеш? - сопна се Гюс, а очите му пламтяха от болка. - Ти беше с мене!

Гюс рязко се обърна и отиде пак при Бруно.

- Само ми кажи, че тоя шибаняк е виновен, Бруно, и ще го убия тук и сега. Кажи ми!

Бруно обаче, дори да го беше чул, не отговори. Разглеждаше ръцете си, търсеше червеите.

- Вампирите са виновни, Гюс - намеси се отново Фет. - Не се разсейвай.

- О, аз не се разсейвам - отвърна Гюс. Тръгна заплашително към Фет, който спокойно го остави да доближи, понеже знаеше, че младежът трябва да намери отдушник за отчаянието си. - Не се разсейвам. Фокусиран съм като шибан лазерен лъч. Аз съм Сребърния Нинджа.

Гюс пак посочи Еф и повтори:

- Не се разсейвам.

Еф понечи да се защити, но се отказа. Даде си сметка, че Гюс не се интересува какво е станало наистина. Просто гневът беше за него единственият начин да изрази болката си.

Фет се обърна към Еф.

- Какво беше онова нещо в небето?

Еф сви рамене.

- Не знам. Направо бях загинал, като Бруно. Спипаха ме и всичко свърши. И тогава онова нещо проряза небето. Падаше към земята. Уплаши стригоите. Крайно глупашки късмет.

- Това не беше късмет - заяви Нора. - Друго беше.

Еф се сепна; беше се разсеял от променената й външност.

- Какво друго?

- Не можеш да го отречеш - каза Нора, - или може би не искаш да знаеш. Може даже и да не ти пука. Но това не просто се случи, Ефраим. Случи се на теб. На нас.

Тя погледна Фет и доуточни:

- На всички нас.

Еф се обърка. Нещо да гори в атмосферата заради тях?

- Хайде да те измъкнем оттук - каза той. - И Бруно. Преди още някой да пострада.

- Няма начин - отсече Гюс. - Ще разнищя това място. Искам да открия копелето, което затри моето момче.

- Не - отвърна Нора и пристъпи напред, най-дребната от всички тях. - Първо ще намерим майка ми.

Еф беше стъписан.

- Нора... нали не вярваш наистина, че тя е още тук?

- Още е жива. И точно ти няма да повярваш кой ми каза това.

Нора разказа на Еф за Евърет Барнс. Първоначално Еф се озадачи; чудеше се защо тя би си правила подобни шеги. После направо се сащиса.

- Евърет Барнс - началник на лагер за кръв?

- Началник на всички лагери за кръв - поясни Нора.

Еф отказваше да повярва, но скоро разбра, че е точно така. Най-лошото в тази вест беше, че тя беше съвършено логична.

- Кучият му син.

- Тя е тук - продължи Нора. - Той каза, че е тук. И смятам, че знам къде.

- Добре - склони Еф уморено и без да знае доколко бива да настоява по толкова чувствителен въпрос. - Но си спомни какво опита да ни причини Барнс по-рано.

- Това няма значение.

- Нора - рече Еф. Той не искаше да остава по-дълго от необходимото в лагера. - Не смяташ ли, че Барнс би ти казал нещо...

- Трябва да идем да я вземем - заяви Нора и се извърна от него. Фет й се притече на помощ.

- Имаме слънце. Преди облакът да се спусне отново. Ще проверим.

Еф погледна първо него, после Нора. Те вземаха решения заедно. Еф беше малцинство.

- Добре - рече накрая. - Да побързаме.

* * *

Когато малко светлина се прокрадна над света - все едно някой беше завъртял реостата от последната на предпоследната степен - лагерът се разкри пред тях като мърляв полувоенен обект и затвор. Високата ограда завършваше с намотки бодлива тел. Повечето сгради бяха евтино построени и зацапани от дъждовете. Натрапчиво изключение правеше административната сграда; на единия й калкан беше изобразен символът на корпорацията Стоунхарт: черен кръг, разполовен от сиво-син лъч, като затварящо се око.

Нора бързо ги поведе по покрития с брезент проход навътре в лагера, покрай вътрешни портали и други сгради.

- Родилната зона - каза тя и посочи високата порта. - Изолират бременните жени. Отделят ги от вампирите.

- От суеверие?

- Стори ми се по-скоро карантина. Не знам. Какво би се случило с плода, ако майката бъде превърната?

- Не знам - каза Фет. - Никога не съм мислил за това.

- Е, те са помислили - продължи Нора. - Като че ли са взели всички предпазни мерки това никога да не се случи.

Подминаха главния вход и продължиха край стената. Еф продължаваше да поглежда назад.

- Къде са всички хора? - попита той.

- Бременните жени живеят в бунгала отзад. В бараката на запад оттук са хората, на които източват кръв. Прилича на концлагер. Мисля, че ще обработват майка ми някъде в зоната пред нас.

Посочи две тъмни сгради зад родилната зона. Не изглеждаха много обещаващо. Забързаха към входа на голям обор. В момента охранителните пунктове пред него бяха празни.

- Това ли е? - попита Фет.

Нора се огледа, помъчи се да се ориентира.

- Видях една карта... Не знам. Не си го представях така.

Фет първо провери охранителните пунктове. Вътре имаше редица малки монитори, всичките тъмни. Никакви ключове за осветление, никакви столове.

- Вампири охраняват това място - каза той. - За да държат хората вън от него, или пък вътре?

Входът не беше заключен. Първото помещение, което би трябвало да е офис или приемна, беше претъпкано с гребла, лопати, мотики, навити маркучи, култиватори и ръчни колички. Подът беше мръсен.

Отвътре се чуваше грухтене и цвърчене. Еф помисли, че хора издават тези звуци и го втресе. Но не беше така.

- Животни - каза Нора и приближи вратата.

Огромният обор беше шумен и светъл. Беше висок колкото триетажна сграда и два пъти по-широк от футболно игрище. Не беше възможно да обхванеш с един поглед тази ферма на закрито. От мертеците висяха мощни лампи. Зеленчуковите лехи и овощ- ната градина имаха и допълнително осветление. Вътре беше много горещо, но въздухът циркулираше багодарение на грамадни вентилатори и имаше лек ветрец.

Прасетата се бутаха в кално ограждение до непокрита кочина. Срещу кочината се намираше кокошарник с високи огради, а до него - нещо, от което идеха звуци като от краварник и кошара. Мирисът на тор се носеше по изкуствения ветрец.

В началото Еф трябваше да заслони очите си заради сипналата се от тавана силна светлина; почти нямаше сенки. Тръгнаха по една пътека край напоителна тръба, повдигната на крачета на височина от две стъпки.

- Фабрика за храна - рече Фет. Посочи камерите. - Тук работят хора. Вампирите ги държат под око. - Зажумя към лампите. - Може би горе между обикновените лампи са наслагали и ултравиолетови, за да наподобят истинската слънчева светлина.

- И хората имат нужда от светлина - добави Нора.

- Вампирите не могат да влизат вътре. Хората са оставени сами да се грижат за животните и да прибират реколтата.

- Съмявам се, че са сами - каза Еф.

Гюс свирна, за да привлече вниманието им.

- Горе - рече той.

Еф вдигна поглед. Завъртя се в пълен кръг и най-сетне забеляза една фигура, която се движеше по пътечката на две трети височината на дългата стена.

Човек. Облечен в дълга сива престилка и с широка непромокаема шапка на главата. Движеше се с най-голямата възможна бързина покрай парапета.

- От Стоунхарт е - отбеляза Фет. Хората на Елдрич Палмър след неговата смърт бяха минали на служба при Господаря, който овладя корпорацията с цялата й огромна индустриална инфраструктура. Бяха симпатизанти на стригоите и нещо като спекуланти в смисъла на новата икономика, където се работеше срещу храна и подслон.

- Ей! - провикна се Фет. Мъжът не отговори. Само наведе глава и забърза още повече.

Погледът на Еф пробяга по пътечката до ъгъла. Там имаше широка триъгълна платформа, която служеше и за наблюдателница, и за снайперска стрелба. Към тавана беше вирнато дългото дуло на картечница.

- Снишете се! - викна Фет и всички се пръснаха. Гюс и Бруно затичаха към входа, Фет грабна Нора и я отведе до ъгъла на кокошарника, Еф се стрелна към кошарата на овцете, а Хоакин - към градините.

Еф се сниши и затича край оградата; точно от попадането в такова тясно пространство се страхуваше. Но той нямаше да загине от човешка ръка. Поне това беше решил доста отдавна. Бяха лесна мишена тук, долу сред спокойната и добре осветена ферма - а по този въпрос Еф можеше да направи нещо.

Овцете бяха разтревожени и блееха толкова силно, че той не чуваше нищо друго. Погледна назад и видя как Гюс и Бруно тичат към една стълба до стената. Мъжът от Стоунхарт беше стигнал до триъгълната площадка и бърникаше за картечницата, след което насочи дулото надолу. Първият откос беше по Гюс. Куршумите удряха земята зад него, докато стрелецът не загуби ъгъл. Гюс и Бруно почнаха да се качват по стълбата по лявата стена, но нямаше как да се озоват точно под противника и той получи възможност отново да опита да ги обстрелва, докато стигнат до пътечката горе.

Еф махна телените примки от портичката на кошарата. Овцете шумно навлязоха в откритото оградено пространство. Еф намери подвижната част от оградата му и се прехвърли, за да отвори от външната страна. Вдигна крака и остана горе, за да не го стъпчат бягащите животни.

Чу стрелба, но не погледна, а притича до краварника и повтори същото - отвори вратата и пусна стадото. Добичетата не бяха някакви охранени холщайнки, а можеха да минат за крави само по име - слаби, с провиснала кожа и бледи очи, и бързи. Разбягаха се на разни страни, като доста от тях се втурнаха в овощната градина и размазаха хилавите ябълкови дръвчета.

Еф обиколи обора да потърси другите. Далече вдясно видя Хоакин - стоеше зад една от лампите и ползваше някакъв инструмент, за да я насочи нагоре и да заслепи стрелеца. Гениалната му идея вършеше добра работа. Разсея човека от Стоунхарт и така Гюс и Бруно можаха да преодолеят изложената на огън част от стълбата. Хоакин се сниши, когато онзи уцели лампата и крушката се пръсна в дъжд от искри.

Фет търчеше под прикритието на една заблудена юница към стълбата на близката стена, вдясно от мястото на стрелеца. Еф свърна зад ъгъла на краварника и тъкмо, когато се канеше също да се втурне към стената, калта в краката му заподскача. Той отстъпи светкавично и куршумите нащърбиха дъските на мястото, където допреди миг се намираше главата му.

Стълбата се олюляваше под тежестта на Фет, който се катереше към пътечката. Стрелецът се беше усукал целия в усилието да насочи огъня към Гюс и Бруно, но те бяха ниско на пътечката и куршумите тракаха по железата. Някой отдолу насочи друга лампа към мъжа от Стоунхарт и в светлината Фет видя как лицето му се изкриви, все едно знаеше, че ще загуби. Какви бяха тези хора, които по своя воля служеха на вампирите?

Нечовешки, рече си Фет.

Тъкмо тази мисъл му даде сили да преодолее последните стъпала. Противникът още не знаеше, че някой го приближава от тази страна, но можеше всеки момент да се обърне. Представата как дългото дуло се насочва към него накара Фет да тича по-бързо и да измъкне меча от ножницата.

Нечовешки мръсници.

Стрелецът чу или усети тропането на ботушите му. Извъртя се с облещени очи и стреля, преди да е обърнал дулото докрай. Късно. Фет беше прекалено близо. Заби меча в корема на стрелеца и го издърпа.

Мъжът се свлече на колене, объркан и потресен от това, че Фет нарушава новия вампирски ред, също толкова, колкото Фет беше потресен от това, че той предава човешкия род. От обиденото му лице блъвна жлъчка и кръв и закапа по дулото на картечницата.

Агонията му въобще не приличаше на вампирската. Фет не беше навикнал да убива хора. Сребърният меч ставаше за убиване на вампири, но беше съвършено негоден за човеци.

Бруно дотича от другата пътечка и, преди Фет да успее да реагира, сграбчи мъжа, вдигна го и го хвърли от площадката. Той се завъртя във въздуха, оставяйки кървава диря, и падна с главата напред.

Гюс грабна картечницата. Завъртя я, за да обхване цялата изкуствена ферма долу. После се прицели нагоре, в лампите, които я осветяваха.

Фет чу вик и разпозна гласа на Нора. Видя я долу - размахваше ръце и сочеше картечницата, а наоколо припкаха овцете.

Фет грабна ръцете на Гюс, точно под раменете. Не го спираше, просто опитваше да привлече вниманието му.

- Недей. Тази храна е за хората.

Гюс потрепери. Той искаше да подпали това място. Най-сетне отклони дулото от лампите и започна да стреля по отсрещната стена на огромното помещение, а гилзите затрополиха по площадката.

Нора излезе първа от фермата. Усещаше как другите искат тя вече да си тръгне заедно с тях. Бледата светлина скоро щеше да изчезне от небето. С всяка следваща стъпка Нора ставаше все по-нетърпелива и накрая затича.

Следващата постройка беше обградена с ограда и гъста черна мрежа. Видя сградата - по-стара от другите, част от някогашната фабрика за обработка на храна. По-малка от фермата, безлична индустриална сграда, която направо крещеше „кланица“.

- Това ли е? - попита Фет.

Зад сградата се виждаше извивката на външната стена.

- Освен... освен ако не е различно от картата - рече Нора.

Тя не преставаше да се надява. Това място определено не приличаше на вход за някаква пенсионерска общност или каквато и да е гостоприемна среда.

Фет я спря.

- Нека вляза първо аз - рече той. - Ти чакай тук.

Тя го погледа как тръгва, а останалите се струпаха около нея така, както съмненията се трупаха в ума й.

- Не - отсече тя и настигна Фет. Не й достигаше въздух и тихо додаде - И аз идвам.

Фет отвори поратата, колкото да влязат двамата. Другите отидоха до една странична врата, която се оказа отключена.

Вътре бръмчаха машини. Тегнеше трудно определима в началото миризма.

Миризмата на стари монети, затоплени в потен юмрук. Човешка кръв.

Нора се сви. Знаеше какво ще види още преди да стигнат до първите килии.

В помещения не по-големи от тоалетна стояха инвалидни колички с високи облегалки. Бяха наклонени под плетеница от навити маркучи, които висяха от по-дебели тръби. Бяха чисти и служеха за отвеждането на човешка кръв до по-големите съдове, окачени на стойки. Килиите бяха празни.

По-нататък подминаха хладилно помещение, където зловещата стока беше пакетирана и съхранявана. Кръвта беше годна за употреба четиридесет и два дни, но може би като храна за вампирите можеше да се ползва по-кратко.

Нора си представи възрастните хора, които биваха довеждани тук - как седят отпуснати в количките, а кръвта им изтича през прикачените на шиите им тръбички. Видя как очите им се обръщат в орбитите. Предположи, че може би са подмамени да дойдат тук чрез въздействието на Господаря върху техните уморени и крехки умове.

Трескаво продължи да се движи. Знаеше каква е истината, ала отказваше да я приеме. Опита да извика майка си, а тишината, която й отговори, беше страшна. Гласът й отекна и прозвъня отчаяно.

Влязоха в широко помещение, облицовано с плочки до три четвърти от височината им и с множество отвори на канали по за- цапания в червено под. Кланица. Сбръчкани тела висяха на куки, одрани кожи бяха струпани отдолу.

Нора усети как й се гади, но стомахът й беше празен. Тя стисна ръката на Фет и той й помогна да остане на краката си.

Барнс, каза си Нора. Този касапин и лъжец.

- Ще го убия - промълви тя.

Еф се появи и застана до Фет.

- Трябва да тръгваме.

Нора беше заровила лице в гърдите на Фет и усети как той кимва в потвърждение.

- Ще пратят хеликоптери. Полиция, с обикновени оръжия - добави Еф.

Фет обгърна Нора с ръка и я отведе до най-близкия изход. Тя не искаше да вижда нищо повече. Искаше да излезе от лагера завинаги.

Светлината навън беше болнаво жълта. Гюс се качи в кабинка- та на един багер, паркиран оттатък калния път, до оградата. Побутна ръчките и двигателят заработи.

Нора усети как Фет се скова и вдигна поглед. Наблизо стояха десетина прилични на призраци хора в гащеризони. Бяха излезли от бараките в нарушение на правилника. Несъмнено привлечени от картечната стрелба и любопитни защо е вдигната тревогата. Или пък тъкмо те бяха изтеглили късите клечки.

Гюс слезе от багера и взе да крещи на хората, да ги ругае, задето са такива бездейни страхливци. Ала Нора му викна да млъква.

- Те не са страхливци - укори го тя. - Те са недохранени, имат ниско кръвно налягане, хипотензия...Трябва да им помогнем, за да могат те да си помогнат сами.

Фет остави Нора да се качи в кабинката на багера и да проучи как действа.

- Гюс - обади се Бруно. - Аз оставам.

- Какво? - удиви се Гюс.

- Оставам тук, за да издъня тая гадост. Време е за малко отмъщение. Ще им покажа, че са ухапали не тоя скапаняк, когото е трябвало.

Гюс схвана. Веднага разбра.

- Ти си шибан, гаден герой, hombre.

- Най-гадният. По-гаден от тебе.

Гюс се усмихна. Толкова беше горд с приятеля си, че направо се задушаваше. Стиснаха ръце и се привлякоха един друг в здрава братска прегръдка. Хоакин направи същото.

- Никога няма да те забравим, човече.

Бруно си придаде ядосано изражение, за да прикрие размекването си. Погледна назад към сградата за източване на кръв и додаде:

- Нито пък тия копелета. Гаранция.

Фет беше обърнал багера и сега го подкара напред, блъсна оградата и я прегази с широките вериги на машината.

Вече се чуваха полицейски сирени. Множество. Приближаваха.

Бруно отиде при Нора.

- Госпожо? - рече той. - Ще изгоря това място. Заради тебе и заради мене. Да знаеш.

Нора кимна безутешно.

- Тръгвайте вече - подкани ги Бруно и се отправи към кланицата с меч в ръка.

- Махайте се всички! - викна заплашително той на хората от лагера и ги пропъди. - Нужна ми е всяка минута.

Еф подаде ръка на Нора, обаче Фет се беше върнал за нея и тя го хвана под мишница и подмина. Еф след миг ги последва оттатък съборената телена ограда.

* * *

Бруно беснееше от болка. Усещаше как червеите шават в него. Врагът беше проникнал в кръвоносната му система, разпрострял се беше из вътрешните му органи, гърчеше се в мозъка му. И Бруно бързаше. Премести самостоятелните ултравиолетови лампи от градините на фермата, отнесе ги във фабриката за източване на кръв и ги разположи вътре, до вратите, за да забавят нахлуването на вампирите. После се залови да пререже всички тръби и да потроши апаратурата за източване на кръв с такова настървение, като че раздираше собствените си заразени артерии. Пробиваше и режеше опаковките с охладената кръв; подът и дрехите му се обагриха в червено. Кръвта шуртеше навсякъде, Бруно прогизна, но не престана да реже, докато не се увери, че е унищожил и последния пакет. После започна да троши уредите, вакуумните помпи.

Вампирите се мъчеха да влязат, но ултравиолетовите лампи ги изпържваха. Бруно разкъса човешките трупове и кожи, ала не знаеше какво друго да направи с тях. Щеше му се да разполага с бензин и запалка. Включи машините и почна да сече кабелите им с надеждата да предизвика късо съединение и пожар.

Когато първият полицай проникна в сградата, той се натъкна на Бруно, който разрушаваше всичко с подивял поглед, целия окъпан в кръв. Полицаят стреля по него без предупреждение. Два куршума счупиха ключицата и раздробиха лявото му рамо.

Бруно чу как влизат още полицаи и се покатери по опряната с рафтовете за стока стълба до най-високата точка в сградата. Увисна на една ръка над полицаите и вампирите, които бяха полудели и от нанесените поражения, и от кръвта, която капеше от Бруно. Когато вампирите плъпнаха нагоре към него, Бруно изви шията си по посока на гладните същества долу, прониза я с меча си и - мамицата ви! - унищожи и последния източник на човешка кръв в цялата сграда.

Ню Джърси

Господаря лежеше неподвижно в пълния с пръст ковчег, изработен преди много години от неверника Ейбрахам Сетракян. Ковчегът се намираше в товарното отделение на ван със затъмнени стъкла. А ванът беше част от конвой от четири коли, които се връщаха от Ню Джърси в Манхатън.

Множеството очи на Господаря бяха видели как в тъмното небе пламти ярката следа на горящия космически кораб, сякаш сам Бог раздира нощта. И после - стълбът светлина и злощастното, но не и изненадващо завръщане на Родения...

Блестящата следа в небето съвпадна точно с повратния миг за Ефраим Гудуедър. Ярката светкавица спаси живота му. Господаря знаеше - няма съвпадения, има само поличби.

Какво означаваше това? Какво предвещаваше? Какво толкова имаше у Гудуедър, та предизвика природните стихии да го избавят?

Предизвикателство. Чисто и пряко предизвикателство, което Господаря приветства. Защото победата е толкова голяма, колкото е силен противникът.

Изкуствената комета пламна в небето над Ню Йорк и така потвърди, че все още незнайното място на произхода на Господаря е някъде наблизо.

Това запълваше мислите на Господаря. По някакъв начин беше отглас от онази комета, която преди две хиляди години възвести родното място на друг Бог, слязъл на земята.

Скоро щеше да падне нощ, скоро вампирите щяха да се надигнат. Техният повелител разпростря силата си над тях, подготви ги за битка, мобилизира ги със своя ум.

Всички до един.

Яков и Ангелът

Параклисът „Свети Павел" университетът „Колумбия”

Киселинният дъжд продължи да вали обилно и непрестанно; замърсяваше всичко, целия град.

Господин Куинлан се намираше в купола на параклиса „Свети Павел“ и оттам видя как стълбът светлина почна да гасне и от тъмните облаци се разнесе тътен. Чуваха се сирени. Виждаха се тръгналите към лагера полицейски коли. Хората-полицаи скоро щяха да стигнат там. Господин Куинлан се надяваше Фет и останалите да успеят да напуснат лагера навреме.

Извади книгата от малка ниша в основата на купола. Намести се дълбоко в нишата, далеч от дъжда и дневната светлина. Настани се удобно в тясното скривалище от гранит. Имаше тетрадка с вписани бележки и наблюдения. В безопасното и сухо място господин Куинлан внимателно отвори книгата.

И започна да чете отново.

Интерлюдия 3

OCCIDO LUMEN: СОДОМ И ГОМОР

Ангелът нa смъртта пя c Божия глас, когато градовете бяха разрушени в дъжд от сяра и огън. Разкри се лицето на Бог и Неговата светлина мигом изпепели всичко.

Ала чудната сила на изгарянето не бе нищо за Озриил, вече не. Той жадуваше за лично разрушение. Искаше да наруши порядъка и така да добие власт над него.

Лот избяга със семейството си, но жена му се обърна, та погледна Божието лице, което вечно се променяше и то беше невъзможно светло. По-ярко от слънцето, то изгори всичко около жената, а нея превърна в бял солен стълб[16].

В цялата равнина, на пет мили околовръст, пясъкът се превърна в чисто стъкло. И по това стъкло крачеха архангелите - работата им беше свършена; заповядано им бе да се завърнат в етера. Времето им като човеци на земята вървеше към своя край.

Озриил усещаше топлото гладко стъкло под стъпалата си, усещаше слънцето по лицето си, усещаше как вътре в него се надига зъл порив. С плитки думи той прилъга Михаил да се отдели от Гавриил, отведе го на една скала и го подмами да разтвори сребърните си крила и да изпита топлината на слънцето върху тях.

Озриил се превъзбуди от това и вече не можеше да се сдържа. Нападна брата си с голяма сила, разкъса гърлото му и пи от неговата искряща сребърна кръв.

Чувството беше невероятно. Съвършено извращение. Когато Озриил беше разперил напълно крилата си и се гърчеше в жесток екстаз, Гавриил дойде. И се отврати. Наредено им бе да се върнат незабавно, ала Озриил, пленен от лудата си страст, отказа. Опита да отвърне и Гавриил от Бога.

Нека ние да сме Него, тук на земята, рече му. Нека станем богове и вървим между човеците, та те да ни обожават. Нима ти не вкуси властта? Нима не ти хареса?

Но Гавриил устоя. Призова Рафаил и той дойде в човешки облик, на стрела от светлина. Лъчът прикова Озриил към земята, която той толкова обичаше. Затвори го между двете реки. Същите реки, които подхранваха каналите в Содом. Божието отмъщение бе въздадено бързо: на архангелите бе повелено да разкъсат своя брат и да пръснат частите му из веществения свят.

Озриил биде разкъсан на седем парчета; нозете, ръцете и крилата му бяха разхвърляни в далечни краища на земята и погребани дълбоко. Останаха само главата и гърлото му. И понеже умът и устата на Озриил бяха най-противни Богу, седмият къс бе запратен далеч в океана и потъна на много левги навътре. Погребан в най-тъмната тиня и най-черния пясък на дъното. Никой нямаше да може да докосне останките. Никой нямаше да може да ги премести. Щяха да останат там до съдния ден, до последния от дните, когато всеки живял на земята щеше да се изправи пред лицето на своя Създател.

Ала с времето капки от кръвта на разпилените части се процедиха навън и дадоха живот на нови същества. Древните. Среброто, най-близкото до изпитата кръв, винаги щеше да е смъртоносно за тях. Слънцето, най-близкото до Божието лице на земята, винаги щеше да ги изтребва и изгаря. И както беше в мига на тяхното възникване, щяха да си останат заключени между течащите води, без да могат да ги прекосяват сами.

Те нямаше да са способни да познаят любовта. Щяха да се множат само като отнемат живот. Никога нямаше да дадат живот. А ако някога чумата на тяхната кръв се разпростреше без мяра, щяха да загинат - коляното им щеше да измре от глад.

Университетът „Колумбия"

Господин Куинлан видя по-различни глифи - те упътваха към местата, където бяха запокитени частите от ангела на смъртта.

Всички места на произхода.

Припряно ги записа. Напълно съвпадаха с местата, които Родения посети, когато събираше праха на Древните. Върху повечето бяха изградени ядрени централи, които групата Стоунхарт преди около две години взриви. Разбира се, Господаря бе планирал своя удар твърде внимателно.

Ала седмото място, най-важното от всички, представляваше тъмно петно на страницата. Черна форма в северозападната част на Атлантическия океан. А до нея - две думи на латински: Obscura. Aeterna.

Във водния знак се провиждаше още една причудлива форма.

Падаща звезда.

Господаря беше пратил хеликоптери. Видяха ги през прозорците на колите, докато бавно пътуваха на юг, към Манхатън. Прекосиха реката Харлем откъм Марбълхил и избегнаха големите булеварди. Зарязаха колите при гроба на президента Грант и продължиха пеш, като обикновени граждани, под непрестанния дъжд. Промъкнаха се в изоставения кампус на университета „Колумбия“.

Докато останалите слязоха под земята да се прегрупират, Гюс мина през Лоу плаза, влезе в Бюъл хол и със сервизния асансьор се качи на покрива. Там беше неговият птичарник, където живееха пощенските гълъби.

„Джърси експрес“ се беше завърнал и се гушеше под измайсторения от Гюс улук.

- Добро момче си ти, Хари - похвали го Гюс, докато развиваше съобщението, надраскано с червена химикалка върху парче лист от тетрадка. Той веднага разпозна маниера на бившия си съперник Крийм да пише само с главни букви и да пресича О-то като нула.

ЗДРАСТИ МЕКС.

ЗЛЕ Е - ГОЛЯМ ГЛАД. МОЖЕ ДА СГ0ТВЯ ГЪЛЪБА KATО СЕ ВЪРНЕ.

ПОЛУЧИХ ЗА ДЕТОНАТОРА. ИМАМ ИДЕЯ ЗА ТЕБЕ.

ДАЙ МЯСТО И ПРАТИ ХРАНА. КРИЙМ ИДВА В ГРАДА. ЧАКАМ СРЕЩА.

Гюс изяде листчето и взе дърводелския молив, който държеше при храната за гълъбите и хартийките. Писа на Крийм и определи среща на едно място към края на кампуса, на повърхността. Не харесваше Крийм и не му вярваше, обаче тлъстият колумбиец движеше черния пазар в Джърси. И може би - само може би - щеше да им свърши работа.

* * *

Нора беше изтощена, но не можеше да си почине. Плачеше на пристъпи. Трепереше, виеше и хлипаше, та чак коремът я заболя.

Когато най-сетне утихна, току прокарваше длан по главата; обръснатата коса боцкаше. Каза си, че старият й живот, старата й същност - родената в онази нощ в кухнята, родената от сълзите на майка й - вече ги няма. Родена в сълзи, отишла си в сълзи.

Чувстваше се уплашена, празна, сама... и някак обновена, въпреки всичко. Разбира се, кошмарното им съществуване тук бледнееше пред затворничеството в лагера.

Фет седеше през цялото време до нея и я слушаше внимателно. Хоакин се беше облегнал на стената до вратата, за да облекчи болките в коляното си. Еф седеше отсреща със скръстени ръце и гледаше как Нора се мъчи да осмисли видяното в лагера.

Тя смяташе, че Еф би трябвало вече да се е досетил за нейните чувства към Фет; това личеше и от позата му, и от това, че седи чак на другия край на стаята. Още никой не бе продумал нищо по въпроса, ала истината висеше във въздуха като буреносен облак.

Силата на всичките преплитащи се чувства караше Нора да говори. Говореше бързо. Най-много я преследваше мисълта за бременните жени в родилната зона на лагера. Повече и от мисълта за смъртта на майка й.

- Там заплождат жените. Опитват се да създадат В-положително потомство. И ги възнаграждават с храна, с удобства. И те... те сякаш са се нагодили към това. Не знам защо това ме е обсебило така. Може би съм твърде сурова към тях. Може би инстинкът за оцеляване не е такова чисто и благородно чувство, каквото го изкарваме. Може би е по-сложно. Понякога оцеляването означава компромис. Голям компромис. Да се бунтуваш е достатъчно труд- но, когато се бориш само за себе си. А когато вътре в теб расте нов живот... или имаш малко дете... - Тя погледна Еф. - Искам да кажа, че сега те разбирам по-добре. Знам как се разкъсваш.

Еф кимна, за да покаже, че приема извинението.

- Е, казах го - продължи Нора. - Щеше ми се обаче да бе дошъл навреме за срещата ни в съдебната медицина. Майка ми щеше да е жива сега.

- Закъснях. Признавам. Забавих се в...

- В къщата на бившата ти жена. Не отричай.

- Нямах и намерение.

- Но?

- Но не е моя вината, че вампирите те намериха.

Нора изненадана се извърна към него.

- Това как си го представяш?

- Трябваше да дойда. Ако бях дошъл навреме, сега нещата щяха да са различни. Обаче не аз доведох стригоите при тебе.

- Така ли? И кой ги доведе?

- Ти.

- Аз...?

Нора не можа да повярва на ушите си.

- Използвала си компютъра. Интернет. Пращала си съобщения на Фет.

Това е. Каза го. В началото Нора се сепна, изпита вина, ала бързо се отърси от нея.

- Така ли било?

Фет се изправи, за да я защити. В цял ръст.

- Не бива да й говориш така.

Еф не отстъпи.

- О, не бива ли? Ходя от месеци в тази сграда почти безпроблемно. Наблюдават нета. Знаете го.

- Значи сама съм си виновна - рече Нора и приплъзна ръката си под тази на Фет. - Според тебе моето страдание е наказание.

Фет потръпна от докосването й. Когато пръстите на Нора се сплетоха с неговите, той едва не заплака. Подобен дребен при други обстоятелства жест се видя на Еф като красноречив публичен край на връзката му с Нора.

- Глупости - каза той. - Нямах предвид това.

- Но го намекна.

- Намекнах, че...

- Знаеш ли какво, Еф? Това приляга на твоя модел.

Фет стисна ръката на Нора, за да я успокои, но тя продължи бързо.

- Ти винаги закъсняваш по малко. С това искам да кажа, че осъзнаваш късно. Ти осъзна колко много обичаш Кели... след като скъсахте. Осъзна колко е важно да бъдеш пълноценен баща... след като вече не живееше със Зак. Нали? И сега... мисля, че ще започнеш да осъзнаваш колко съм ти била нужна. Защото вече не съм с тебе. - Тя се стресна, когато произнесе това на глас, пред другите, но такава беше истината. - Винаги малко закъсняваш. Прекарал си половината от своя живот в извинения. В опити да компенсираш миналото, вместо да правиш нещата на момента. Мисля, че най-лошото нещо, което ти се е случило, е твърде ранният ти голям успех. Клишето за „младия гений“. Въобразяваш си, че ако работиш много, можеш да поправиш скъпоценните неща, които си счупил, а е трябвало просто да внимаваш, когато му е било времето. - Нора вече се поуспокои и усети как Фет я придърпва да седне, но сълзите й продължаваха да се леят, а гласът й стана дрезгав и пълен с болка. - Ако има едно нещо, което би трябвало да си научил, откак започна този ужас, то е, че нищо не ти е гарантирано. Особено другите човешки същества...

Еф продължаваше да седи в другия край на стаята, без да помръдва. Беше прикован на пода. Толкова неподвижен, та Нора се питаше дали думите й въобще са стигнали до него. Но след уместно дълго мълчание, когато стана ясно, че Нора няма какво повече да каже, той стана и бавно излезе.

* * *

Еф крачеше из старите коридори. Чувстваше се вцепенен. Сякаш не стъпваше по земята.

Разкъсваха го противоречиви пориви. Първо, прииска му се да напомни на Нора колко пъти едва не бяха залавяни и превърнати заради майка й. Колко тежко ги бавеше деменцията на госпожа Мартинес през всички тези месеци. Вече очевидно нямаше значение, че самата Нора неведнъж бе изразявала желание майка й да не е с тях. Не. Всички грешки бяха по вина на Еф.

Второ, той беше потресен да види колко близка е Нора с Фет сега. Отвличането и спасяването й ги бяха сближили още повече. Заздравиха нововъзникналата им връзка. И това най-силно завърташе ножа в раната му. Защото за Еф спасяването на Нора беше нещо като тренировка за спасяването на Зак, ала единственият резултат беше разголването на неговия най-голям страх - че може да спаси Зак и при все това да открие, че той е променен завинаги. Че го е загубил завинаги.

Част от него говореше, че вече е твърде късно. Това беше депресивната му част. Еф непрестанно се мъчеше да я отблъсне. Цереше я с хапчета. Усука ръка, за да бръкне в торбата на гърба си; разкопча джобчето за ключове и монети. Последният му викодин. Сложи таблетката върху езика и я остави там, докато отдели достатъчно слюнка да я преглътне.

Еф си припомни образа на Господаря, който стои високо на парапета на замъка Белведере и гледа отгоре легионите си в Сентрал парк, а Кели и Зак стоят редом с него. Мъждивото зеленикаво изображение го преследваше, разяждаше го и той продължаваше да върви почти без да си дава сметка накъде.

- Знаех, че ще се върнеш.

Гласът на Кели. Думите й бяха като инжекция адреналин право в сърцето му. Еф свърна по коридор, който му се видя познат, и откри, че тежката дървена врата с железните панти е отключена.

Вътре в килията, в средата на полукръглата си клетка, стоеше вампирът, който някога беше майката на Гюс. Очуканият шлем съвсем лекичко се наклони при влизането на Еф. Ръцете на вампира бяха вързани зад гърба.

Еф приближи вратата на клетката. Железните пръти бяха на разстояние шест инча един от друг. Вратата беше заключена горе, долу и по средата, в дупките за стария катинар, със заключалки за велосипед - от сплетена стоманена тел, облечена с винил.

Еф зачака гласа на Кели. Съществото може би очакваше ежедневното хранене; стоеше неподвижно и шлемът също не помръдваше. А Еф искаше да чуе Кели. Нервира се, отдръпна се от вратата и заоглежда килията.

На ръждив пирон на задната стена висеше малък пръстен с един сребърен ключ.

Еф го откачи и се върна при вратата на клетката. Съществото не шавна. Той пробва ключа на горната ключалка - отключи я. После долната и накрая средната. Все още никакво внимание от майката на Гюс. Еф свали кабелите от железните пръти и бавно отвори вратата.

Вратата проскърца в рамката. Пантите обаче бяха смазани. Еф я отвори широко и застана на прага.

Вампирът си остана на място, в средата на клетката.

- Никога не можеш да пропаднеш/никога не можеш...

Еф измъкна меча си и пристъпи вътре. По-отблизо можа да види мътното си отражение в почернения визьор. Държеше меча отпуснат.

Мълчанието на съществото го накара да се приближи още до отражението си.

Чакаше. В ума му звучеше вампирско жужене, ала слабо.

Нещото провиждаше вътре в него.

- Загуби още един. Сега си нямаш никого. Освен мен.

Еф гледаше безизразното си лице в огледалния визьор.

- Знам кой си.

- Кой съм аз?

- Имаш гласа на Кели. Но думите са на Господаря.

- Ти дойде при мен. Дойде, за да слушаш.

- Не знам защо дойдох.

- Дойде, за да чуеш отново гласа на съпругата си. Той също е наркотик за теб, като хапчетата, които взимаш. Наистина имаш нужда от него. Наистина ти липсва. Не е ли така ?

Еф не се запита как Господаря е разбрал за това. Знаеше само, че трябва да е винаги нащрек - дори в мислите си.

- Искаш да дойдеш у дома. Да се върнеш у дома.

- У дома? Ще рече, при теб? При безплътния глас на бившата ми съпруга? Никога.

- Сега е време да слушаш. Не е време да се инатиш. Сега е време да отвориш ума си.

Еф не каза нищо.

- Мога да ти върна момчето. Мога да ти върна и съпругата. Можеш да я освободиш и да започнеш отначало, със Зак до тебе.

Еф задържа за малко дъха си, преди да го изпусне, с надеждата да поуспокои пулса си. Еф държеше да не изглежда отчаян, макар да бе наясно, че Господаря знае колко отчаяно той иска да спаси Зак и да си го върне.

- Той не е превърнат. И така ще си остане. По-низше същество. Както ти желаеш.

И тогава Еф произнесе думите, на които не допускаше, че е способен:

- Какво искаш в замяна?

- Книгата. Occido Lumen. И твоите спътници. Включително Родения.

- Кой?

- Струва ми се, че го наричате господин Куинлан.

Еф се начумери на образа си в шлема.

- Не мога да направя това.

- Убеден съм, че можеш.

- Няма да го направя.

- Убеден съм, че ще го направиш.

Еф затвори очи и се помъчи да прочисти ума си. След миг отново погледна.

- И ако откажа?

- Ще продължа по план. Трансформацията на твоето момче ще стане незабавно.

- Трансформация? - Еф се разтрепери, призля му, но се бореше да заглуши чувствата си. - Какво означава това?

- Отстъпи, докато все още имаш какво да предложиш. Предай се и ела при мен на мястото на твоя син. Вземи книгата и мия донеси. Аз ще взема информацията, която се съдържа в книгата... и информацията, която се съдържа в твоя ум. Аз ще знам всичко. Ти може дори да върнеш книгата. Никой няма да разбере.

- Ти би ми дал Зак?

- Ще му дам свободата. Свободата да бъде едно слабо човешко същество, каквото е неговият баща.

Еф опита да се удържи. Той нямаше да позволи да бъде въвлечен в този разговор, да бъде примамен в сделката с чудовището. Господаря продължаваше да наднича в ума му, да търси как да проникне в него.

- Твоята дума не означава нищо.

- Прав си. В смисъл, че аз нямам морален кодекс. Нищо не ме задължава да изпълня своята част от сделката. Но си струва да помислиш върху обстоятелството, че аз по-често държа на думата си, а не обратното.

Еф се вторачи в отражението си в шлема. Бореше се, опираше се на собствения си морален кодекс. И все пак... действително се изкушаваше. Ако размяната беше пряка - неговата душа, вместо душата на Зак - би се съгласил начаса. Мисълта, че Зак става плячка на това чудовище, било то като вампир или като негов спод- вижник, бе така ужасяваща, че Еф би се съгласил едва ли не на всичко.

Но цената беше много по-висока от неговата опетнена душа. Включваше и душите на другите. Пък и, повече или по-малко, участта на целия човешки род, понеже капитулацията на Еф би дала на Господаря окончателно и дълговечно господство над планетата.

Способен ли бе да замени Зак срещу всичко? Възможно ли бе да вземе правилното решение? Решение, за което никога да не съжалява горчиво?

- Дори и да склоня да помисля върху това - заговори Еф, обръщайки се колкото към Господаря, толкова и към собствения си отразен образ, - има един проблем. Аз не знам къде се намира книгата.

- Видя ли сега? Пазят я от теб. Не ти вярват.

Еф си даваше сметка, че Господаря е прав.

- Знам, че не ми вярват. Вече не.

- Защото за теб би било по-безопасно да знаеш къде е книгата, да разполагаш с това последно средство.

- Има превод. Виждал съм бележки. Добри са. Мога да ти предоставя копие.

- Дa. Много добре. А аз ще ти предоставя копие на твоето момче. Ще ти хареса ли? Искам да притежавам оригинала. Заместител не съществува. Трябва да узнаеш от унищожителя къде се намира книгата.

Еф потисна притеснението си от това, че Господаря знае за Фет. Да не би да се беше добрал до сведението чрез неговия собствен ум? Да не би да грабеше от знанията му, докато разговаряха?

Не. Сетракян. Господаря трябва да бе успял да го превърне, преди старецът да посегне на себе си. Господаря се беше сдобил с цялото знание на Сетракян така, както сега искаше да се сдобие със знанието на Еф - чрез притежание.

- Ти доказа, че си особено находчив, Гудуедър. Уверен съм, че си в състояние да намериш Occido Lumen.

- Още не съм се съгласил с нищо.

- Не си ли? Вече мога да ти кажа, че ще получиш известна подкрепа в тези си усилия. Съюзник. Един от вашия вътрешен кръг. Не е физически превърнат. Не. Само симпатизира. Предател.

Еф не му повярва.

- Е, сега знам, че лъжеш.

- Така ли? Кажи ми едно. Каква полза имам от подобна лъжа?

- Ще породиш недоволство.

- Недоволство вече има достатъчно.

Еф се позамисли. Като че беше вярно - не успя да види някакво преимущество от лъжата.

- Сред вас има един, който ще предаде всички ви.

Ренегат? Да не би още някой да съдействаше на Господаря? И после Еф осъзна, че формулирайки мисълта си по този начин, той вече се числеше сам сред предателите.

- Кой?

- Тази личност ще се разкрие пред теб, когато стане време.

Ако още някой, освен Еф, беше направил компромиса да избере сделка с Господаря, то Еф можеше да загуби своята последна и най-добра възможност да спаси сина си.

Усети как се олюлява. Усети огромното напрежение в ума си. Бореше се да не допусне Господаря там и същевременно - да не допусне съмненията му да проличат.

- Аз... аз бих искал да прекарам малко време със Зак преди това. За да му обясня действията си. Да ги оправдая и да разбера, че той е добре, да му кажа...

- Не.

Еф чакаше още нещо.

- Какво искаш да кажеш с това „не“? Отговорът е „да“. Направи го част от сделката.

- Това не е част от никаква сделка.

- Не е част от никаква... - Еф видя изуменото си лице в отражението. - Ти не разбираш. Аз едва мога да си позволя да помисля дали да направя нещата, които предлагаш. Но няма никакъв, абсолютно никакъв начин да го сторя, ако не ми гарантираш възможност да видя моето момче и да се уверя, че е добре.

- А ти на свой ред не разбираш, че аз нямам нито търпението, нито симпатията да се занимавам с твоите безполезни човешки чувства.

- Нямаш търпението ли? - Еф ядно и невярващо насочи острието на меча си към шлема. - Да не би да забрави, че разполагам с нещо, което ти желаеш? Нещо, от което - очевидно - отчаяно имаш нужда?

- Да не би пък ти да забрави, че аз разполагам с твоя син?

Еф отстъпи назад, като че нещо го блъсна.

- Не мога да повярвам на ушите си. Виж какво. Просто е. Аз съм съвсем близо до това да се съглася. Всичко, което искам, са десет проклети минути...

- Още по-просто е. Книгата срещу момчето.

Еф поклати глава.

- Не. Пет минути...

- Човече, забравяш къде ти е мястото. Аз не уважавам твоите емоционални потребности и няма да ги направя част от условията на сделката. Ти ще ми се отдадеш, Гудуедър. И ще ми благодариш за тази привилегия. И всеки път, когато те погледна през остатъка от вечността тук, на тази планета, аз ще приемам твоята капитулация за олицетворение на цялата ваша раса на цивилизовани животни.

Еф толкова се втрещи от безсърдечието на Господаря, че се усмихна - устата му заприлича на крива рана върху лицето му Припомни си срещу какво се е изправил, срещу какво са се изправили всички те, в жестокия и безмилостен нов свят. И се удиви колко глух става Господаря, когато се отнася до човешките същества.

И наистина, тази липса на разбиране, тази съвършена неспособност да изпитва съчувствие, от време на време караше Господаря да подценява хората. Отчаяният човек е опасен. Това беше единствената истина, която Господаря не можеше да схване.

- Би ли желал да получиш моя отговор?

- Аз имам твоя отговор, Гудуедър. Всичко, което искам, е да се предадеш.

- Ето ти отговора.

Еф отстъпи и замахна към вампира в клетката. Сребърното острие преряза шията му, отдели затворената в шлема глава от раменете и на Еф вече не му се налагаше да гледа отражението на предателската си душа.

Когато тялото рухна, по овехтелия под бликна малко бяла кисела кръв. Шлемът затрополи и затрака, докато се търкаляше в ъгъла. Накрая застана на една страна.

Еф удари не толкова по Господаря, колкото по своя срам и своите терзания в тази ситуация, в която никой не можеше да победи. Погуби онзи, който изговаряше изкушението, вместо да погуби самото изкушение. Знаеше, че това е напълно символично действие.

Изкушението си остана.

Отвън приближиха стъпки и Еф отстъпи от обезглавеното тяло, светкавично осъзнавайки последиците от постъпката си.

Първи влезе Фет. След него беше Нора. Тя се стъписа.

- Еф! Какво си направил?

Когато беше сам, постъпката му изглеждаше оправдана. Сега последиците го връхлитаха със стъпките в коридора. Гюс.

Той в началото не забеляза Еф. Гледаше само вътрешността на килията, където бе затворил майка си, вампира. Нададе рев и отблъсна Фет и Нора, когато съзря обезглавеното тяло на пода, още с оковани зад гърба ръце. Видя шлема в ъгъла.

Гюс изплака. Извади нож от раницата си и се втурна към Еф, по-бързо, отколкото Фет можеше да реагира. Еф вдигна меча си в последния момент, за да парира нападението, и една тъмна сянка падна между двамата.

Блестящо бяла ръка сграбчи Гюс за яката и го удържа. Друга ръка тласна Еф в гърдите. Закачуленото създание ги разтърва с грамадна сила.

Господин Куинлан с черната му качулка. Излъчваше вампирска топлина.

Гюс ругаеше и риташе, бореше се да се освободи, а ботушите му бяха на няколко инча над земята. Гневни сълзи се лееха от очите му.

Куинлан, пусни ме да очистя копелето!

- Успокой се.

Богатият баритон на господин Куинлан навлезе в ума на Еф.

- Пусни ме!

Гюс замахна с ножа, но това си беше чист блъф. Колкото и да беснееше, той все пак имаше достатъчно здрав разум да уважава господин Куинлан.

- Майка ти е убита. Стореното е сторено. И така е най-добре. Тя си отиде много отдавна, а онова, което остана, не беше добро за теб.

- Но това оеше моят избор! Каквото съм направил или не съм направил, беше по мой избор!

- Уреждайте споровете помежду си както желаете. Но по-къс- но. След последното сражение.

Куинлан впи в Гюс проницателните си червени очи, горящи под тъмната сянка на качулката. Кралско червено, по-наситено от всичко червено в природата, което Гюс беше зървал - дори и от прясната човешка кръв. По-червено от най-червените есенни листа и по-ярко и по-дълбоко от всяко птиче перо.

Ала макар Куинлан да можеше да повдигне човек с една ръка, очите му бяха кротки. Гюс не би искал те да го погледнат гневно. Поне засега той се отказа да напада.

- Можем да хванем Господаря. Но времето ни е малко. Трябва да го направим заедно.

Гюс посочи Еф.

- Тоя наркоман е безполезен за нас. Заради него спипаха док- торката, заради него загубих едно от моите момчета. Шибанякът е опасен за нас. По-лошо - той е проклятие за нас, носи лош късмет. Лайно. Господаря държи момчето му, осиновил го е и го води на каишка като кученце.

Сега беше ред на Еф да се нахвърли въху Гюс. Ръката на господин Куинлан начаса се опря със стоманена сила в гърдите на Еф.

- Хайде, кажи ни - не спираше Гюс. - Кажи ни какво ти шепнеше копелето тука, кажи ни веднага. Сърдечно разговорче с Господаря, а? Мисля, че имаме право да знаем.

Дланта на Куинлан се надигаше и спускаше с дълбокото дишане на Еф. Той се беше втренчил ядно в Гюс и усещаше как Нора и Фет не свалят очи от него.

- Е? Нека да чуем!

- Беше Кели. Нейният глас. Изкушаваше ме.

Гюс го изгледа подигравателно и го заплю.

- Говно слабоумно.

Пак започна схватка. Наложи се Фет и господин Куинлан да ги удържат да не се разкъсат един друг.

- Толкова отчаяно желае миналото да се върне, че дойде тука да му поприказват - продължи Гюс. - Имаме си някаква дрислива семейна терапия.

Обърна се към господин Куинлан и додаде:

- Казвам ти, той не ни носи нищо. Дай ми да го убия, по дяволите. Дай ми да отърва всички ни от излишния товар.

- Както споменах, можеш да уредиш това както пожелаеш. По- късно обаче.

За всички - дори за Еф - беше ясно, че господин Куинлан го пази по някаква причина. Че се държи с него по-различно, отколкото би се държал с другите. Значи, у Еф имаше нещо особено.

- Имам нужда от вашата помощ, за да намерим последното парче от мозайката. Всички ние. Заедно. Сега.

Господин Куинлан пусна Гюс, който за последен път се нахвърли срещу Еф, но този път с отпуснат нож.

- Нищо не ми остана - излая той в лицето му. - Нищо. Ще те убия, когато всичко това свърши.

Килиите

Перките на хеликоптера отблъскваха вълна подир вълна проливния черен дъжд. От тъмните облаци се лееше мръсен порой, ала въпреки мрака пилотът от Стоунхарт носеше авиаторски слънчеви очила. Барнс се боеше, че този лети на сляпо, и можеше само да се надява да са достатъчно високо над Манхатън.

Той се люшкаше в пътното отделение, провиснал на препасаните през раменете му предпазни колани. Хеликоптерът, подбран измежду множеството модели на завода „Сикорски“ в Бридж- порт, Кънектикът, се лашкаше настрани, нагоре и надолу. Дъждът като че се провираше под перките и пердашеше по стъклата, та Барнс имаше усещането, че е на лодка в бурно море. Естествено, стомахът му се разбунтува и почна да му се повдига. Смъкна шлема тъкмо навреме и повърна в него.

Пилотът бутна лоста напред и започна снишаването. Барнс нямаше представа къде. През предното стъкло мъгляво се мернаха далечни сгради, после върхове на дървета. Барнс заключи, че се спускат в Сентръл парк, близо до замъка Белведере. Но тогава враждебен порив на вятъра шибна опашката на хеликоптера като ветропоказател и пилотът взе да се бори с лоста, а Барнс съгледа току вдясно бурната река Хъдсън. Не бяха в парка.

Тромаво докоснаха земята, първо с единия плаз, после с другия. Барнс тъкмо изпита благодарност, че е на твърда почва, и му се наложи да излезе и да върви през бурята. Отвори вратата и го връхлетя мокрият вятър. Мушна се под въртящите се още перки, заслони очи и видя на хълма друг замък.

Барнс стисна вдигнатата яка на шинела си и забърза по хлъзгавите каменни стъпала през дъжда. Докато стигне вратата, остана без дъх. Два вампира стояха на стража там, неподвластни на пороя. Бяха полускрити зад парата, която се вдигаше от горещата им плът. Не го поздравиха и не му отвориха вратата.

Надписът на входа гласеше „Килиите“. Барнс се досети, че е близо до северния край на Манхатън - това беше музей под шапката на Метрополитънския музей на изкуствата. Отвори вратата, влезе и изчака да се затвори зад гърба му. Ослуша се, за да долови някакво движение. И да имаше, то бе заглушено от плющенето на дъжда.

„Килиите“ беше изграден от нарочно пренесените тук останки от пет средновековни френски манастира и един параклис в романски стил. Късче от старините на Южна Франция, дошло в модерната епоха, която на свой ред сега изглеждаше като Средновековието. Барнс подвикна „Ало?“, но не получи отговор.

Все още задъхан, прекоси главната зала. Обувките му бяха прогизнали, гърлото му - пресъхнало. Погледна навън, към градините, които навремето представяха образци на средновековното градинарство. Днес нямаше кой да се грижи за тях, а потискащият вампирски климат ги бе превърнал в мърляво блато. Барнс продължи напред, като два пъти се обърна, сепнат от шума на капещата от него вода. Явно беше сам зад манастирските стени.

Крачеше край гоблени, витражи, които молеха за слънце, и средновековни фрески. Подмина дванадесетте изображения на мъките Иисусови върху древните камъни и поспря пред сцената с Разпятието. От двете страни на Христа бяха изобразени двамата разбойници, със счупени ръце и нозе, приковани към по-малки кръстове. В камъка бе изсечен надписът

PER SIGNU SANCTECRUCIS DEINIMICIS NOSTRIS LIBERA NOS DEUS NOSTER.

C нищожните си познания по латински, Барнс можа да си го преведе: „Със светия кръстен знак от нашите врагове избави ни, Боже наш.“

Още преди много години Барнс беше загърбил вярата, ала нещо в стария надпис му говореше за искреност, която по негово убеждение липсваше в модерната организирана религия. Тези благочестиви изображения бяха останки от епоха, когато религията е изпълвала живота и изкуството.

Барнс отиде пред една счупена витрина. Вътре имаше две илюстровани книги - пергаментовите страници бяха прокъсани, позлатата се лющеше и мръсни пръсти бяха замазали разкошните фини миниатюри в полетата. Забеляза голям овал, който можеше да е отпечатък само от издължен вампирски среден пръст. Вампирите нямаха нужда от древните ръкописни книги на хората и не ценяха нито тях, нито каквото и да е човешко творение.

Барнс мина през отворена двукрила врата под величествена романска арка и влезе в просторен параклис е висок сводест покрив и яки стени. Апсидата над олтара на северната стена бе заета от огромна фреска: Богородица с Младенеца, а от двете им страни - две крилати фигури. Над главите на архангелите бяха изписани имената Михаил и Гавриил. Изобразените в нозете им светски владетели изглеждаха нищожно дребни.

Изправен пред празния олтар, Барнс усети как налягането в помещението се променя. Долови върху тила си горещ дъх, като полъх от огромна пещ, и бавно се обърна.

Зад него стоеше фигура с наметало. На пръв поглед му заприлича на пътешественик във времето, на монах, дошъл от някое абатство от дванадесети век. Само на пръв поглед. Защото в ръката си стискаше дълъг бастун с вълча глава и се виждаше, че има вампирски пръст.

Новото лице на Господаря едва се виждаше сред гънките на качулката. Зад гърба му, до една пейка стоеше дрипав женски вампир. Барнс се вторачи, смътно разпознал вампира. Мъчеше се да свърже плешивия червеноок звяр с хубавата синеока жена от миналото.

- Кели Гудуедър.

Барнс беше така втрещен, не произнесе името й на глас. Досега той вярваше, че е имунизиран срещу всички неприятни изненади в новия свят, но усети как е задишал по-тежко. Женският вампир се прокрадна зад Господаря, гъвкаво като пантера.

- Докладвайте.

Барнс кимна отсечено. Очаквал беше това. Разказа подробно за нападението на бунтовниците, както се беше упражнявал - формално, с омаловажаване на случая.

- Планирали бяха нападението в часа преди дневната светлина. И разполагаха е подкрепата на едно лице, което не беше човек и избяга преди появата на слънцето.

- Родения.

Това също изненада Барнс. Чувал беше за такива, пък и му беше заповядано да организира лагерите е отделни зони за бременните жени. Но сега за пръв път узна, че наистина има такова създание. Користният ум на Барнс веднага схвана изгодата, понеже присъствието на Родения снемаше голяма част от вината за проникването на бунтовниците от него и от въведените от него мерки за сигурност в лагера „Свобода“.

- Да, така че те получиха помощ за влизането в лагера. Веднъж озовали се вътре, изненадаха екипа в карантинната зона. След това нанесоха големи щети на апаратурата за източване на кръв, както вече докладвах. Работим усилено за възстановяването на производството и до седмица или до десет дни можем да имаме до двадесет процента от производството. Както знаете, заловихме един от нападателите. Той беше превърнат, но се самоуби няколко минути след скриването на слънцето. О, освен това смятам, че открих действителната причина за нападението.

- Доктор Нора Мартинес.

Барнс преглътна. Господаря знаеше толкова много.

- Да. Едва наскоро разбрах, че тя се е намирала в лагера.

- Наскоро? Разбирам... Кога по-точно?

- Малко преди безредиците, сър. Във всеки случай, аз активно се заех с опити да извлека от нея информация относно местоположението на доктор Гудуедър и партньорите му от съпротивата. Сметнах, че един по-неофициален, по-свойски разговор би бил от полза. За разлика от прекия сблъсък, който според мен само щеше да й предостави възможност да докаже, че е вярна на приятелите си. Надявам се да се съгласите с това. За нещастие тъкмо по това време мародерите нахлуха в главния лагер, беше подадена тревога и от охраната дойдоха да ме евакуират.

Барнс не се удържаше от време на време да поглежда към бившата Кели Гудуедър, която стоеше зад Господаря с отпуснати ръце. Толкова му беше странно да говори за нейния съпруг, а тя да не реагира.

- Локализирали сте член на тяхната група и не сте ме осведомили незабавно?

- Както казах, почти нямах време да реагирам и бях... бях доста изненадан, разбирате, това ме свари неподготвен. Прецених, че мога да отбележа напредък, като подходя лично - знаете, че доктор Мартинес някога работеше при мен. Надявах се да успея да използвам личната си връзка с нея, за да извлека някакви полезни сведения, преди да Ви я предам.

Барнс задържа усмивката си, даже и фалшивата увереност зад нея, докато усещаше присъствието на Господаря в ума си, подоб- но на тършуващ из тавана крадец. Барнс беше сигурен, че тълкуването на хорските увъртания е задача далеч под достойнството на вампирския повелител.

Главата под качулката се понадигна и Барнс осъзна, че Господаря разглежда фреската.

- Лъжете. При това сте ужасно слаб лъжец. И така - защо не ми кажете истината и не проверите дали в това не Ви бива повече?

Барнс потрепери и, преди да се осъзнае, обясни в пълни подробности нескопосния си опит за съблазняване и връзката си с Нора и Еф. Господаря помълча малко и после додаде:

- Вие убихте нейната майка. Те ще Ви търсят. За да отмъстят. А аз ще Ви оставя на тяхно разположение... това ще ги доведе при мен. Отсега нататък можете напълно да посветите вниманието си на Вашите служебни задължения. Съпротивата приближава своя край.

- Така ли?

Барнс тутакси затвори уста; със сигурност не възнамеряваше да спори или да се съмнява. Ако Господаря казваше, че е така, значи така и беше.

- Добре тогава. Другите лагери започват производство и, както споменах, работи се по поправянето на апаратурата за източване на кръв в лагера „Свобода“ и...

- Не говорете повече. Засега животът Ви е в безопасност. Но никога повече не ме лъжете. Никога повече не укривайте от мен. Вие не сте нито смел, нито умен. Вашата мисия е ефикасното извличане и пакетиране на човешката кръв. Препоръчвам Ви да се усъвършенствате в това.

- Така смятам да постъпя. Тоест, така ще постъпя, сър. Да.

Сентрал парк

Закари Гудуедър изчака из замъка да настане тишина и покой. Излезе от стаята си в болнавата слънчева светлина. Отиде до края на площадката на замъка и огледа пустеещия парк в подножието му. Вампирската гвардия се бе укрила от бледата светлина в нарочно прокопаните пещери в скалата под замъка. Закари се върна вътре да си вземе черната палка и после притича надолу по алеята въпреки полицейския час.

Господаря с удоволствие наблюдаваше как момчето нарушава правилата, как прекрачва границите. Господаря никога не спеше в замъка - смяташе, че е твърде уязвим за нападение през двата часа слънчева светлина. Предпочиташе да се оттегли в тайната крипта в „Килиите“ и да се зарови в прохладното ложе, пълно със стара пръст. Създаде си навика през това време да наблюдава света на повърхността през очите на Закари. Двамата бяха свързани, защото Господаря лекуваше астмата на момчето със собствената си кръв.

Закари извади своя всъдеход „Сегуей“ и тихо потегли по алеята на юг, към собствения си зоопарк. На входа направи три кръгчета, преди да отвори - част от неговото развиващо се обсесивно- компулсивно разстройство. Щом влезе, подкара всъдехода към касата, където се съхраняваше неговата пушка. Откраднал беше ключа за касата още преди месеци. Целуна ключа седем пъти, успокои се, отключи и извади пушката. Провери заредена ли е, повтори и потрети и след като задоволи манията си, подкара нататък с оръжието до себе си.

Вече не се интересуваше от самата зоологическа градина. Направил си бе таен изход в стената зад Тропическата зона и сега слезе от всъдехода, излезе в парка и закрачи на запад. Странеше от алеите и минаваше под дърветата покрай ледената пързалка и старите бейзболни игрища - сега кални полета - като броеше крачките си на серии от по седемдесет и седем. Така стигна до южната част на Сентръл парк.

Напусна прикритието на дърветата и излезе при стария вход Мърчънтс гейт, като остана на тротоара зад паметника на бойния кораб Мейн. Пред него се простираше Кълъмбъс съркъл. Само половината от фонтаните работеха - останалите бяха затлачени с наноси от мръсния дъжд. Оттатък площада високите сгради стърчаха като комините на затворена фабрика. Закари погледна статуята на Христофор Колумб във фонтана и едновременно примигна и примлясна седем пъти, за да се почувства добре.

Забеляза някакво раздвижване от другата страна. Хора вървяха по отсрещния тротоар. От това разстояние Закари можеше да различи само дългите им горни дрехи и раниците. Нарушители на полицейския час. Зак първо се шмугна зад паметника, понеже се уплаши да не го разкрият. Прокрадна се към другия край на постамента и надзърна.

Четиримата човеци продължиха, без да го забележат. Закари ги огледа през оптическия мерник на пушката. Мигаше и мляскаше, докато си припомни наученото за стрелбата, за да прецени траекторията и разстоянието. Хората се движеха плътно един до друг и Закари реши, че има добра възможност за попадение.

Искаше да стреля. Искаше да открие огън по тях.

Така и направи, но умишлено вдигна мерника високо, преди да натисне спусъка. След миг хората спряха и погледнаха в неговата посока. Зак остана свит и неподвижен до постамента, сигурен, че е неразличим на този фон.

Стреля още три пъти. Пук! Пук! Пук! Уцели един! Свали го!

Зак тихо презареди.

Мишените хукнаха, завиха по булеварда и се скриха от погледа на момчето. Погледна през мерника светофара, който хората току-що подминаха, и едва различи знака за старата полицейска наблюдателна камера. Обърна се и хукна обратно към парка, преследван единствено от усещането за своята тайна тръпка.

Градът по светло е владение на Закари Гудуедър! Нека всички нарушители се чувстват предупредени!

А на улицата Василий Фет, унищожителят на плъхове, губеше кръв от раната си; приятелите му го влачеха.

Един час по-рано

Спуснаха се в метрото на Сто и шестнадесета улица цял час преди просветляването, за да си дадат достатъчно време. Гюс им показа къде да застанат - близо до една решетка в тротоара, през която можеха да чуят приближаването на влака по линия 1, без да им се налага да стоят твърде дълго долу на перона.

Еф се беше облегнал на стената на най-близката сграда със затворени очи - спеше прав под проливния дъжд. Дори и при тази кратка дрямка той сънуваше. Сънуваше светлина и огън.

Фет и Нора небрежно си шушукаха, а Гюс крачеше мълчаливо напред-назад. Хоакин отказа да дойде с тях. Имаше нужда да излее гнева си от загубата на Бруно, като продължи общата им програма за саботажи. Гюс опита да го разубеди да не излиза в града с болното си коляно, обаче Хоакин не склони.

Еф се пробуди от подземния писък на приближаващия влак и всички се завтекоха по стълбите към станцията. Не се различаваха от останалите пътници, които бързаха да се махнат от улиците преди полицейския час. Качиха се в сребристия вагон и отръс- каха дъждовните капки от дрехите си. Вратите се затвориха. Еф бързо огледа мотрисата и видя, че вътре няма вампири. Малко се поуспокои и затвори очи, докато влакът го носеше на петдесет и пет пресечки под града в южна посока.

Слязоха на Петдесет и пета и Кълъмбъс съркъл и стъпиха на улицата. Шмугнаха се в една от големите жилищни сгради и намериха място зад фоайето, където да изчакат тъмното покривало на нощта да се вдигне поне малко и небето да просветлее.

Когато улиците се опразниха, четиримата излязоха под посърналата дневна светлина. Слънцето се провиждаше зад тъмните облаци като светлината на фенерче зад пепеляво одеяло. Витрините на кафенетата и магазините на нивото на улицата си стояха натрошени още от първите дни на паника и грабежи, докато прозорците по високите етажи бяха общо взето невредими. Четиримата тръгнаха по южната дъга на огромния овален площад, отдавна освободен от изоставените коли. Централният фонтан плюеше черна вода от всеки втори или трети отвор. По време на полицейския час градът създаваше усещане за ранна неделна сутрин, като че повечето жители още си доспиваха и денят просто не бързаше да започне. Това даваше на Еф някаква надежда и той се опитваше да й се наслади, макар да знаеше, че е измамна.

И тогава във въздуха над тях се разнесе съскане.

- Какво, по...

Последва шумно пукане - изстрел; звукът дойде по-бавно от куршума. Забавянето показа, че стрелецът не е близо и вероятно се намира някъде сред дърветата в Сентръл парк.

- Стрелец! - обади се Фет. Притичаха през Осмо авеню. Бързо, но без паника. Изстрелите в светлите часове означаваха хора. В първите месеци след идването на вампирите лудостта беше много по-голяма. Хората обезумяваха заради гибелта на човешкия род и идването на новия ред. Самоубийства. Масови убийства. Когато позатихнаха, Еф продължаваше да среща хора по улиците, особено на дневна светлина - обикаляха, блуждаеха. А сега по време на полицейския час хора се срещаха рядко. Лудите бяха избити или премахнати по друг начин; останалите се държаха прилично.

Последваха още три изстрела - пук, пук, пук...

Два куршума удариха някаква пощенска кутия, а третият влезе в лявото рамо на Василий Фет. От попадението той се завъртя и остави кървава диря във въздуха. Куршумът мина чисто през тялото му, разкъса мускула, но по чудо пропусна белия дроб и сърцето.

Еф и Нора уловиха Фет, докато падаше, и с помощта на господин Куинлан го замъкнаха настрани.

Нора дръпна ръката на Фет и бързо прегледа раната. Кръвта не беше особено много, нямаше и парченца кост.

Фет я погали по гърба.

- Да се размърдаме. Тук сме прекалено уязвими.

Пресякоха Петдесет и шеста улица и се насочиха към станцията на линия „Еф“ на метрото. Нямаше повече стрелба. Никой не ги следеше. Влязоха в станцията, без да срещнат никого. Перонът също беше празен. Тук линия „Еф“ вървеше на север, завиваше под парка и се насочваше на изток към Куийнс. Скочиха долу при релсите и отново почакаха малко, за да се уверят, че не са били проследени.

- Малко по-нататък е. Ще се справите ли? Мястото ще е по- подходящо да Ви окажат медицинска помощ.

Василий кимна.

- И по-зле съм бил.

Така беше. През изминалите две години го прострелваха три пъти - два пъти в Европа и веднъж в Горен Ийст сайд след полицейския час.

Сложиха си уредите за нощно виждане и тръгнаха по релсите. По принцип влаковете не се движеха през меридиема - вампирите си почиваха; под земята обаче те бяха защитени от слънцето и при нужда можеха да пуснат метрото. Затова Еф продължаваше да се движи предпазливо и бдително.

Таванът на тунела бе скосен. Дясната страна беше по-висока и циментовата стена беше нашарена с графити, а по ниската лява стена вървяха тръби и тесен корниз. На завоя по-напред ги очакваше една фигура. Господин Куинлан беше избързал.

- Чакайте тук.

Притича бързо в посоката, от която бяха дошли, за да провери за опашка. Върна се видимо доволен и без церемонии и предисловия отвори един панел в рамката на заключената врата на сервизното помещение. Вътре имаше лостче, при натискането на което вратата се отваря навътре.

Късият коридор зад нея беше забележително сух. След завой наляво имаше още една врата. Но вместо да я отвори, господин Куинлан повдигна съвършено незабележим капак в пода. отдолу се видя стълба.

Гюс слезе пръв, Еф беше предпоследен, а господин Куинлан затвори капака зад себе си. Стълбите водеха до тесен проход, построен по-различно от кой да е от многобройните тунели на метрото, пребродени от Еф през последната година от битието му като беглец.

- За вас е безопасно да влизате в този комплекс заедно с мен. Но настоятелно ви препоръчвам да не опитвате да се връщате сами. Тук от векове има поставени най-различни капани, които да възпрепятстват влизането на всеки - от любопитния бездомник до вампирския ударен отряд. Сега обезопасих капаните, но за в бъдеще се смятайте предупредени.

Еф се заозърта за клопки, но не видя нищо. От друга страна, не беше забелязал и капака на прохода, който ги доведе тук.

В края му господин Куинлан положи бледата си ръка върху стената и тя се плъзна. Зад нея се разкри огромно овално помещение, което на пръв поглед приличаше на депо. Всъщност се оказа някаква кръстоска между музей и заседателна зала в Конгреса. Из такава агора[17] би крачил Сократ, ако беше вампир, обречен на подземно съществувание. Стените, които за Еф бяха мътнозелени заради уреда за нощно виждане, в действителност бяха алабастрово бели и невъобразимо гладки, издигаха се към високия таван, който почиваше върху разкошни колони. Стените бяха подозрително голи - като че шедьоврите, които ги бяха украсявали, отдавна бяха свалени и прибрани другаде. Погледът на Еф не стигаше до другия край - толкова просторна беше залата. Зрителното поле на уреда му се губеше в тъмен облак.

Бързо се заеха с раната на Фет. В раницата си той винаги носеше малък комплект за първа помощ. Кървенето почти беше престанало, понеже куршумът не беше засегнал артерии. Нора и Еф успяха да почистят раната с бетадин, намазаха я с антибиотичен крем, подложиха „Телфа“ и превързаха най-отгоре. Въпреки силната болка, Фет размърда пръстите и ръката си и показа, че е годен за бой.

Той се огледа и попита:

- Какво е това място?

- Древните го построиха малко след пристигането си в Новия свят, щом решиха, не Ню Йорк, а не Бостън, ще бъде основното пристанище, центърът на икономиката на хората. Това тук беше безопасно, сигурно и свято убежище, където те се оттегляха за дълго и размишляваха. Много велики и дълговечни решения за това как най-добре да направляват вашата раса бяха взети в тази зала.

- Значи всичко е било измама - подхвърли Еф. - Илюзията за свободата. Те са формирали планетата чрез нас. Подтиквали са ни да разработим изкопаемите горива, ядрената енергия. Цялата история с парниковия ефект. Както им е било угодно. Подготвяли са се в крайна сметка да завладеят всичко, да излязат на повърхността. Това, което е сега, е щяло да се случи при всички положения.

- Но не по този начин. Трябва да разберете, че има добри пастири, които се грижат за стадото си, има и лоши пастири. Има как достойнството на стоката да се пази.

- Дори и ако всичко е лъжа.

- Ако следвате същата логика докрай, то всички религиозни системи са усложнени измислици.

- Мили Боже - продума Еф тихо, но всички го чуха заради акустиката в залата. Погледнаха го. - Диктаторът си е диктатор, добронамерен или не. Независимо дали те отглежда или ти изпива кръвта.

- Да Ви попитам за начало - искрено ли вярвахте, че сте абсолютно свободен?

- Да - отвърна Еф. - И дори всичко да е било измама, все още предпочитам икономика на основата на пари със златно покритие, а не такава на основата на човешката кръв.

- Не се заблуждавайте. Всички пари са кръв.

- Предпочитам да живея в измислен свят на светлина, а не в истински свят на мрак.

- Възгледите Ви продължават да са възгледи на човек, който е загубил нещо. Обаче този свят е техен открай време.

- Открай време беше техен свят - обади се Фет, за да поправи Родения. - Оказа се, че Древните са по-големи смотаняци и от нас.

Господин Куинлан прояви търпение към Фет заради състоянието му.

- Бяха подкопани отвътре. Наясно бяха с опасността, но вярваха, че могат да я удържат. Лесно е да подценяваме разногласията в собствените си редици.

И хвърли поглед към Еф, преди да продължи.

- За Господаря е най-изгодно да приема цялата позната човешка история като поредица от проби. Поредица експерименти в подготовка на завършващия удар. Господаря присъства на възхода и залеза на Римската империя. Учеше се от Френската революция и наполеоновите войни. Гнездеше в концентрационните лагери. Живя сред вас като някакъв извратен социолог, който научи всичко необходимо за вас и от вас, за да организира вашето рухване. Проследи всички възможни модели. Умееше да се съюзява с влиятелните и силните, като Елдрич Палмър, и ги покваряваше. Изнамери математическата формула на властта. Съвършеното равновесие между вампирите, добитъка и пазачите.

Събеседниците му смилаха тези думи. Фет рече:

- Значи така. Твоят род, Древните, паднаха. Нашият също. Въпросът е какво можем да направим ние?

Господин Куинлан отиде при нещо като олтар - гранитна маса, на която бяха поставени шест цилиндрични дървени съда, не по-големи от кутийка сода. Всеки от съдовете излъчваше бледо сияние, като че съдържаше източник на светлина или топлина.

- Ето. Трябва да ги вземем с нас. По-голямата част от последните две години посветих на това да си уредя възможността да пътувам до Стария свят и обратно, за да събера останките на Древните. Съхраних ги в урни от бял дъб, както повелява преданието.

- Пътувал си по света? - попита Нора. - В Европа? В Далечния Изток?

Господин Куинлан кимна.

- Там... там същото ли е? Навсякъде?

- По същество - да. Колкото по-развит е даден регион, колкото по-добра е инфраструктурата, толкова по-ефикасен е преходът.

Еф приближи до шестте урни.

- За какво ги пазиш? - попита той.

- Преданието ми каза какво да направя. Не ми каза с каква цел.

Еф се огледа, за да провери дали още някой като него се е усъмнил в това.

- Значи си пропътувал целия свят, за да сметеш праха им, излагайки се на огромна опасност, и не си се поинтересувал защо или за какво?

Господин Куинлан изгледа Еф с червените си очи.

- Досега.

Еф искаше да го попритисне още за праха на Древните, но се въздържа. Не знаеше докъде се простират вампирските му телепатични способности и се притесняваше да не бъде разгадан, да не се разкрие, че поставя под въпрос цялото начинание. Понеже още се бореше с изкусителното предложение на Господаря, Еф се чувстваше като шпионин, задето господин Куинлан му бе показал това тайно място. Не искаше да знае повече, отколкото вече знаеше. Боеше се, че е в състояние да предаде всички. Да изтъргу- ва и тях, и целия свят за момчето си и да заплати със собствената си душа. Само при мисълта за това почна да се поти и му призля.

Огледа останалите в огромната подземна зала. Дали един от тях вече се бе продал, както твърдеше Господаря? Или това беше поредната му лъжа, която да смекчи съпротивата на Еф? Той ги разглеждаше един по един с уреда за нощно виждане, като че така можеше да съзре някаква различима следа от предателството, например зловещо черно петно, което да се разлее по нечии гърди.

Фет се обърна към господин Куинлан.

- Е, защо ни доведе тук?

- Сега, когато събрах праха на Древните и прочетох Occido Lumen, аз съм готов да продължа. Остана ни малко време да унищожим Господаря. А това място ни позволява да го държим под око. Да сме близо до неговото убежище.

- Чакай малко - прекъсна го Фет с любопитен тон. - Няма ли унищожението на Господаря да погуби и тебе?

- Това е единственият начин.

- И ти искаш да умреш? Защо?

- Простият и откровен отговор е, че се уморих. Безсмъртието загуби блясъка си за мен преди много векове. Всъщност, безсмъртието лишава всичко от блясъка му. Вечността е изнурителна. Времето е океан, а аз искам да изляза на брега. Единственото светло нещо, което съм оставил на този свят - единствената надежда - е възможността за унищожаването на моя създател. Това е отмъщение.

* * *

Господин Куинлан разказа какво знае. Какво е научил от Occido Lumen. Говореше просто и, доколкото бе възможно, ясно. Описа възникването на Древните и мита за местата на произхода, подчерта колко е важно намирането на Черното място, откъдето е Господаря.

Гюс най-много хареса историята за тримата архангели - Михаил, Гавриил и забравения Озриил - изпратени да изпълнят Божията воля и да разрушат градовете Содом и Гомор.

- Коравите пичове на Господ - произнесе се той, отъждествявайки се с ангелите на отмъщението. - Обаче как си го представяш. Ангели? Наистина? Мамка му, стига бе, hermano.

Фет сви рамене.

- Аз вярвам на това, на което вярваше Сетракян. А той вярваше на тази книга.

Гюс се съгласи с него. Просто още не можеше да свикне с мисълта.

- Ако има Бог или някой, който може да праща ангели убийци, то какво, по дяволите, чака Той? Ами ако всичко това са само приказки?

- Подкрепени с действия - възрази Фет. - Господаря намери шестте погребани части от тялото на Озриил, местата на произхода на Древните, и приложи върху тях единствената сила, способна да ги унищожи. Ядрената. Единствената богоподобна енергия на земята, която може да изличи свещените места.

- Така Господаря не само премахна съперниците си, но и стана шест пъти по-могъщ. Ние знаем, че още търси своето място на произхода. Не за да го унищожи, а за да го защити.

- Страхотно - намеси се Нора. - Значи ни остава само да го намерим преди Господаря, да построим отгоре му едно ядрено реакторче и да предизвикаме авария. Това ли е?

- Или да взривим ядрена бомба - вметна Фет.

Нора се изсмя остро.

- Е, това наистина звучи забавно.

Никой друг не се засмя.

- По дяволите - продума Нора. - Вие имате ядрена бомба.

- Обаче нямаме детонатор - свенливо обясни Фет и хвърли поглед към Гюс. - Опитваме да се доберем до някакво решение, нали така?

Отговорът на Гюс не беше твърде ентусиазиран.

- Моят човек, Крийм, помните го, нали? Накичен със сребро дебелак, дето прилича на камион? Казах му, а той рече, че е готов за сделка. Вътре е във всички далавери в Джърси. Работата е там, че той още си е наркодилър по сърце. Не мога да вярвам на човек без чест.

- Цялата работа отива на кино, ако нямаме цел, по която да стреляме - отвърна Фет и погледна господин Куинлан. - Нали така? И затова ти искаше да видиш Occido Lumen. Мислиш, че можеш да научиш нещо, което ние не сме могли?

- Вярвам, че всички вие видяхте небесния знак.

Господин Куинлан замълча и погледна Еф право в очите. А Еф усети, че Родения може да прочете всяка тайна в неговата душа.

- Отвъд пределите на обстоятелствата и на организацията съществува един замисъл. Какво беше онова, което падна от небето, не е от значение. То беше поличба, предсказана преди векове. Поличба, която да посочи мястото на произхода. Ние сме близо. Помислете само - Господаря дойде тук по същата причина. Това е точното място и сега е точното време. Ще го намерим.

Гюс каза:

- Не че не те уважавам, обаче не ми минава. Искам да кажа, ако всички вие искате да седнете и да четете книга и да си мислите, че там има малко подсказки как да утрепете шибания вампир, вървете и четете. Седнете удобно. Обаче аз? Мисля си така - намираме как да се изправим срещу царя на кръвопийците и му пръсваме задника. Старецът ни показа как. А в същото време цялата мисти- ческа дрънканица ни доведе до тук - гладни сме, преследват ни и живеем като плъхове. - Гюс крачеше наоколо и леко откачаше от престоя в затворената зала. - Имам Господаря на видеото. Замъка Белведере. Казвам да сглобим бомбата и да се погрижим за тая работа директно.

- Синът ми е там - отговори Еф. - Не само Господаря.

- Да ти приличам на някой, дето му пука за твоя пикльо? Не искам да оставаш с погрешно впечатление. Щото не ми пука.

- Успокойте се, всички - намеси се Фет. - Ако пропуснем този шанс, всичко свършва. Никой повече няма да може да се приближи до Господаря.

Фет погледна господин Куинлан, който мълчеше и не помръдваше. Беше съгласен.

Гюс се начумери, но не оспори казаното. Той уважаваше Фет, а още повече уважаваше господин Куинлан.

- Казваш, че можем да издъним една дупка в земята и Господаря изчезва. Навит съм, ако става. А ако не стане? Просто се предаваме?

Имаше право. И другите бяха съгласни.

- Не и аз - продължи Гюс. - По никой начин.

Еф усети как косата му настръхва на тила. Имаше идея. Започна да говори, преди да е размислил и да се е отказал.

- Може би има един начин.

- За какво? - попита Фет.

- Да се доберем до Господаря. Не като обсаждаме замъка. Не като излагаме Зак на опасност. Какво ще кажете ние да го примамим да дойде при нас?

- Каква е тая дрисня? - поинтересува се Гюс. - Изведнъж разполагаш с план, hombre? Със сигурност го бива.

Гюс се усмихна на останалите.

Еф преглътна и се помъчи да говори спокойно.

- По някаква причина Господаря се е вторачил в мене. Държи сина ми. А ако аз му предложа нещо в замяна?

- Occido Lumen - рече Фет.

- Пълни дивотии - отсъди Гюс. - Какви ни ги пробутваш?

Еф протегна ръце и потупа по въздуха с длани, за да поиска от другите да са търпеливи и да обмислят предложението му

- Изслушайте ме. Първо, стъкмяваме една фалшива книга. Казвам му, че съм я откраднал от вас и искам да я разменя. За Зак.

- Не е ли прекалено опасно? - обади се Нора. - А ако със Зак се случи нещо?

- Рискът е огромен, но не виждам как мога да си го върна, като не правя нищо. А ако унищожим Господаря... всичко свършва.

Гюс не одобряваше, Фет изглеждаше угрижен, а господин Куинлан не издаваше мислите си.

Нора обаче кимаше в съгласие.

- Мисля, че това може да проработи.

Фет я изгледа.

- Моля? Дали не би трябвало първо да го обсъдим насаме?

- Остави твоята дама да говори - намеси се Гюс, който никога не пропускаше сгода да завърти ножа в раната на Еф. - Нека чуем това.

- Мисля, че Еф може да го примами - започна Нора. - Той е прав: в него има нещо, което Господаря желае, или от което се бои. Непрестанно се връщам към онази светлина в небето. Тук става нещо.

Еф усети как гореща тръпка пролазва нагоре по гърба и по тила му.

- Може да се получи - продължи Нора. - Няма смисъл Еф да ни мами. Да измъкнем Господаря навън чрез Еф и фалшивата книга. Да го направим уязвим. - Тя погледна Еф. - Ако си сигурен, че можеш да направиш такова нещо.

- Ако нямаме друг избор - отвърна той.

- Това е страшна лудост - додаде Нора. - Защото ако се провалим и Господаря те хване... всичко свършва. Той ще узнае всичко, което ти знаеш: къде се намираме, как да стигне до нас. Край с нас.

Еф се умълча, докато останалите обмислят казаното. Барито- нът на господин Куинлан прозвуча в ума му.

- Господаря е безмерно no-хитър, отколкото го смятате.

- Не се и съмнявам, че е лукав - отговори Нора. - Ала не е ли това предложение, което той не може да откаже?

Родения помълча, за да покаже, че приема, ако и да не е напълно съгласен.

Еф усети, че той го наблюдава. Разкъсваше се. Сега усети, че идеята му позволява гъвкавост - имаше възможност да доведе предателството си докрай или пък да се придържа към плана, ако наистина се окаже, че би имал успех. Ала започна да го измъчва друг въпрос.

Взря се в лицето на бившата си любовница. Търсеше някакъв знак за измяна. Предателка ли беше тя? Бяха ли се докопали до нея по време на краткия й престой в лагера?

Глупости. Те убиха майка й. Нямаше смисъл Нора да играе двойна игра.

Накрая се помоли и двамата да са запазили своята почтеност; винаги се бе надявал, че я притежават.

- Искам да го направя - рече Еф. - Продължаваме едновременно по двата фронта.

Всички осъзнаха, че току-що са направили опасната първа крачка. Гюс като че се съмняваше, но дори и той изглеждаше готов да продължи. За него планът даваше възможност за непосредствени действия. Същевременно той нямаше търпение да предостави на Еф точно толкова въже, колкото му трябва, та да се обеси.

Родения започна да опакова урните в пластмасови предпазители и да ги прибира в кожена торба.

- Я чакайте - обади се Фет. - Забравяме нещо много важно.

- Какво е то? - попита Гюс.

- Как, по дяволите, ще направим предложението на Господаря? Как изобщо ще се свържем с него?

Нора го докосна по здравото рамо.

- Аз знам точно как.

Испанският Харлем

Снабдителните камиони влизаха в Манхатън от Куийнс по разчистената средна лента на моста Куийнсбъро над Ийст ривър и се насочваха или на юг по Второ авеню, или на север по

Трето.

Господин Куинлан стоеше на тротоара пред Джордж Уошинг- тън хаузис между Деветдесет и седма и Деветдесет и осма улица, четиридесет пресечки северно от моста. Чакаше под дъжда, нахлузил качулката на главата си, и наблюдаваше минаващите от време на време коли. Не обръщаше внимание на конвоите. Също и на камионите и колите на корпорацията Стоунхарт. Основната му грижа беше да не привлече вниманието на Господаря.

Фет и Еф се криеха в сенките пред вратата на една от първите къщи на улицата. През последните четиридесет и пет минути виждаха средно по една кола на десет минути. Светлината на фаровете ги обнадеждаваше, липсата на интерес от страна на господин Куинлан ги разочароваше. И така, те си стояха в тъмнината и дъждът не ги притесняваше. Притесняваше ги обаче новопоявилата се неловкост в техните отношения.

Фет обмисляше дръзкия нов план, мъчеше се да се убеди, че може да проработи. Успехът изглеждаше почти невероятен - не че разполагаха с десетки други добри възможности.

Да убият Господаря. Опитаха веднъж, като го изложиха на слънчевата светлина, но се провалиха. После умиращият Сетракян явно отрови кръвта му с един от антикоагулантните препарати на Фет. Господаря обаче просто съблече човешката си обвивка и влезе в тялото на друго, здраво, човешко същество. Изглеждаше непобедим.

И все пак, те го нараниха. И двата пъти. Независимо от първоначалната си форма, Господаря очевидно имаше нужда да съществува в човешко тяло. А хората могат да бъдат унищожени.

- Не можем да се провалим този път - заговори Фет. - Никога няма да имаме по-добра възможност.

Еф кимна и погледна навън на улицата. Чакаше знак от господин Куинлан.

Изглеждаше резервиран. Може да имаше задни мисли относно плана, или пък беше нещо друго. Неговата нестабилност беше пропукала отношенията му с Фет, а ситуацията с Нора направо отвори пропаст в тях.

Сега основната грижа на Фет беше да не би раздразнението на Еф от него да се отрази зле на общите им усилия.

- Между мен и Нора - подзе той - не се е случило нищо.

- Знам. Но между мен и Нора се е случило всичко. Свършено е. Знам. И ще дойде време ти и аз да си поприказваме за това, може би дори да си разменим някой и друг юмрук. Но не сега. Сега трябва да се съсредоточим върху плана. Да оставим всички лични чувства... Виж, Фет, разделихме се по двойки. Трябваше или да съм с теб, или да съм с Гюс. Предпочетох теб.

- Радвам се, че отново сме на една и съща страница.

Еф тъкмо щеше да отвърне, когато отново се появи светлина от фарове. Този път господин Куинлан слезе на уличното платно. Камионът беше твърде далеч и човек не можеше да види шофьора, но господин Куинлан знаеше какво върши. Той застана точно на пътя на камиона и фаровете го осветиха.

Едно от правилата на пътя беше, че всеки вампир може да изземе превозно средство, управлявано от човек. Както в старите Съединени щати всеки военен или полицай можеше да изземе цивилно превозно средство. Господин Куинлан вдигна ръка, та да се види вампирският му среден пръст. Червените му очи също се виждаха. Камионът спря. Шофьорът, човек от Стоунхарт с тъмен костюм под топла връхна дреха, отвори вратата, без да гаси двигателя.

Господин Куинлан приближи до него. Фет не можеше да го види от другата страна на камиона. Забеляза как човекът внезапно се сгърчи в кабинката. Господин Куинлан скочи на стъпалото. През замъглените от дъжда стъкла изглеждаше, че се борят.

- Давай - каза Фет и двамата с Еф хукнаха под дъжда. Пре- цапаха по тротоара и се насочиха през улицата, към страната на шофьора. Фет едва не се сблъска с господин Куинлан. Спря в последната секунда, когато видя, че той не се бори. Само шофьорът се бореше.

Жилото на господин Куинлан беше налято с кръв. Излизаше от основата на гърлото му през раззинатата челюст и изтъняваше към върха, който бе здраво впит в шията на човека.

Фет рязко се отдръпна. Еф дойде и също видя какво става и в един миг двамата се почувстваха свързани от споделената погнуса. Господин Куинлан се хранеше бързо, очите му бяха втренчени в очите на мъжа, чието лице беше като парализирано от ужас.

За Фет това служеше за напомняне колко лесно и бързо господин Куинлан може да се обърне срещу тях, срещу всеки един от тях.

Той не погледна назад, докато не се увери, че храненето е приключило. Зърна как жилото на господин Куинлан се прибира и висва от устата му като голата опашка на някакво животно, което той е погълнал. Преизпълнен с енергия, господин Куинлан вдигна тялото на шофьора и го понесе извън улицата толкова лесно, сякаш носеше вързоп с дрехи. Полускрит в сенките пред една къща, той с твърда ръка счупи врата на шофьора. По-милостиво, а и по-удобно.

Господин Куинлан положи трупа във входа на къщата и се присъедини към Фет и Еф на улицата. Трябваше да потеглят, преди да се появи друга кола. Задната врата на камиона беше отключена и Фет я вдигна.

Хладилен камион.

- Пусти късмет - рече Фет. Предстоеше им да пътуват цял час, дори два, и щеше да им е доста студено. Не можеха да си позволят някой да ги види да се возят отпред. - Дори няма прилична храна - додаде той, след като се покатери вътре и разрови картонените опаковки.

Господин Куинлан дръпна гумената лента, която сваляше вратата, и затвори двамата си спътници в мрака. Фет провери дали има отвори за проветрение - имаше. Чуха как се затваря вратата на шофьора, камионът се залюля, постръска ги и потегли.

Фет намери пуловер от полар в раницата си, навлече го и закопча якето си. Постла малко кашони и подложи под главата си меката страна на раницата в опит да си създаде удобство. По шума можа да прецени, че и Еф се занимава със същото. Трополенето и клатушкането на камиона правеше разговорите невъзможни, което също не беше зле.

Фет скръсти ръце и се помъчи да поизбистри ума си. Съсредоточи се върху мисълта за Нора. Знаеше, че при нормални обстоятелства вероятно никога не би привлякъл жена като нея. Но по време на война мъжете и жените се сближават - понякога ни необходимост, понякога за удобство, ала обикновено - по случайност. Фет беше убеден, че привличането между него и Нора е от третата категория. Освен това, по време на война хората намират себе си. Фет беше открил най-добрите си качества тъкмо в най- лошото положение. Еф, от друга страна, понякога изглеждаше сякаш се е изгубил напълно.

Нора беше изразила желание да дойде с тях, обаче Фет я убеди да остане с Гюс, не само за да пази силите си, но и понеже знаеше, че тя няма да успее да се удържи да не нападне Барнс, ако го види. А това би изложило плана на опасност. Освен това, Гюс имаше нужда от помощ при изпълнението на своята важна задача.

- Какво мислиш? - беше го попитала тя, потърквайки голата си глава в някакъв момент на относително спокойствие.

На Фет му липсваше дългата й коса, но сега откритото й лице изглеждаше още по-красиво и чисто. Той харесваше нежните очертания на главата й, грациозната линия от шията към раменете.

- Изглеждаш преродена.

- А не странна? - учуди се тя.

- Ако не друго, поне по-деликатна. По-крехка.

Нора повдигна изненадано вежди.

- Ти искаш да съм по-крехка?

- Е, само с мен - откровено отвърна Фет.

Това я накара да се усмихне. Него също. Усмивките бяха нещо рядко. Дефицитна стока, като храната напоследък.

- Харесвам плана - каза Фет, - понеже ни дава възможност. Но и се притеснявам.

- За Еф - довърши думите му Нора, която го разбираше и беше на същото мнение. - Сега е време или за победа, или за поражение. Или Еф ще се разпадне и ние ще трябва да се справяме с това, или ще се покаже на висотата на задачата.

- Според мен ще е на висота. Трябва да е. Просто трябва.

Нора се възхищаваше на това, че Фет вярва в Еф, макар да не изглеждаше напълно убеден.

- Като почне да расте отново - каза Нора и пак попипа по- изстиналата си глава, - известно време ще изглеждам като някоя мъжкарана.

Фет сви рамене и си я представи.

- Мога да го преживея.

- Или пък да я поддържам така, да я бръсна. И без това през повечето време нося шапка.

- Всичко или нищо. Такава си ти.

Нора намери плетената си шапка, нахлупи я и попита:

- Нали няма да имаш нищо против?

Фет се вълнуваше само от това, че тя иска мнението му. Че той е част от нейните планове.

А сега той се поклащаше в студения раздрънкан камион и здраво притискаше скръстените си ръце, като че прегръщаше Нора

Стаатсбърг, Ню Йорк

Вратата се отвори и отвън застана господин Куинлан, който ги наблюдаваше как се изправят. Фет скочи долу. Коленете му бяха схванати, краката му бяха изстинали и затова той се поразмърда, за да възстанови кръвообращението си. Еф също слезе и застана изправен, с раницата на гърба, като стопаджия, комуто предстои да пътува още дълго.

Камионът беше паркиран на банкета на някакъв черен път или частна алея, достатъчно далеч от шосето, та да остане скрит зад стволовете на голите дървета. Дъждът беше спрял и земята беше влажна, но не и кална. Господин Куинлан внезапно хукна напред, без да обясни защо. Фет се зачуди дали не трябва да го последват, обаче реши, че първо трябва да се стопли.

Еф изглеждаше напълно бодър. Почти нетърпелив. Фет се запита дали видимата му страст няма някаква химическа причина. Но не, очите му бяха бистри.

- Изглеждаш готов - рече Фет.

- Готов съм.

Господин Куинлан се върна бързо. Изглеждаше призрачно: гъста пара се виеше от главата и вътре в качулката му, а от устата му не излизаше нищо.

- Няколко пазачи при портата и още - на вратите на къщата.

- Не виждам начин Господаря да не узнае за присъствието ни. Но в светлината на нашия план това не е злополучно.

- Какво мислиш? - попита Фет. - За плана. Честно. Имаме ли някакъв шанс?

Господин Куинлан погледна през голите клони към черното небе.

- Струва си да се направи този ход. Примамването на Господаря е половината от битката.

- Другата половина е унищожаването му - отговори Фет. Огледа лицето на Родения, все още вдигнато към небето, но то беше непроницаемо. - Ами ти? Какви са шансовете ти срещу Господаря?

- Историята показва, че нямам успех. Аз не можах да убия Господаря и той не можа да убие мен. Той иска моята смърт така, както и смъртта на доктор Гудуедър. Това е общото между нас. Разбира се, всяка примамка, която бих заложил в своя полза, ще е напълно прозрачна за него.

- Тебе не може да те убие човек. Но Господаря може. Значи вероятно и ти можеш да убиеш него.

- Със сигурност мога да кажа само едно - никога досега не съм опитвал да го убия с ядрено оръжие.

Еф вече беше сложил на главата си уреда за нощно виждане и сякаш нямаше търпение да тръгне.

- Готов съм. Хайде да го направим, преди да съм се разубедил.

Фет кимна, подръпна ремъците на раницата и я намести високо на гърба си. Последваха господин Куинлан между дърветата; Родения следваше някакъв инстинкт за посока. Фет не можа да забележи път, но беше лесно - твърде лесно - да се доверят на господин Куинлан. Фет не допускаше, че може да свали гарда в присъствието на вампир, бил той Роден или не.

Чу бръмчене някъде напред. Дърветата се разредиха и тримата стигнаха до открито място. Бръмченето идваше от генератор - или два генератора - които захранваха имението на Барнс. Къщата беше масивна, прилежащите й земи - обширни. Намираха се точно зад имота, близо до оградата, задния двор и хиподрума.

Генераторите щяха доста да заглушат почти всеки друг шум, но беше почти невъзможно да се скрият от регистриращото топлината зрение на вампирите. Господин Куинлан даде с ръка знак на Фет и Еф да изостанат и се плъзна между дърветата. Придвижваше се бързо и плавно от ствол на ствол по периметъра на имота. Фет скоро го изгуби от поглед. А след малко господин Куинлан внезапно излезе из дърветата на близо четвърт от пътя край открития терен. Крачеше бързо и уверено, но без да тича. Пазачите го видяха и напуснаха поста си при страничната врата, за да го пресрещнат.

Фет можеше да разпознае ход за отвличане на вниманието.

- Сега или никога - прошепна той на Еф.

Излязоха от сенките на дърветата в сребристия мрак. Фет още се боеше да извади меча си, защото вампирите можеха да усетят близостта на среброто. Господин Куинлан очевидно общуваше с пазачите по някакъв начин и те стояха с гръб към Фет и Еф, които притичаха през меката, мъртва и сива трева.

Пазачите усетиха опасността, когато Фет беше вече на двадесет стъпки от тях. Обърнаха се и Фет измъкна със здравата ръка меча от раницата си. Обаче господин Куинлан се разправи с вампирите - светкавично прекърши мускулите и костите на вратовете им.

Фет без колебание довърши двамата пазачи с меча си. Куинлан знаеше, че те не са дали телепатичен сигнал за тревога, ала не можеха да се бавят нито миг повече.

Следван от Фет, господин Куинлан тръгна да търси и други пазачи, а Еф се насочи към неохраняваната странична врата.

* * *

Барнс харесваше най-много дневната на втория етаж. Книги по всички стени, каменна камина с широка дъбова полица, удобен стол, лампион с кехлибарена светлина. И масичка, върху която, като съвършен стъклен балон, стоеше чашата му с бренди.

Той разкопча горните три копчета на униформената куртка и допи третото си за вечерта бренди „Александър“. Тайната на плътния сладък вкус на това декадентско питие се криеше в прясната сметана, такъв лукс напоследък.

Барнс въздъхна дълбоко и се надигна от стола. Подпря се за малко на плюшената облегалка за равновесие. Беше се понапил.

Сега целият свят беше крехък стъклен балон и той се носеше из него върху бавно въртящо се легло от бренди.

Тази къща някога принадлежеше на Габриел Боливар, рок-звездата. Беше неговото елегантно извънградско убежище. Струваше осемцифрена сума пари. Барнс смътно помнеше шумотевицата в медиите, когато Боливар купи имота от някаква стара фамилия, изпаднала в затруднение. Събитието беше същински куриоз, понеже никак не прилягаше на характера на готик-шоумена. Но такъв беше станал светът, малко преди всичко да иде по дяволите: рокаджиите бяха запалени по голфа, рапърите играеха поло, а комиците колекционираха произведения на модерното изкуство.

Барнс застана пред високите книжни лавици и леко потръпна пред сбирката с изискана еротика на Боливар. Подбра едно голямо, тънко и красиво подвързано издание на „Перлата“ и го отвори върху поставката за четене. Ах, тези викторианци. Как се пошляп- ват само. После извади подвързана на ръка книга, или по-скоро сбирка непубликувани ранни фотографии, залепени на дебела хартия. Върху някои снимки още имаше остатъци от сребърната емулсия и Барнс внимаваше да не си изцапа пръстите. Той беше традиционалист, привърженик на старите, доминирани от мъжа отношения и пози. Приятни му бяха покорните жени.

И така дойде време за четвъртата и последна чаша бренди. Пресегна се за вътрешния телефон и избра кухната. Коя ли от хубавичките прислужници щеше да донесе прословутото му четвърто бренди? Като господар на дома, Барнс разполагаше със средствата - а когато биваше подходящо възбуден, и с практическата възможност - да осъществи фантазиите си.

Телефонът в кухнята звънеше. Що за нахалство! Барнс се свъси, после набра отново с опасението, че може да е натиснал грешен бутон. Докато телефонът звънеше, той чу силен тропот някъде из къщата. Може би, представяше си Барнс, желанието му е било очаквано и тъкмо сега някоя от хубавите прислужнички идеше да го изпълни. Ухили се пиянски, окачи слушалката и закрачи по дебелия килим към голямата врата.

Просторното фоайе беше празно. Барнс излезе от стаята. Лъснатите му бели обуща лекичко проскърцваха.

Гласове на долния етаж. Смътни и приглушени, достигащи до слуха му като ехо.

Щом не отговаряха на телефона и вдигаха шум, значи Барнс имаше достатъчно основание лично да инспектира прислужничките и да подбере коя да му качи брендито.

Пристъпваше в средата на фоайето, полагаше обувките си една пред друга и сам се впечатляваше от способността си да върви по права линия. На края на стълбищната площадка натисна бутона на асансьора. Отрупаната с позлата кабинка се качи от преддверието, Барнс отвори вратата, плъзна решетката, влезе, затвори и натисна ръчката. Кабинката се спусна и го пренесе долу като същински Зевс върху облак.

Той излезе от асансьора и поспря пред позлатеното огледало. Разкопчаната му куртка беше провиснала на гърдите от тежестта на скритите под ревера медали. Навлажни устни и разроши косата си, за да изглежда по-гъста; после приглади брадичка и общо взето доби израз на пиянско самочувствие, преди да се насочи към кухнята.

Широкото Г-образно помещение беше празно. Тепсия със сладки изстиваше на поставка върху дългия остров в средата на кухнята; до нея лежеше чифт ръкохватки за фурна. Пред шкафа с напитките бяха подготвени бутилка бренди, неотворена каничка сметана, мерителни чашки и бурканче индийско орехче. Телефонът беше на мястото си, на стената.

- Ехо? - провикна се Барнс.

В отговор се чу трополене като от преобърнат рафт.

После долетяха два женски гласа:

- Насам!

Заинтригуван, Барнс подмина острова и надзърна зад ъгъла. Там видя пет от домашните си прислужнички - всичките добре хранени, приятни за окото и дългокоси - завързани със „свински опашки“ за лоста, на който бяха окачени готварските прибори.

Нагласата му беше такава, че при вида на вързаните им китки и уплашените им умоляващи очи изпита удоволствие. Забавеният му от брендито ум възприе картината като особено възбуждаща.

После действителността бавно проби мъглата. Изминаха няколко протяжни мига, преди Барнс да осъзнае, че очевидно някой е влязъл вътре и е завързал прислужничките.

Че в къщата има някой.

Барнс се обърна и побегна. Сподирян от виковете на жените, той удари хълбока си в ръба на острова и болката го накара да препусне в галоп към вратата. Втурна се слепешката през площадката и свърна към парадния вход. Помътеният му ум казваше: Бягай! Тогава съгледа през виолетовите стъклени пана от двете страни на двукрилата врата, че навън се води борба. Един от барнсовите пазачи вампири беше посечен от някаква тъмна и жестока фигура. Приближи още една фигура, която също замахваше със сребърен меч. Барнс заотстъпва и взе да плете крака, а отвън още от пазачите идваха от постовете си, за да се бият с нападателите.

Побягна навътре с всички сили. Изпадна в паника, че може да заседне в асансьора и затова тръгна по стълбите, като се придърпваше с две ръце по широкия парапет. Притокът на адреналин го поотрезви.

Кабинетът. Там имаше изложени на показ пистолети. Понесе се по дългия коридор към кабинета и тогава две ръце го сграбчиха и го замъкнаха в дневната.

Барнс инстинктивно скри глава в очакване на удар. Някой го хвърли и той се пльосна в един от столовете; остана там, свит от страх и изумление. Не искаше да вижда лицето на своя нападател. Истеричният му страх отчасти се дължеше на гласа, който чу в ума си и който твърде приличаше на гласа на обичната му покойна майка: Получаваш си заслуженото.

- Погледни ме.

Гласът. Гневен глас. Барнс поотпусна ръце от главата си. Познаваше гласа, обаче нещо не беше както трябва. С времето гласът беше станал по-груб и по-дълбок.

Любопитството надделя над страха. Барнс свъли треперещите си ръце и вдигна поглед.

Ефраим Гудуедър. Или - както личеше от вида му - злият близнак на Ефраим Гудуедър. Това не беше мъжът, когото Барнс познаваше, изтъкнатият епидемиолог. Тъмни кръгове обграждаха очите на беглеца. Гладът бе изцедил всяка следа от бодрост от лицето му и бе стопил месото по скулите му, превръщайки ги в две остри кости. Рядка четина покриваше сивата му кожа, но от това лицето му не изглеждаше по-малко изпито. Носеше ръкавици без пръсти, мърляво палто и прашни ботуши под мокри гети, привързани с тел. Главата му беше увенчана с черно плетено кепе което според Барнс отразяваше тъмните мисли отдолу. От торбата на гърба му стърчеше дръжка на меч. Приличаше на отмъстителен скитник.

- Евърет - рече Еф с пресипнал и напрегнат глас.

- Недей - отвърна ужасеният Барнс.

Еф взе чашата, в която имаше още малко бренди и шоколад, и я поднесе към носа си.

- Питие за лека нощ, а? Бренди „Александър“? Прекалено добра напитка, Барнс.

Сложи чашата в дланта на бившия си началник. После направи тъкмо това, от което Барнс се боеше: стисна юмрук около ръката му и стъклото се строши. В дланта и пръстите на Барнс се забиха множество парченца, прорязаха плътта и сухожилията и се забиха до костите.

Барнс изкрещя и падна на колене; кървеше и подсмърчаше. Гърчеше се.

- Моля те.

- Ще ми се да ти извадя очите.

- Моля те.

- Да тъпча гърлото ти, докато пукнеш. После да те кремирам ей в онази там каминка.

- Аз я спасявах... Исках да я изведа от лагера.

- Както изведе онези момичета долу ли? Нора беше права за теб. Знаеш ли какво щеше да направи, ако беше тук?

Значи я нямаше. Слава Богу.

- Щеше да прояви здрав разум - отговори Барнс. - Щеше да разбере, че имам какво да ти предложа. Как мога да съм ти полезен.

- Проклет да си. Проклета да е черната ти душа.

Еф започна да бие Барнс. Ударите му бяха добре прицелени и жестоки.

- He - цивреше Барнс. - Недей повече... моля те...

- Така значи изглеждала пълната поквара - отвърна Еф и го удари още няколко пъти. - Командант Барнс, Вие сте едно проклето лайно, сър, знаете ли! Как можа така да се обърнеш против своя род? Ти беше лекар, ти беше самият шибан началник на Центъра за контрол на болестите, за Бога! Никакво състрадание ли няма у тебе?

- Недей, моля те.

Барнс се понадигна, омаза пода с кръв и взе да се чуди как да насочи разговора към нещо по-продуктивно и положително. Но уменията му за общуване бяха възпрепятствани от подутата уста и избитите зъби.

- Това е един нов свят, Ефраим. Погледни само какво ти е причинил той.

- Май си оставил адмиралската униформа да ти размъти главата.

Еф се пресегна, сграбчи оредялата коса на Барнс и вдигна лицето му нагоре, оголвайки шията му. Барнс долови дъха на немитото му тяло.

- Би трябвало да те убия на място - рече Еф, измъкна меча си и го показа на Барнс.

- Ти... ти не си убиец - изпъшка онзи.

- Обаче съм. Станах убиец. И за разлика от тебе не убивам с натискане на бутон или подписване на заповед. Правя го така. Отблизо. Лично.

Сребърното острие докосна шията на Барнс над трахеята. Той огъна врат още малко.

- Но за твой късмет - продължи Еф и оттегли леко острието, - все още си ми полезен. Трябва да направиш нещо за мен и ще го направиш. Кимни за „да“.

И наведе главата му вместо него.

- Добре тогава. Слушай внимателно. Отвън ме чакат хора. Разбираш ли? Достатъчно трезвен ли си, за да запомниш?

Този път Барнс кимна сам. Разбира се, в този момент би се съгласил на всичко.

- Причината да дойда тук е да ти направя едно предложение.

- Всъщност то ще те изкара добър. Тук съм, за да ти кажа да идеш при Господаря и да му предадеш, че съм съгласен да разменя Occido Lumen срещу моя син. Покажи, че разбираш.

- Двойната игра е нещо, което разбирам, Еф.

- Може дори да излезеш герой. Можеш да кажеш на Господаря, че съм дошъл да те убия, но съм решил да предам своите хора и да ти предложа тази сделка. Можеш да му кажеш, че си ме убедил да приема неговото предложение и си се нагърбил с посредничеството.

- Другите знаят ли за това... ?

Чувствата връхлетяха Еф и очите му се напълниха със сълзи.

- Те вярват, че съм с тях, и аз наистина съм... но тук става въпрос за моето момче.

Страданието се надигна в сърцето му. Беше замаян, изгубен...

- Трябва само да кажеш на Господаря, че приемам. Че това не е блъф.

- Ще донесеш книгата.

- В замяна на сина ми...

- Да, да, естествено. Напълно разбираемо...

Еф улови Барнс за косата и го удари пак. Два пъти в устата. Счупи му още един зъб.

- Не ми е притрябвало проклетото ти съчувствие, изрод такъв. Само предай съобщението. Разбра ли? Някак ще взема истинската книга и ще известя Господаря, може би отново чрез теб, когато съм готов да я донеса.

Еф беше пуснал косата на Барнс. Барнс осъзна, че няма да го убие или да го нарани повече.

- Чух... чух, че при Господаря има едно момче... човешко дете. Но не знаех защо...

Очите на Еф проблеснаха.

- Името му е Закари. Беше отвлечен преди две години.

- От Кели, съпругата ти? Видяхя. С Господаря. Тя е... хмм, тя вече не е себе си. Но предполагам, че нито един от нас не е.

- Някои от нас дори станаха вампири, без нищо да ги е заразило ... - Очите на Еф станаха стъклени и влажни. - Ти си капитулант и страхливец. Това, че общувам с тебе, раздира вътрешностите ми като смъртоносна болест, но не виждам друг изход, а трябва да спася сина си. Трябва. - Отново сграбчи Барнс и продължи. - Това е правилният избор. Това е единственият избор. За един баща. Моето момче беше отвлечено, а откупът е моята душа и съдбата на целия свят. И аз ще го платя. Ще го платя. Проклет да е Господаря. Проклет да си и ти.

Евърет Барнс, който сега беше лоялен към вампирите, се зачуди доколко е разумно да се правят каквито и да било споразумения с Господаря - същество, което не се водеше от никакъв морал и от никаква чест. Вирус, при това ненаситен.

Барнс, разбира се, не каза на глас нищо подобно. Еф, който държеше меч до гърлото му, беше човек изхабен почти до крайност; приличаше му на гума на молив, от която е останало колкото за едно последно изтриване.

- Ще го направиш - заповяда Еф.

Барнс кимна.

- Можеш да разчиташ на мен.

Опита да се усмихне, но устата и венците му бяха безобразно подути.

Еф го изгледа продължително и по изпитото му лице се изписа искрено отвращение. Ето с какъв човек сключваш сделки сега, помисли си той. После блъсна главата на Барнс, обърна се и тръгна да излиза.

Барнс улови пощаденото си гърло, ала не можа да сдържи езика зад зъбите си и рече:

- И разбирам, Ефраим, разбирам може би по-добре от теб.

Еф спря на прага и се обърна, а Барнс продължи:

- Всеки си има цена. Ти вярваш, че твоето страдание е по-благородно от моето, защото цената ти е добруването на твоя син. Но за Господаря Зак е просто дребна монета. Съжалявам, че ти е отнело толкова време да разбереш това. Че си бил принуден да страдаш ненужно.

Еф стоеше пообъркан на прага, мечът му натежа.

- А аз съжалявам, че ти не си страдал повече...

Сервизният гараж в университета „Колумбия"

Когато слънцето се провидя зад пепеливите облаци - което минаваше за дневна светлина - градът стана призрачно тих. Вампирите прекратиха заниманията си, а по улиците и сградите се появиха отблясъците от включените телевизори. Повторения и дъжд. Това беше нормалното. Киселинен черен дъжд падаше от изтерзаното небе на тлъсти и мазни капки. Екосистемата работеше в цикъл „допълнително плакнене“ но мръсната вода не можеше да почисти нищо. Щяха да са необходими десетилетия да се самопочисти, ако това изобщо бе възможно. Засега светлината над града сякаш идеше от слънце, което така и не може да изгрее докрай над хоризонта.

Гюс чакаше пред отворената врата на сервизния гараж. Крийм се държеше като съюзник, когато това му беше угодно, а и открай време си беше смахнато копеле. В съобщението му се казваше, че идва сам, което не беше особено смислено, и Гюс не повярва. Той беше взел някои допълнителни предпазни мерки. Например лъскавия Глок, пъхнат отзад в колана на панталона му; беше задигнал пистолета от една наркоманска бърлога в бъркотията през първите дни. Второ, определи срещата тук, без да подсказва на Крийм, че подземното му скривалище е наблизо.

Крийм пристигна с жълт Хъмър. Като не се брои яркият цвят, тъкмо подобен грубиянски подход очакваше Гюс от него - да кара прословута с високия разход машина във времена, когато горивото е оскъдно. Но все едно, Крийм си беше такъв. А беше хубаво човек да има предсказуеми противници.

Крийм имаше нужда от такава голяма кола, за да натика телесата си зад волана. Въпреки всички лишения, той почти беше запазил габаритите си, само дето сега по него нямаше и грам излишна тлъстина. Някак се прехранваше. Поддържаше се. Това подсказа на Гюс, че нападенията на Сапфирите над вампирската система са успешни.

Сега обаче нямаше други Сапфири с него. Поне Гюс не видя.

Крийм вкара Хъмъра в гаража, далеко от дъжда. Угаси двигателя и се измъкна иззад волана. От устата му като захапано стръкче или сламка стърчеше надъвкано парче пастърма. Сребърните му зъби проблеснаха в усмивка.

- Здрасти, Мекс.

- Успя значи.

Крийм заразмахва късите си ръце.

- Твоят остров тука съвсем се е сговнил.

- Шибаният хазяин е страшна гад - съгласи се Гюс.

- Кръвопиец, а?

Като привършиха със светския разговор, последва обикновено ръкостискане, без гангстерски тарикатлъци. Двамата не сваляха очи един от друг.

- Соло ли движиш? - полюбопитства Гюс.

- Само този път - отвърна Крийм и попривдигна панталоните си. - Трябва да се държат под око работите в Джърси. Не допускам да си сам.

- Никога.

Крийм взе да се озърта и да кима, а като не видя никого, рече:

- Крият се. Аз съм точен.

- А пък аз съм внимателен.

Крийм го награди с усмивка. После отхапа края на пастърмата.

- Искаш ли малко?

- Добре съм си засега - отказа Гюс. Нека Крийм мисли, че той се храни добре и редовно.

Крийм заджвака пастърмата и уточни:

- Това е кучешка храна. Набарахме един склад с цял неразпечатан товар храни за домашни любимци. Не знам какво има в това тука, но е някаква храна, нали разбираш. Ще направи козината ми лъскава, ще ми почисти зъбите, такива работи. - Крийм излая няколко пъти и се ухили. - Консервите с котешка храна са много трайни. Можеш да си ги носиш насам-натам. Имат вкус на пастет.

- Храната си е храна - вметна Гюс.

- И дишането си е дишане. Я ни виж само. Двама махленски келеши. А още си гепим. Още джиткаме. Всички други, дето си мислеха, че градът е техен, нежните душици, дето нямаха истинска гордост, нямаха територия - де ги сега? Живи трупове.

- Немъртви.

- Както казвам аз, Крийм винаги се издига отгоре[18] - пак се разсмя, може би малко пресилено. - Харесва ли ти колицата?

- Как я зареждаш?

- В Джърси имаме още няколко работещи помпи. Скива ли решетката? Като зъбите ми е. Сребърна.

Гюс погледна. Предната броня на Хъмъра наистина беше посребрена.

- А, ето това ми харесва - каза той.

- Второто ми желание са сребърните джанти. Е, не искаш ли да изкараш вече твоите подкрепления тука, та да не си мисля, че ще ме оберат? Дойдох на добра воля.

Гюс свирна и Нора се показа иззад една количка за инструменти с Щайер полуавтомат в ръка. Свали оръжието и спря на безопасно разстояние от тридесетина стъпки.

Хоакин влезе през някаква врата със спуснат пистолет. Не можеше да прикрие накуцването си; коляното още го мъчеше.

Крийм разпери ръце и ги приветства на срещата.

- На работа, а? Трябва да прекося скапания мост, преди ония пак да изпълзят навън.

- Покажи и разкажи - отговори Гюс.

Крийм заобиколи колата и отвори багажника. Четири талашитени сандъка от някой „Ю-Хоул“ склад, претъпкани със сребро. Гюс измъкна единия за проверка - пълен беше със свещници, прибори, декоративни урни, даже няколко позацапани кюлчета с печат от монетния двор.

- Всичко е чисто, Мекс. Висока проба. Без медни примеси. Намира ми се някъде и тестер. Ще ти го дам безплатно.

- Как натрупа всичко това?

- С месеци събирах скрап, като вехтошар някакъв, пазех го. Имаме си метал, колкото ни трябва. Знам, че искаш тоя боклук, за да изтребваш вампирите. Аз лично предпочитам пищовите. - Крийм погледна оръжието на Нора и додаде - Големите пищови.

Гюс поровичка из среброто. Трябваше да претопят предметите, да ги изковат, да направят всичко по силите си. Никой от тях не разбираше от обработка на сребро. Но мечовете, с които разполагаха, нямаше да траят вечно.

- Мога да те отърва от всичко това - каза Гюс. - Искаш ли огнева мощ?

- Само това ли продаваш?

Крийм оглеждаше не само оръжието на Нора, а и нея самата.

Гюс отговори:

- Имам батерии, акумулатори, такива работи. Това е горе-долу.

Крийм не откъсваше очи от Нора.

- Гологлава е като ония работници в лагерите.

- Защо говориш за мен, все едно ме няма? - попита Нора.

- Може ли да погледна желязото? - отвърна Крийм със сребърна усмивка.

Нора му го даде. Той пое Щайера с алчно изражение и насочи вниманието си към него. Освободи затвора и пълнителя, провери как се зарежда и върна всичко на място. Съгледа една лампа на тавана и се престори, че стреля по нея.

- Още такива?

- Подобни - уточни Гюс. - Не същите. Но ще ми трябва поне един ден. Държа ги на разни места в града.

- И амуниции. Много. - Крийм се заигра с предпазителя. - Взимам този като аванс.

- Среброто е много по-ефикасно - каза Нора.

Крийм й се усмихна сладострастно и в същото време снизходително.

- Не съм стигнал дотук с ефикасност, гологлавке. Харесва ми да вдигам шум, когато изтребвам кръвопийците. Това му е забавното.

Протегна се към рамото й и Нора отблъсна ръката му. Това само го разсмя.

Тя се обърна към Гюс и каза:

- Разкарай тоя натъпкан с кучешка храна мърляч оттук.

- Още не - отговори Гюс и попита колумбиеца - С детонатора какво става?

Крийм отвори предната врата на Хамъра, положи оръжието напряко на седалката, затвори вратата и чак тогава каза:

- Какво да става?

- Не ме мотай. Можеш ли да ми свършиш тая работа?

Крийм се престори, че преценява.

- Може и да мога. Имам един канал. Но трябва да знам повече за тоя боклук, дето опитваш да взривиш. Живея от другата страна на реката, нали се сещаш.

- Не ти трябва да знаеш нищо. Само кажи цената.

- Армейски детонатор? Хвърлил съм око на едно място в северната част на Джърси. Военно съоръжение. Повече от това сега няма да ти кажа. Но трябва да ми обясниш всичко.

Гюс се обърна към Нора - не за да получи потвърждение, а за да се начумери, задето е поставен в такова положение.

- Съвсем просто. Ядрена бомба.

- Откъде я взе?

- Ей тука, от магазина на ъгъла. Срещу цяла книжка с купони.

Крийм погледна Нора за всеки случай.

- Колко е голяма?

- Достатъчно да нанесе поражение на половин миля. %арна вълна, събаряне, каквото си искаш.

Крийм видимо се наслаждаваше.

- Ама ти пробутаха базовия модел, без модификации.

- Да. Трябва ни детонатор.

- Абе, не знам за колко тъп ме имаш, обаче нямам навика да въоръжавам съседа си с ядрена бомба, без да наложа няколко шибани основни правила.

- Нима? Например?

- Просто не искам да ми преебаваш печалбата.

- Ще рече?

- Аз на тебе, ти на мене. Така, първо, искам гаранции, че това нещо ще гръмне минимум на няколко мили от мене. Значи, не в Джърси, не и в Манхатън.

- Ще те предупредим.

- Не е достатъчно. Щото си мисля, че знам за какво ви е това лошо момче. На тоя свят има само едно нещо, дето си струва да гърмиш. А отиде ли си Господаря, ще ни падне доста имотец. И това е цената ми.

- Имот? - учуди се Гюс.

- Този град. Получавам Манхатън веднага, щом всичко свърши. Или това, или нищо, Мекс.

Гюс му стисна ръката.

- Дали мога да Ви предложа един мост, господине?

Нюйоркската обществена библиотека

Още едно завъртане на Земята и отново бяха всички заедно, петимата човеци - Фет, Нора, Гюс, Хоакин и Еф. Господин Куинлан беше дошъл по-рано, под прикритието на мрака. Излязоха от станцията Гранд Сентръл и минаха по Четиридесет и втора улица до Пето авеню. По изключение не валеше, но духаше вятър. Дос- татъчно силен, та да разбута струпаните във входовете боклуци. Опаковки от храна, найлонови торбички и други отпадъци от миналото се носеха по улицата като танцуващи из гробище духове.

Петимата се качиха по предното стълбище на основната сграда на библиотеката, между двата каменни лъва, Търпение и Твърдост. Прекрасната постройка приличаше на огромен мавзолей. Минаха през портика и прекосиха Астор хол. Просторната читалня беше претърпяла само дребни поражения: в първите дни на безредици след Падението мародерите не се интересуваха особено от книги. Огромен полилей беше паднал върху една от масите, но таванът беше толкова висок, че това можеше да е станало и от само себе си. По масите бяха останали отворени книги. Върху покрития с плочи под се валяха раници и опосканото им съдържание. Столовете бяха прекатурени и някои лампи бяха счупени. Тихата празнота на огромната обществена сграда навяваше хлад.

Сводестите прозорци високо на стените пропускаха оскъд- ната светлина. Вампирският мирис на амоняк, който беше така всепроникващ, че Еф вече не го и забелязваше на други места, тук му направи впечатление. Подсказа му, че натрупаното от цивилизацията познание и изкуство може най-небрежно да бъде покрито с нечистотиите на една безчинстваща природна сила.

- Налагали се да слизаме? - попита Гюс. - Ами тези книги тук?

Лавиците по двете стени вървяха на две нива по дължината на залата - под и над пътеките с перила. Бяха претъпкани с разноцветни гръбчета на книги.

- Трябва да подменим истинската Occido Lumen с друга някоя украсена стара книга - обясни Фет. - Трябва да продадем това нещо, не помниш ли? Идвал съм тук много пъти. Старата хартия привлича плъховете и мишките. Старите книги се пазят долу.

Отправиха се към стълбите, запалиха фенерчетата и приготвиха уредите за нощно виждане. Основната сграда на обществената библиотека беше построена на мястото на водохранилището Кротън, изкуствено езеро, което снабдявало острова с вода, но било изоставено в началото на двадесети век. Под нивото на улицата имаше седем етажа, а в по-ново време откъм западната страна на библиотеката, под съседния Брайънт парк, бяха добавени още книгохранилища.

Фет поведе останалите в тъмнината. На третия етаж под земята ги очакваше господин Куинлан. Фенерчето на Гюс освети за миг лицето на Родения, почти фосфоресциращо бяло, и бляскавите му червени очи. Двамата с Гюс си казаха нещо.

Гюс измъкна меча си.

- Кръвопийците са тук. Трябва малко да поразчистим.

- Ако усетят Еф - рече Нора, - ще докладват на Господаря и така ще останем като в капан под земята.

Гласът на господин Куинлан навлезе в умовете им.

- Двамата с доктор Гудуедър ще изчакаме вътре. Мога да отклоня всички опити за телепатично проникване.

- Добре - отговори Нора и приготви своята ултравиолетова лампа.

Гюс вече слизаше на долния етаж с меч в ръка, а Хоакин куцу- каше подире му.

- Хайде да се позабавляваме.

Нора и Фет тръгнаха след тях. Господин Куинлан бутна най- близката врата и влезе в третия подземен етаж. Еф неохотно го последва. Вътре имаше големи шкафове за старите периодични издания и прибрани в тенекиени кутии отдавна забравени звукозаписи. Господин Куинлан отвори една аудиокабинка и Еф се принуди също да влезе.

Господин Куинлан затвори звуконепроницаемата врата. Еф свали от главата си уреда за нощно виждане и се подпря на една маса. Двамата с Родения потънаха в мрак и тишина. Еф се притесняваше, че той може да прочете мислите му и затова създаде малко бял шум в ума си, като усърдно си представяше и назоваваше предметите около тях.

Не искаше ловецът да усети, че той е потенциален предател. Еф вървеше по тънка линия, играеше една и съща игра с двете страни. Казваше на всяка, че работи подмолно против другата. В крайна сметка беше напълно верен единствено на Зак. Еднакво страдаше и от мисълта да предаде приятелите си, и от представата как ще живее вечно в изпълнения с ужас свят.

- Някога аз имах семейство.

Гласът на Родения стресна Еф, но той бързо се окопити.

- Господаря ги превърна и за мен остана единствено да ги убия. Ето още нещо общо помежду ни.

Еф кимна.

- Но той е имал причина да те преследва. Връзка. А аз нямам общо минало с Господаря. Никакво. Попаднах на пътя му съвършено случайно заради работата ми като епидемиолог.

- Причина има. Просто ние не я знаем.

Еф беше посветил часове на същата тази мисъл.

- Страхът ми е, че това има някаква връзка с моя син Зак.

Родения помълча.

- Би трябвало да сте наясно с една прилика между мен и Вашия син. Аз бях превърнат в утробата на майка ми. И по този начин Господаря стана мой втори баща, измести истинския ми човешки родител. Като покварява ума на Вашия син, когато той се формира като личност, Господаря иска да измести Вас и Вашето влияние върху съзряването на сина Ви.

- Искаш да кажеш, че това е модел при Господаря.

Вместо да се обезсърчи, Еф намери причина да се ободри и рече:

- Значи има надежда. Ти се обърна против Господаря. Отхвърли го. А върху тебе той е имал много по-голямо влияние. - Еф се отдели от масата и се поизправи, въодушевен от тази теория. - Може би и Зак ще го направи. Ако успея да се добера до него навреме, както Древните са се добрали до тебе. Може би не е прекалено късно. Той е добро дете, знам това...

- Докато си остава непревърнат биологически, има шанс.

- Трябва да го махна от Господаря. Или, по-точно, да махна Господаря от него. Наистина ли можем да го унищожим? Искам да кажа, щом Бог не успя преди толкова време.

- Бог успя. Озриил беше унищожен. Не той, а кръвта се надигна.

- Значи в известен смисъл ние трябва да поправим грешката на Бог.

- Бог не греши. Накрая всички реки се вливат в морето...

- Не греши. Мислиш, че онзи огнен знак в небето се появи с определена цел. За мен ли беше изпратен?

- За Вас и за мен. За да знам, че трябва да Ви защитавам. Да Ви предпазвам от поквара. Всички части си застават по местата. Прахът е събран. Фет разполага с оръжието. Огън падна от небето. Знаци и поличби - същинският език на Бога. Всичко ще се развива в зависимост от силата на нашия съюз.

Отново последва пауза, която Еф не можа да разтълкува. Дали Родения вече не беше влязъл в ума му? Дали не го беше смекчил с този разговор, за да узнае истинските му намерения?

- Господин Фет и госпожица Мартинес са прочистили шестия етаж. Господата Елисалде и Сото все още действат на петия.

- Искам да сляза на шестия - каза Еф.

Слязоха по стълбите, минавайки край една подозрителна локва бяла вампирска кръв. До вратата на петия етаж Еф чу как Гюс ругае енергично, едва ли не с радост.

В началото на шестия етаж се намираше залата с картите. Еф отвори една тежка стъклена врата и влезе в дълго помещение, където навремето въздухът е бил внимателно контролиран. По стените имаше множество панели с термостати, барометри и други уреди за контрол на влажността. По тавана имаше отдушници, чиито панделки сега висяха неподвижно.

Рафтовете бяха дълги. Сега се намираха някъде дълбоко под парка Брайънт. Господин Куинлан поизостана, а Еф продължи тихо напред. Ослушваше се за Фет и Нора; не искаше да ги изненада или да бъде на свой ред изненадан от тях. Чу гласове малко по-нататък и мина през проход между рафтовете.

Нора и Фет работеха на светлината на фенерче и това позволи на Еф да свали уреда за нощно виждане. Приближи се и ги видя. Стояха пред една остъклена маса, с гръб към него. Над тази маса имаше шкаф, в който като че ли се съхраняваха най-ценните придобивки на библиотеката.

Фет насили ключалките и свали останалите книги пред себе си. Съсредоточи се върху една от тях - Гутенберговата Библия. Тя беше най-подходяща за размяната. Посребряването на ръбчетата на страниците и прикачването на илюстровани страници от другите книги нямаше да е трудно. Съсипването на литературните съкровища беше ниска цена за това да бъде унищожен Господаря и неговото племе.

- Тази Гутенбергова Библия - подхвана Фет. - Съществували са по-малко от петдесет такива книги... А днес? Тази може би е последната. - Разгледа я по-подробно, повъртя я оттук-оттам. - Непълно копие. Отпечатано на хартия, а не на пергамент. Не е с оригиналната корица.

Нора го изгледа.

- Научил си много за старинните книги.

Фет неволно се изчерви заради комплимента. Обърна се и се пресегна за ламинираното картонче с информацията, за да й покаже, че го е прочел сега. Тя леко го плясна по ръката.

- Ще я взема заедно с няколко от другите, за да подготвя фалшификата.

Фет свали още илюстровани книги и внимателно ги нареди в раницата си.

- Почакай! Кървиш...

Наистина. Фет кървеше обилно. Нора разкопча ризата му и отвори шишенце кислородна вода от комплекта за първа помощ.

Изля го върху окървавената дреха. Кръвта шупна и засъска. Това щеше да премахне издайническата миризма.

- Трябва да си починеш. Нареждам ти това в качеството си на твой лекар.

- Мой лекар значи. Това ли си ти за мен?

- Да - отговори Нора с усмивка. - Трябва да ти донеса антибиотици. С Еф можем да намерим. Ти се върни с Куинлан...

Деликатно проми раната на Фет и отново сипа кислородна вода. Тя се стече по яките му космати гърди.

- Искаш да стана блондин, така ли? - пошегува се Фет. Колкото и безвкусна да беше шегата, Нора се засмя, за да награди добрите му намерения.

Василий смъкна шапката й.

- Ей, върни ми я! - каза Нора и почна да се бори със здравата му ръка. Той върна шапката и подмами Нора в прегръдките си.

- Продължаваш да кървиш.

Фет я погали по главата.

- Толкова съм щастлив, че отново си при мен...

И после за пръв път й призна, по своя си начин, какво изпитва към нея:

- Не знам къде щях да съм сега без тебе.

При други обстоятелства това признание щеше да звучи неясно и недостатъчно. Нора щеше да чака за още нещо. Обаче сега - тук и сега - това стигаше. Тя нежно го целуна по устните и се остави в могъщите му ръце. Фет я обгърна и я притисна към гърдите си. Двамата усетиха как страхът се изпарява и времето застива. Те бяха тук и сега. Всъщност имаха усещането, че винаги е било така. Не помнеха болката и загубите.

Докато стояха прегърнати, лъчът от фенерчето на Нора се плъзна по книжните рафтове и за миг освети скрития там Еф, преди той да се оттегли.

Замъкът Белведере, Сентръл парк

Този път доктор Евърет Барнс успя да дочака слизането от хеликоптера, преди да повърне. Освободи се от закуската си, изтри устни и брада с носната си кърпичка и се озърна доста плахо. Вампирите обаче не реагираха по никакъв начин на прилошаването. Израженията им - по-скоро липсата на изражения - си останаха фиксирани и празни. Със същия успех Бране можеше да снесе грамадно яйце тук, на калната алея до Шекспировата градина на пресечката на Седемдесет и девета улица, или пък от гърдите му можеше да порасне трета ръка. Това пак нямаше да извика вълнение в очите на тези слабоумници. Барнс изглеждаше ужасно, лицето му беше подуто и виолетово, устните му бяха обезобразени от съсиреци, а порязаната му ръка беше превързана и обездвиже- на. Вампирите обаче не обърнаха внимание и на това.

Барнс затаи дъх и се изправи щом се отдалечи малко от въртящите се перки на хеликоптера. Готов беше да продължи. Чопърът се издигна, обливайки Барнс с дъждовни капки, и когато се отдалечи, той отвори големия си черен чадър. Неговите безполови немъртви пазачи не забелязваха дъжда, както не забелязваха и неговото състояние, и крачеха редом с него като бледи пластмасови роботи.

Голите мъртви дървета се разредиха и разкриха пред погледа замъка Белведере, кацнал високо върху Виста рок, открояващ се на фона на мръсното небе.

В основата на скалата, в плътен пръстен стояха цял легион вампири. Неподвижността им беше изнервяща. Приличаха на статуи в някаква причудлива и идиотски амбициозна художествена инсталация. Когато Барнс и двамата му пазачи доближиха външния край на пръстена, създанията се разделиха - бездиханни, безизразни - и ги пропуснаха да минат. Барнс навлезе на десетина реда в дълбочина, приблизително на половината път, и огледа почтително мълчащите вампири. Потрепери леко и от чадъра му се посипаха дъждовни капки. Тук той изпита особено дълбоко усещане за неловкост: стоеше сред това множество човекоубийци, които би трябвало досега да са го изпили или разкъсали на парчета, а вместо това те стояха неподвижно, докато той минаваше. Ако не с уважение, то поне с принудително безразличие. Сякаш беше в зоопарка и минаваше край лъвовете, тигрите и мечките, без те да го забележат. Това беше напълно противоестествено за тях. Толкова здраво бяха поробени от Господаря.

Барнс се натъкна на бившата Кели Гудуедър на вратата на замъка. Тя стоеше отпред и, за разлика от останалите вампири, срещна погледа му. Той забави ход и едва не се изкуши да каже нещо от рода на „Здравейте“, учтивост, останала от стария свят. Обаче просто подмина, а тя го проследи с очи.

- Господаря се появи - с тъмно наметало, а под кожата на лицето му се гърчеха кръвните червеи. Той огледа Барнс.

- Гудуедър е приел.

- Да - отвърна Барнс и си помисли: „Щом знаеш, защо тогава трябваше да се вдигна с хеликоптера и да се срещна с тебе в този студен замък?“

Барнс се помъчи да обясни двойната игра, но сам се заплете в подробностите. Господаря не показа ни най-малък интерес.

- Той мами партньорите си - обобщи Барнс. - Видя ми се искрен. Обаче не знам дали да му се доверя.

- Аз се доверявам на жалката му нужда да бъде със сина си.

- Да. Разбирам логиката Ви. А той се доверява на Вашата нужда да притежавате книгата.

- Когато имам Гудуедър, ще имам и партньорите му. Когато имам книгата, ще имам всички отговори.

- Още не разбирам как е успял да преодолее охраната в моя дом. Защо останалите от Вашето племе не са били уведомени.

- Това е работа на Родения. Родения е сътворен от мен, но не и от моята кръв.

- Значи той не общува на същата вълна?

- Не мога да го контролирам така, както контролирам останалите от моите.

- И той сега е с Гудуедър? Като двоен агент? Изменник? - Господаря не отговори и Барнс продължи - Такова същество може да бъде много опасно.

- За Вас? Много. За мен? Не е опасен. Само ми се изплъзва. Родения е съюзник с един гангстер, който преди служеше на Древните за дневен лов, и с останалата измет, която върви с него. Знам откъде мога да почерпя сведения за тези хора...

- Ако Гудуедър Ви се предаде... то тогава Вие ще разполагате с цялата информация, за да го намерите. Родения.

- Да. Двамата бащи се събират отново със своите синове. В Божиите планове винаги има симетрия. Ако той ми се предаде...

Барнс чу шумотевица зад гърба си и се обърна. По витата стълба се препъваше някакъв тийнейджър с невчесана и падаща в очите му коса. Човек. Държеше се за гърлото. Момчето отметна малко косата си и това беше достатъчно за Барнс да разпознае чертите на Ефраим Гудуедър. Същите очи, същото особено сериозно изражение. Само че сега момчето беше уплашено.

Закари Гудуедър. Очевидно имаше дихателни затруднения, хъхреше и посиняваше.

Барнс инстинктивно стана и тръгна към него. По-късно щеше да му хрумне, че много отдавна не беше действал, подтикнат от лекарския си инстинкт. Пресрещна момчето и го улови за рамото.

- Аз съм лекар.

Момчето го блъсна, изви китката му и продължи право към Господаря. Барнс се олюля и отстъпи малко, по-скоро от шок, отколкото поради друга някаква причина. Невчесаното момче коленичи пред Господаря, а онзи сведе поглед към страдалческото му лице. Остави го да се мъчи още няколко мига, после вдигна ръка. Широкият ръкав на дрехата му се плъзна назад. Той бързо щракна с палеца и дългия си среден пръст и се одраска. Наведе палеца над лицето на момчето. В края на пръста имаше капка кръв. Тя бавно се източи, откъсна се и падна в отворената уста на Зак.

Барнс преглътна сухо и му се догади. Вече беше повръщал веднъж днес.

Момчето затвори уста, все едно току-що беше поело капка лекарство. Намръщи се - или от вкуса, или от болката при преглъщането - и след малко свали ръка от гърлото си. Главата му се отпусна, докато възстанови дишането си, трахеята му се отвори, дробовете му се изчистиха като по чудо. Почти веднага лицето му доби нормален цвят - новият нормален цвят, сиреч бледен, гладен за слънце.

Момчето примигна и се огледа. Видя стаята за пръв път от началото на дихателния проблем. Майка му, по-точно онова, което бе останало от нея, също беше дошла. Може би призована от болката на своя Близък. Но безизразното й лице не показваше нито загриженост, нито облекчение. Барнс се питаше колко често изпълняват този ритуал. Веднъж седмично? Всеки ден?

Момчето го погледна, все едно едва сега забелязваше белобрадия мъж, когото преди малко блъсна.

- Защо тук има друго човешко същество? - поиска да узнае Закари.

Презрителното му държание изненада Барнс, който помнеше сина на Гудуедър като разсъдливо, любознателно и добре възпитано дете. Барнс прекара пръсти през косата си и се помъчи да възвърне известно достойнство.

- Закари, помниш ли ме?

Момчето присви устни, сякаш му беше противно, че от него се очаква да разгледа лицето на събеседника си.

- Смътно - отвърна той троснато и надменно.

Барнс запази търпение и не се отказа.

- Аз бях началник на баща ти някога, в стария свят.

Отново видя отражението на бащата в сина, но сега далеч по- слабо. Както Еф се беше променил, така се беше променило и момчето. Очите му гледаха дистанцирано и недоверчиво. Държеше се като момче-принц.

- Баща ми е мъртъв.

Барнс понечи да възрази, но разумно премълча. Той хвърли поглед на Господаря - изражението на неговото непрестанно гънещо се лице не беше променено, но някак си Барнс знаеше, че не бива да противоречи. За един кратък миг той схвана цялата картина, ролята и мястото на всеки в драмата, и му стана мъчно за Еф. Собственият му син... Но понеже си беше Барнс, чувството не трая дълго, и почна да мисли как би могъл да извлече изгода от всичко това.

Библиотеката Лоу в университета „Колумбия"

- Помислете върху тази особеност в Occido Lumen.

Когато заговори за това, господин Куинлан доби необичаен блясък в очите.

- На страницата, която посочва Черното място на Господаря, има две думи:оbscura и aeterna. „Мрак" и „вечен". Няма точни координати.

- А всички останали места имат - рече Фет.

Той усърдно работеше с Библията, мъчеше се да я уподоби възможно най-много на Occido Lumen. Беше натрупал грамада томове и най-канибалски вадеше от тях илюстрации или други листове.

- Защо е така? И защо думите са точно тези?

- Мислиш ли, че това е ключът?

- Вярвам в това. Винаги съм мислил, че ключът за намирането на мястото е в информацията в тази книга. А се оказа, че е в информацията, която липсва от книгата. Господаря се е появил последен. Той е най-млад от всички. Били са му нужни стотици години, за да се върне в Стария свят, и още повече, за да придобие влиянието, което му позволи да разруши местата на произхода на Древните. А сега се върна в Новия свят, в Манхатън. Защо?

- Защото иска да защити мястото на своя произход.

- Огненият знак в небето потвърждава това. Но къде е мястото?

Въпреки вълнуващия разговор Фет изглеждаше отнесен, разсеян.

- Какво има?

- Извинявай. Замислих се за Еф. Той е навън, с Нора.

- Къде?

- За някакви лекарства. За мен.

- Доктор Гудуедър трябва да бъде пазен. Той е уязвим.

Това постави Фет натясно.

- Сигурен съм, че ще се справят - рече той, но сега беше негов ред да се тревожи.

Магазинът „Мейсис" на площад Дерълд"

Еф и Нора излязоха от станция Пенсилвания, на Тридесет и четвърта улица. Точно в тази станция преди около две години Еф беше оставил Нора, Зак и госпожа Мартинес в последен отчаян опит да ги изведе на безопасно място, преди вампирската чума да завладее града. Цяла орда същества беше изкарала влака от релси в тунела под Норт ривър и предотврати бягството. Кели изчезна със Зак и го отведе при Господаря.

Сега Еф и Нора се бяха упътили към една малка аптека, която се помещаваше вътре в сградата на „Мейсис“. Нора наблюдаваше минувачите - смачкани хора на път за работа или обратно, други пък - тръгнали към пункта в Емпайър стейт билдинг да разменят ваучери срещу храна и облекло.

- Сега какво? - попита Еф.

Нора погледна към отсрещната страна на Седмо авеню, различи магазина на една пресечка по-нататък; предният му вход беше закован.

- Ще влезем в аптеката през магазина. Следвай ме.

Въртящите се врати отдавна бяха заключени, а на мястото на строшените им стъкла имаше здраво заковани дъски. Пазаруването като необходимост или като начин за прекарване на свободното време вече не съществуваше. Всичко беше с купони или ваучери.

Еф отпра парче шперплат от входа откъм Тридесет и четвърта улица. В „най-големия универсален магазин в целия свят“ цареше бъркотия. Преобърнати рафтове, изпокъсани дрехи. Приличаше не толкова на грабеж, колкото на полесражение. И то на не една битка. Тук бяха вилнели и вампири, и хора.

Еф и Нора прескочиха тезгяха и се озоваха в аптеката. Стелажите бяха почти опразнени. Нора подбра каквото й трябваше, включително слаб антибиотик и няколко спринцовки. Докато тя не гледаше, Еф пъхна в джоба си шишенце викодин и после го прибра в малка кесийка.

Свършиха работата за няколко минути. Нора хвърли поглед на Еф и рече:

- Имам нужда от топли дрехи и здрави обувки. Чехлите от лагера се износиха.

Еф мислеше да пусне някоя шега за жените и пазаруването, обаче се отказа и само кимна. По-навътре в магазина не беше толкова зле. Качиха се по стъпалата на прочутия дървен ескалатор - първото подобно съоръжение, инсталирано в сграда.

Фенерчетата им играеха по етажа, който не беше променен, откак пазаруването вече не съществуваше. Манекените подплашиха Еф - в първия миг, когато ги освети, голите им глави и безизразните им лица малко му заприличаха на стригои.

- Като моята прическа - бегло се усмихна Нора. - Модата сега е такава...

Огледаха целия етаж в търсене на признаци за опасност или уязвимост.

- Уплашен съм, Нора - каза Еф и доста я изненада. - Планът... Уплашен съм и не се срамувам да си призная.

- Размяната ще е трудна - долетя приглушеният глас на Нора откъм някакво задно помещение, където тя търсеше обувки по мярка из кутиите. - Това е тънкостта. Предлагам ти да кажеш на Господаря, че ние носим книгата на господин Куинлан, който да я проучи. Господаря със сигурност знае за Родения. Кажи му, че планираш да вземеш книгата при първа възможност. Ще разполагаме с мястото за взривяването на бомбата и ти ще го подмамиш там. И тогава може да води колкото ще подкрепления. Бомбата си е бомба...

Еф кимна и заразглежда лицето й за някакви признаци за предателство. Сега бяха сами и моментът беше подходящ, ако тя възнамеряваше да се разкрие като изменница.

Въздържа се от елегантните кожени боти. Търсеше нещо по- издръжливо и без токчета.

- Фалшивата книга просто трябва да изглежда добре - каза Еф. - Трябва да изглежда правилно. Според мен нещата ще се развият толкова бързо, че ще е нужно да мине само на пръв поглед.

- Фет ще го направи - отговори Нора със съвършена убеденост. Почти гордо. - Можеш да му вярваш... - И после осъзна с кого разговаря и додаде - Слушай, Еф. За Фет...

- Не е необходимо да казваш нищо. Разбирам. Светът е гаден и заслужаваме да сме единствено с онези, които държат на нас повече от всичко друго. Малко е странно... но ако ще има друг мъж с теб, то аз съм доволен, че това е Фет. Защото той по-скоро би умрял, отколкото да допусне нещо да ти се случи. Сетракян знаеше това и избра Фет, а не мен. Ти също го знаеш. Той може да направи нещо, което аз никога не успях - да е с теб.

Противоречиви чувства завладяха Нора. Това беше най-доброто от Еф - той беше щедър, умен и грижовен. За миг тя едва не предпочете Еф да се беше оказал някакъв скапаняк. Но виждаше истинския Еф, мъжа, в когото някога се бе влюбила. В сърцето си още усещаше привличане.

- А ако Господаря поиска да му занеса книгата?

- Можеш да му кажеш, че те преследваме. Че имаш нужда той да дойде да те вземе. Или пък да настояваш да ти доведе Зак.

Еф посърна като си спомни колко рязко Господаря му беше отказал това.

- И така стигаме до един основен въпрос - каза той. - Как мога да активирам бомбата и да се махна?

- Не знам. Сега все още има твърде много променливи величини. Ще трябва много късмет. И смелост. Не бих те винила, ако имаш задни мисли.

Наблюдаваше го. Търсеше някакво пропукване в държанието му... или възможност да разкрие, че и тя е замесена.

- Задни мисли ли? - каза той в опит да измъкне още нещо. - За това дали мога да свърша всичко докрай?

Забеляза угриженост, когато тя поклати глава. Нямаше и намек за двуличие. И беше щастлив. Облекчен. Нещата между тях се бяха променили толкова много, но в сърцето си Нора оставаше борец, както винаги. Това помогна на Еф да повярва, че и той си е останал същият.

- Какво е това? - попита Нора.

- Кое?

- Стори ми се, че почти се усмихваш.

Еф поклати глава.

- Просто осъзнах, че в крайна сметка Зак ще бъде свободен. Каквото и да струва това, ще го направя.

- Според мен това е удивително, Еф. Наистина.

- Не смяташ ли, че Господаря ще прозре всичко? Дали ще повярва, че съм способен да постъпя така? Да ви предам?

- Ще повярва. Това приляга на неговия начин на мислене. Съгласен ли си?

Еф кимна и беше доволен, че тя не го гледа. Щом тя не беше предателка, кой тогава? Не беше Фет, със сигурност. Можеше ли да е Гюс? И заплахите му към Еф да са само блъф? Хоакин беше другият възможен заподозрян. От подобно изкривено мислене Еф просто полудяваше.

- ... никога не можеш да пропаднеш, никога не можеш да пропаднеш.

Еф чу нещо навън, в главната зала на етажа. Шумоленето, което някога обикновено се свързваше с гризачите, сега означаваше само едно.

Нора също беше чула. Двамата угасиха фенерчетата.

- Стой тук - каза Еф. Нора разбираше, че за да успее хитрината му, той трябва да излезе сам. - И внимавай.

- Винаги - отвърна Нора и извади сребърния меч.

Еф се прокрадна през вратата, като внимаваше да не я удари с дръжката на меча, стърчаща от раницата му. Намести монокуляра за нощно виждане и изчака образът да се стабилизира.

Всичко беше спокойно. Всички манекени имаха нормални ръце, никакви вампирски пръсти. Еф тръгна надясно, като се придържаше близо до стената, и забеляза, че една закачалка на кръгла стойка близо до ескалатора за слизане лекичко се поклаща.

Измъкна меча и бързо излезе на най-горното дървено стъпало на ескалатора. Ескалаторът беше разположен в тясно пространство със стени. Еф слезе възможно най-бързо и тихо и продължи към долния етаж. Нещо му подсказваше да продължи да слиза. Така и направи.

На последното стъпало спря, понеже подуши нещо. Оттук неотдавна беше минал вампир. Странно беше един вампир да излиза сам, при това без да има работа. Или пък патрулирането в този магазин беше негово задължение. Еф слезе от ескалатора и огледа етажа, зелен от уреда за нощно виждане. Нищо не помръдваше. Тъкмо щеше да тръгне към една просторна зала, когато от другата страна долетя слабо щракване.

Пак нищо не видя. Приклекна ниско и тръгна покрай закачалките за дрехи по посока на шума. Над портала имаше обозначения за тоалетните, администрацията и асансьора. Еф се прокрадна първо към офисите, като провери зад всяка отключена врата. Заключените можеше да провери по-късно, след като прочисти останалата част от етажа. Отиде при тоалетните и открехна вратата на дамската само на няколко пръста, за да провери дали издава звук. Почти никакъв. Влезе и провери кабинките една по една с меч в ръка.

Върна се във фоайето, спря, ослуша се. Имаше чувството, че е изгубил едва доловимата следа. Отвори вратата на мъжката тоалетна и се промъкна. Подмина писоарите и побутна вратите на кабинките с върха на меча. После разочарован се обърна да излезе.

Сред вихрушка от хартии и боклуци вампирът изскочи от отворения кош за смет в ъгъла до вратата и се приземи на една от мивките от другата страна на помещението. Еф първо се олюля и леко отстъпи, изруга и почна да размахва меча, за да предотврати възможни нападения. Бързо зае позиция и тръгна с острието напред, понеже не искаше да се озове натикан в някоя от тесните кабинки. Замахна с меча към съскащия вампир и го заобиколи; приближи до коша, откъдето той изскочи, и под краката му хартията зашумоля.

Съществото клечеше на мивката, стиснало гладкия ръб, коленете му бяха вдигнати от двете страни на главата. Гледаше Еф. Той най-сетне успя да го види ясно през монокуляра. Момче. Десетина-дванадесетгодишно афроамериканче, чиито очи изглеждаха като чисто стъкло.

Сляпо момче. Едно от пипалцата.

Горната му устна беше така извита в някакво подобие на преценяваща усмивка. Стискаше ръба на мивката с пръстите на ръцете и краката, като че се канеше да скочи. Еф насочи върха на меча си към средата на тялото му.

- Изпратен си да ме намериш ли?

- Да.

Еф малко сведе острието от изненада. Не от отговора, а от гласа.

Гласът на Кели. И думите на Господаря.

Питаше се дали Кели не е по някакъв начин отговорна за пипалцата. Дали не е тяхна пастирка, тъй да се каже. Или диспечер. И ако беше така, ако наистина тези слепи вампирски деца телепати бяха поставени под нейното неофициално ръководство, колко удобно и тъжно-иронично беше това. Кели Гудуедър си оставаше майка-закрилница дори и в смъртта.

- Защо се оказа толкова лесно този път?

- Ти искаше да бъдеш намерен.

Пипалцето скочи, но не към Еф. Метна се от плота към стената и после тупна на пода на четири крака.

Еф проследи движението му с меча. Съществото клекна на пода и го загледа.

- Ще ме заколиш ли, Ефраим?

Предизвикателният глас на Кели. Дали не беше нейна идеята да прати момче на годините на Зак?

- Защо ме измъчваш така?

- Бих могъл да пратя сто жадни вампира, които след секунди да те обкръжат. Кажи ми, защо да не го направя.

- Защото книгата не е тук. И нещо по-важно - ако нарушиш сделката, ще си прережа гърлото, преди да допусна да получиш достъп до моя ум.

- Блъфираш.

Еф замахна към момчето. То се потътри назад, удари вратата на една кабинка и спря там.

- Как ти харесва? Заплахите ти не ме изпълват с вяра, че ще спазиш своята част от уговорката.

- Моли се да го сторя.

- Интересен избор на думи: „моли се“ - Еф застана на прага на кабинката; ъгълът на помещението вонеше. - Озриил. Да, четох книгата, която така отчаяно желаеш. И разговарях с господин Куинлан, Родения.

- Тогава би трябвало да знаеш, че всъщност аз не съм Озриил.

- Не си. Ти си червеите, които са изпълзели от кръвта на ангела-убиец. След като Бог наредил да го разчленят като пиле.

- Двамата с теб сме бунтари по природа. Мога да си представя, че и синът ти е такъв.

Еф подмина тези думи, твърдо решен повече да не търпи обидите на Господаря.

- Синът ми няма нищо общо с тебе.

- Не бъди толкова сигурен. Къде е книгата?

- Беше скрита в хранилищата под обществената билиотека през цялото време, в случай че се чудиш. Сега се предполага, че печеля малко време за моите хора.

- Предполагам, не Родения я изучава ненаситно.

- Правилно. Това не те ли тревожи?

- Ще бъдат нужни години за нейното дешифриране от очите на недостойните.

- Хубаво. Значи не бързаш. Мога да се поотдръпна, да почакам от тебе по-добро предложение.

- А аз мога да разкъсам сина ти на парчета.

Еф имаше желанието да прекара меча през гърлото на немърт- вото дете. Да остави Господаря да чака още. Но в същото време не искаше да го притиска прекалено. Не и когато беше заложен животът на Зак.

- Сега ти блъфираш. Тревожиш се, а се преструваш, че не е така. Искаш тази книга, много я искаш. Защо така скоро?

Създанието не отговори.

- Няма друг предател. Ти само лъжеш.

Вампирчето продължаваше да клечи, опряло гръб в стената.

- Добре. Играй така.

- Баща ми е мъртъв.

Сърцето на Еф прескочи, замря в гърдите му за дълго. Така се потресе, чувайки гласа на Зак - ясно, сякаш беше тук, до него.

Трепереше. Откри, че му е трудно да възпре надигащия се в гърлото му гневен рев.

- Ти, проклет...

Господаря се върна към гласа на Кели.

- Ти ще донесеш книгата възможно най-скоро.

Еф първо се уплаши, че Зак е превърнат. Но не беше; Господаря просто подхвърляше неговия глас, натрапваше го чрез пипал- цето.

- Бог да те убие.

- Бог опита. И къде е Той сега?

- Не е тук - отговори Еф и понаведе меча си. - Не е тук.

- Не. Не е в тоалетната на изоставения магазин „Мейсис”. Защо не освободиш нещастното дете, Ефраим? Погледни в слепите му очи. Няма ли да си доволен, когато го посечеш?

Еф наистина погледна. Очите бяха стъклени и немигащи. Еф видя вампира... но видя също и някогашното момче.

- Имам хиляди синове. Всички са ми напълно предани.

- Имаш само един истински потомък. Родения. А той иска единствено да те унищожи.

Пипалцето застана на колене, вирна брадичка и разкри шията си. Ръцете му висяха отпуснато.

- Убий го, Ефраим, и приключвай с това.

Слепите очи на вампирчето бяха втренчени в нищото; сякаш чакаше заповеди от своя повелител. Господаря искаше Еф да убие създанието. Защо?

Еф насочи върха на меча си към шията на момчето.

- Ето. Щом толкова искаш да го освободя, притисни го към острието.

- Нямаш ли желание да го посечеш?

- Имам желание. Но нямам достатъчно основания.

Когато момчето не помръдна, Еф отстъпи назад и отдръпна меча си. Нещо тук не беше наред.

- Ти не можеш да убиеш момчето. Криеш се зад слабостта, като я назоваваш сила.

- Слабост е да се поддадеш на изкушението. Сила е да му устоиш.

Погледна съществото, а гласът на Кели още звучеше в ума му. То нямаше връзка с Еф, не и без Кели. А нейният глас се изпращаше от Господаря, за да го разсее и отслаби, но вампирът Кели можеше да е навсякъде в този момент. Навсякъде.

Еф излезе заднешком и побегна. Втурна се нагоре по ескалатора към мястото, където беше оставил Нора.

* * *

Кели се придържаше близо до стената и пристъпваше с босите си нозе край закачалките с дрехи. Дъхът на онази жена се долавяше в помещението зад витрината с обувките... но пулсът на кръвта й беше силен от другата страна на залата. Кели приближи вратата на пробната. Нора Мартинес чакаше вътре със сребърен меч в ръка.

- Здрасти, кучко - рече Нора вместо поздрав.

Кели кипна. Умът й затърси пипалцата и ги призова да дойдат. Не разполагаше с удобен ъгъл за нападение. Сребърното оръжие й се виждаше бляскаво и горещо, а гологлавата жена тръгна срещу нея.

- Наистина си се позапуснала - каза Нора, заобикаляйки един щанд. - Козметиката, между другото. Може би ти трябва и едно поло, за да прикриеш тази грозна гуша.

Момичето вампирче се зададе с подскоци откъм стълбите и застана близо до Кели.

- Майка и дъщеря на пазар. Колко мило. Имам сребърни бижута и много бих се радвала вие двечките да ги пробвате.

Нора се престори, че напада. Кели и пипалцето просто я зяпаха.

- Някога се страхувах. В тунела на метрото се страхувах от теб. Сега не ме е страх.

Нора откачи от шията си ултравиолетовата лампа и включи черната светлина. "Ултравиолетовите лъчи отблъснаха вампирите; пипалцето изръмжа и отстъпи на четири крака. Кели остана на мястото си и само се обърна, когато Нора започна да се отдалечава от тях, пристъпвайки заднешком към стълбите. Използваше огледалата в помещението, за да проверява има ли някой зад гърба й. Така успя да види мъглявата фигура, която се стрелна откъм парапета.

Нора се завъртя и заби острието на меча в устата на момчето вампир. Прогарящото сребро го освободи на мига. Нора измъкна острието и веднага се обърна в очакване на нападение.

Кели и момичето пипалце си бяха отишли. Изчезнали, като че никога не бяха идвали тук.

- Нора!

Еф я викаше от долния етаж.

- Слизам! - провикна се тя в отговор и се спусна по дървените стъпала.

Еф я посрещна притеснен. Опасявал се бе от най-лошото. Видя лигавата бяла кръв по меча й.

- Добре ли си? - попита той.

Тя кимна и грабна някакво шалче от рафта да забърше меча си.

- Горе срещнах Кели. Праща много здраве.

Еф зяпаше меча.

- Успя ли да... ?

- За съжаление, не. Само едно от осиновените й малки чудовища.

- Да се махаме оттук.

Нора почти очакваше отвън да ги посрещне глутница вампири. Но нямаше. Обикновени хора отиваха на работа или вкъщи, привели рамене заради дъжда.

- Как мина? - поинтересува се Нора.

- Той е гад. Истински мръсник.

- Мислиш ли, че се хвана?

Еф не посмя да я погледне в очите, когато каза:

- Да. Хвана се.

Той се оглеждаше за вампири, проверяваше страничните улички.

- Къде отиваме? - попита Нора.

- Продължаваме да се движим.

Прекосиха Тридесет и шеста улица и Еф спря и се мушна под тентата на един затворен магазин. Вдигна очи и заоглежда през дъжда отсрещните покриви.

Високо от другата страна на улицата едно от пипалцата скачаше от покрив на покрив. Проследяваше ги.

- Преследват ни. Хайде - каза Еф и двамата продължиха да крачат в опит да се слеят с минувачите. - Трябва да почакаме навън, докато се развидели.

Университетът „Колумбия"

Еф и Нора се върнаха в празния университетски кампус малко след като небето просветна и след като се увериха, че не ги следят. Еф предположи, че господин Куинлан се намира някъде из подземията и работи с книгата. Упъти се нататък и точно тогава Гюс ги пресрещна - по-точно, пресрещна Нора, докато Еф още беше с нея.

- Взехте ли лекарството? - попита Гюс.

Нора му посочи торбата с плячката.

- Хоакин.

Нора се сепна при мисълта, че може да са били нападнати от вампири, и попита:

- Какво му е?

- Трябва да го видиш. Зле е.

Двамата последваха Гюс в една учебна зала, където Хоакин лежеше с навит крачол на някакво бюро. На коляното му имаше две подутини и цялото беше видимо отекло. Гангастерът изпитваше силни болки. Гюс се изправи от другата страна на бюрото и зачака отговори.

- Откога си така? - попита Нора.

С болезнена гримаса на потното лице Хоакин отвърна:

- Не знам. От някое време.

- Ще пипна тук.

Хоакин се стегна. Нора заопипва подутините. Видя малка ра- ничка под капачката на коляното, не по дълга от инч, извита, с пожълтели корички по краищата.

- Кога се поряза тук?

- Не знам. Май се праснах някъде, докато бяхме в лагера. Много по-късно го забелязах.

- Излизаш сам от време на време - намеси се Еф. - Да си нападал болници или нещо подобно?

- Ух... Май да. „Свети Лука“ със сигурност.

Еф погледна Нора. Мълчанието им скриваше сериозността на инфекцията.

- Пеницилин? - попита Нора.

- Може. Хайде да го обмислим - отговори Еф, а на Хоакин рече:

- Ти си лежи. Ей сега се връщаме.

- Чакай, докторе. Това не звучи добре.

- Очевидно това е някаква инфекция. В болница би било дреболия да се излекува. Проблемът е, че вече няма болници. Болните хора просто ги убиват. Затова трябва да обсъдим как да третираме възпалението.

Хоакин кимна, без да е убеден, и пак полегна на бюрото. Без да каже и дума, Гюс последва Еф и Нора във фоайето. Като се обръщаше най-вече към Нора, каза:

- Не ме мотайте.

Нора поклати глава и обясни:

- Бактерия. Мултирезистентна. Той може и да се е порязал в лагера, но това е нещо, което е пипнал в някое медицинско заведение. Гадинката може да живее дълго време върху инструменти и всякакви повърхности. Лоша е.

- Добре. От какво имате нужда? - попита Гюс.

- От нещо, което вече не можем да намерим. Тъкмо това търсехме сега навън - ванкомицин[19].

Ванкомицинът се харчеше много в последните дни преди Падението. Объркани медицински специалисти, професионалисти, които би трябвало да имат повече ум в главите и да не подхранват паниката, излизаха по телевизията и предлагаха ванкомицина като „последна възможност“ в лечението на все още неидентифицираната зараза, която се разпространяваше из страната с невероятна скорост.

- А даже и да успеем да намерим - продължи Нора, - ще е необходим много жесток курс на лечение с антибиотика и с други лекарства, за да отървем Хоакин от тази инфекция. Не е като ужилване от вампир, но е почти същото като време, което му остава да живее.

Еф допълни:

- Дори и да успеем интравенозно да му влеем някакви течности, няма да му помогнем, а само ще поотложим неизбежното.

Гюс го изгледа, като че се канеше да го нападне.

- Трябва да има някакъв друг начин. Вие, хора, сте доктори...

- Сега в медицинско отношение сме почти като в Средновековието - отвърна Нора. - Не се произвеждат лекарства и всички болести, за които вярвахме, че са победени, се завърнаха и ни погубват без време. Може да се поразровим, да намерим нещо, което да го пооблекчи...

Тя погледна Еф. Гюс също. Еф вече не го беше грижа; свали раницата си, отвори ципа на кесийката - където беше спастрил викодина - и измъкна пакетче, натъпкано с таблетки. Десетки таблетки, хапове във всякакви цветове, форми и размери. Подбра два лорцета с малък грамаж, няколко перкодана и четири двуми- лиграмови дилаудида.

- Започни с лорцета и остави дилаудида накрая - рече той. Подаде кесийката на Нора с думите - Вземи ги всичките. Приключих с това.

Гюс погледна хапчетата.

- Няма ли да го излекуват?

- Не. Просто ще овладеят болката - отвърна Нора.

- Ами какво ще кажете за, нали знаете, ампутация? Да му отрежем крака? Мога лично да го направя.

- Не е само коляното, Гюс - каза Нора и го докосна по ръката.

- Съжалявам. Сега нещата стоят така, че не можем да направим много.

Гюс замаяно гледаше лекарствата в шепата си, като че държеше парченца от самия Хоакин.

Влезе Фет; раменете му бяха мокри от дъжда. Позабави крачка, изумен от странната гледка - Еф, Гюс и Нора стояха заедно и бяха развълнувани от нещо.

- Той е тук - съобщи Фет. - Крийм се върна. В гаража е.

Гюс сви ръката с хапчетата в юмрук.

- Вие отивайте. Оправете се с онова лайно. Ще дойда после.

Върна се при Хоакин, погали потното му чело и му помогна да преглътне лекарствата. Гюс знаеше, че се сбогува с последния човек на света, за когото го беше грижа. Последния човек, когото истински обичаше. Брат му, майка му, най-близките му приятели всички си отидоха. Той вече нямаше нищо.

Фет погледна Нора и попита:

- Всичко наред ли е? Много се забавихте.

- Следяха ни - отговори Нора.

Еф видя как се прегърнаха. Трябваше да се престори, че това няма значение за него.

- Напредна ли господин Куинлан с книгата? - попита той, щом двамата се разделиха.

- Не. Не изглежда добре.

Тръгнаха през приличния на амфитеатър Лоу плаза, покрай едноименната библиотека и нататък към края на кампуса, където се намираше сградата на поддръжката. Жълтият Хамър на Крийм беше в гаража. Окиченият с украшения главатар на Сапфирите от Джърси беше положил ръчището си върху количка, пълна с полуавтоматичните оръжия, обещани му от Гюс. Ухили се широко като чешърски котарак и сребърните зъби блеснаха в грамадната му уста.

- Мога да направя доста пакости с тия пльокала - каза той и насочи един от пистолетите през отворената врата на гаража. Погледна Фет, Еф и Нора и попита - А де го мексиканчето?

- Ще дойде - отвърна Фет.

Професията на Крийм го задължаваше да е подозрителен и той доста поразсъждава, преди да прецени, че няма нищо нередно.

- Разрешено ли ви е да говорите от негово име? Аз направих на бобоядеца честна оферта.

- Всички сме наясно - рече Фет.

- И?

- Колкото и да струва - отговори Фет. - Първо да видим детонатора.

- А, да, естествено, разбира се. Можем да го уредим.

- Какво има да уреждаме? - обади се Нора, загледата в грозна- та жълта кола. - Мислех, че си го донесъл.

- Как така? Мамицата му, аз даже не знам как изглежда това нещо. Да не съм МакГайвър? Показвам ви къде да идете. Военен арсенал. Ако там няма, не знам място, където може да има.

Нора и Фет се спогледаха. Ясно беше, че тя не вярва на този Крийм.

- И какво сега? Предлагаш да ни откараш до магазина? Това ли е големият ти принос?

Крийм й се усмихна в отговор.

- Разузнаване и достъп. Това слагам аз на масата.

- Щом още детонаторът не е у тебе... защо тогава си тук?

Крийм размаха незареденото оръжие.

- Дойдох да си взема оръжията и да получа отговор от мексиканчето. И за малко муниции да заредя тия бебчета.

Отвори вратата откъм мястото на шофьора и взе нещо между двете седалки: карта на Джърси и начертана на ръка по-малка карта, прикачена към нея.

Нора показа картите на Фет и Еф.

- И ни даваш това срещу остров Манхатън. Даже индианците са сключили по-изгодна сделка.

Крийм се развесели.

- Това е карта на арсенала Пикатини. Виж тука, това е в северната част на Ню Джърси, значи се пада само на тридесет-четиридесет мили западно оттук. Грамаден военен резерв. Сега го контролират кръвопийците. Обаче аз си имам начин да вляза. Крада от мунициите месеци наред. Почти им ги привърших, та затова ми трябват тези тука - потупа оръжията и взе да ги товари в Хамъра. - През Гражданската война там складирали барут. Преди идването на вампирите, разработваха и произвеждаха оръжия.

Фет вдигна поглед от картата.

- Имат ли детонатори?

- Ако те нямат, значи никой няма. Виждал съм фитили и таймери. Трябва да знаете какъв тип ви е нужен. Тука ли е бомбичката? Не че знам какво търся.

Фет не отговори направо.

- Приблизително три на пет стъпки. Преносима, но не е колкото куфарче. Тежка. Като малък кег или кош за боклук.

- Ще намерите нещо, дето работи. Или няма да намерите. Не давам гаранции, освен за това, че мога да ви заведа там. После отнасяте вашата играчка някъде далече и проверявате става ли. Не предлагам никакво връщане на пари. Пичовете са си ваш проблем, не мой.

- Тоест, предлагаш ни едно нищо - каза Нора.

- Искаш да обикаляш по магазините още няколко години? Моля, заповядай.

- Радвам се, че намираш това за забавно - отвърна Нора.

- Всичко ми е забавно, госпожице. Целият шибан свят е една фабрика за смях. Смея се по цял ден и по цяла нощ. Какво искаш да правя, да седна да цивря ли? Тая история с вампирите е колосална шега и според мене или я разбираш, или не я.

- А ти я разбираш?

- Нека да ти го обясня така, плешива красавице. Целта ми е да се смея последен. Така че вие, ренегати и бунтовници, гръмнете шибаната си бомба по-далечко от моя остров тука. Издънете да речем Кънектикът или нещо друго някъде на майната си. Но стойте далече от моята територия. Част от сделката.

Сега беше ред на Фет да се усмихне.

- Какво се надяваш да направиш с града, когато го притежаваш?

- Изобщо не знам. Кой може да мисли толкова напред? Досега не съм бил собственик. Мястото е горе-долу, ама второ като него няма. Може да го направя на казино. Или ледена пързалка. За вас това няма значение.

Тогава дойде Гюс. Беше натикалръце дълбоко в джобовете си, а лицето му беше напрегнато. Носеше тъмни очила, но при внимателно вглеждане - а Нора се вгледа - личеше, че очите му са зачервени.

- Ето го и него - каза Крийм. - Май имаме сделка, Мекс.

- Имаме - кимна Гюс.

- Чакай малко - намеси се Нора. - Той има само тези карти.

Гюс пак кимна; мислите му още бяха другаде.

- Кога можем да го вземем?

- Какво ще кажеш за утре?

- Утре значи. При едно условие - каза Гюс. - Оставаш тук довечера. С нас. Ще ни заведеш утре, преди да се развидели.

- Държиш ме под око ли, Мекс?

- Ще те нахраним - уточни Гюс.

Това като че спечели Крийм.

- Съвсем справедливо. Запомни, че обичам пържолата ми да е изпечена - Крийм затръшна вратата на колата и додаде - Впрочем, какъв е великият план?

- Не ти трябва да знаеш - отвърна Гюс.

- Не можете да пипнете копелето - заяви Крийм и огледна всички. - Надявам се, знаете това.

А Гюс каза:

- Можем, ако имаме нещо, което той иска. Нещо, което му трябва. Затова и те държа под око.

Из дневника на Ефраим Гудуедър

Скъпи Зак,

За втори път пиша писмо, каквото нито един баща не бива никога да пише на сина си - предсмъртно писмо. Първото написах след като те качих на онзи влак, за да отпътуваш от Ню Йорк.

В него обяснявах защо оставам в града и защо водя една обречена, както смятах тогава, битка.

Тук си и останах:, и още водя същата битка.

Ти ми бе отнет по възможно най-жестокия начин. Вече близо две години страдам за теб, опитвам се да намеря как да те освободя от лапите на онези, които те държат. Ти ме мислиш за мъртъв, но не съм. Още не. Живея. И живея за теб.

Пиша ти това писмо, за да го прочетеш, ако ме надживееш и ако Господаря също ме надживее. В този случай - който за мен е възможно най-лошият сценарий - аз ще съм извършил страшно престъпление срещу човешкия род, или каквото е останало от него. Това означава, че ще съм заменил последната надежда за свобода на нашата покорена раса, срещу това ти да останеш жив, синко. И не просто жив, а човешко същество, непревърнато от вампирската зараза, разпространявана от Господаря.

С цялото си сърце се надявам досега да си осъзнал, че Господаря представлява злото в най-низката му форма. Има една голяма мъдрост, която гласи: „Историята се пише от победителите.“ А,нес аз не пиша за историята, а за надеждата. Някога живеехме заедно, Зак. Животът ни бе прекрасен; включвам и майка ти в това. Моля те, помни този живот, слънчевата светлина, смеха и простите радости. Такова беше твоето детство. Ти може би бъркаш относно това кой истински те обича и ти желае доброто - напълно разбираемо и простимо е, защото беше принуден да пораснеш прекалено бързо. Аз ти прощавам всичко. Моля те и ти да ми простиш предателството, което ще извърша заради теб. Моят собствен живот е нищожна цена за твоя, но животът на приятелите ми и бъдещето на човешкия род е огромна цена.

Много пъти губех надежда в себе си. Но никога не загубих надежда в теб. Съжалявам само, че няма да видя мъжа, в който ти ще се превърнеш. Моля те, позволи моята жертва да те направлява по пътя на доброто.

И сега ми остава да кажа друго важно нещо. Ако планът се осъществи, от което - както казах - се боя, значи ще бъда превърнат. Ще бъда вампир. И трябва да разбереш, че заради обичта ми ще дойда като вампир за теб. Това никога няма да спре. В случай че вече си ме убил, преди да прочетеш това писмо, то знай, че ти благодаря. Хиляди пъти ти благодаря. Моля те да не изпитваш нито вина, нито срам, а само задоволство от стореното добро. Така ще намеря покой.

Но ако по някаква причина още не си ме освободил, моля те да го направиш при първа възможност. Това е моята последна молба. Ще поискаш да освободиш и майка си. Ние те обичаме.

Ако намериш този дневник на мястото, където смятам да го оставя - на твоето легло в къщата на майка ти на улица „Кел- тън“ в Удсайс в Куийнс - значи под леглото ще откриеш торба със сребърни оръжия. Надявам се те да направят пътя ти в новия свят по-лек. Само това мога да ти оставя в наследство.

Светът е жесток, Закари Гудуедър. Дай всичко от себе си, за да го направиш по-добър.

Твой баща,

доктор Ефраим Гудуедър

Университетът „Колумбия"

Еф пропусна обещаната от Гюс храна н седна в една от празните аудитории, недалеч от Хоакин, за да съчини писмото си до Зак. Сега той ненавиждаше Господаря по-силно от когато и да било през това дълго и мъчително изпитание.

Погледна какво е написал. Помъчи се да го прочете като Зак. Никога досега не беше обмислял това от гледната точка на Закари. Какво би си помислил синът му?

Татко ме обича - да.

Татко предаде своите приятели и своя род - да.

Като прочете писмото, Еф си даде сметка колко вина ще носи Зак. Ще носи бремето на погубения свят на плещите си. Защото баща му избра робство за всички и свобода за един.

Наистина ли тази постъпка беше породена от любов? Или имаше и друго?

Това беше измама. Лесен изход. Зак щеше да живее като роб - ако Господаря изпълнеше своята част от сделката - а планетата щеше да се превърне във вампирско гнездо за вечни времена.

Еф сякаш се пробуди, сякаш излезе от трескаво бълнуване. Как изобщо беше обмислял подобна сделка? Като че допускайки гласа на Господаря в ума си, той допусна и някаква поквара или лудост. Като че зловредното присъствие на Господаря се бе загнездило там и бе започнало да метастазира. Тази мисъл накара Еф да се бои за Зак повече от всякога - боеше се, че Зак е жив редом с това чудовище.

Чу някой да приближава през фоайето и бързо затвори дневника и го плъзна под раницата си. В същия миг вратата се отвори.

Беше Крийм; туловището му почти изпълваше рамката на вратата. Еф очакваше господин Куинлан и появата на Крийм го обърка. В същото време той изпита и облекчение - знаеше, че господин Куинлан ще прозре през напрежението му.

- Здрасти, докторе. Тебе търсех. Усамотил си се, а?

- Подреждам си мислите.

- Всъщност търсех доктор Мартинес, обаче тя е заета.

- Не знам къде е.

- Някъде с оня едрия, унищожителя. - Крийм затвори вратата и протегна ръка. Ръкавът му беше навит до тлъстия лакът. На предмишницата беше залепен квадратен пластир. - Имам тука едно порязване и трябва да го погледнеш. Видях Хоакин, човека на мексиканчето. Направо си е заминал. Трябва раната ми да се провери.

- Аха, да. Трябва.

Еф опита да проясни ума си.

Изрови фенерче от раницата си; Крийм приближи и той хвана ръката му.

Под яркия лъч на фенерчето цветът на кожата изглеждаше добре.

- Махни лепенката.

Крийм улови лепенката с дебелите си отрупани със сребро пръсти и дръпна. Отскубна къдрави черни косми, но не трепна.

Еф освети оголеното място. Нито порязване, нито ожулване.

- Не виждам нищо.

- Щото няма нищо за гледане.

Дръпна ръчището си и зачака Еф да съобрази какво става.

- Господаря каза да се свържа с теб лично - обясни Крийм.

Еф едва не отскочи назад. Фенерчето падна от ръката му и се търкулна на земята да ботуша му. Той го вдигна и го повъртя из пръстите си, за да го угаси.

Сребърната усмивка на гангстера просветна.

- Ти? - удиви се Еф.

- Ами ти? Не виждах смисъл. - Крийм хвърли поглед към затворената врата и продължи - Слушай, мой човек. Трябва да си в час, чаткаш ли? Повечко приказвай, играй си ролята. Не се стараеш.

Еф едва го слушаше.

- Откога... ?

- Господаря дойде при мене неотдавна. Копелето изтреби хората ми. Но такова нещо аз мога да уважа. Това сега е негова територия, знаеш ли? - Потрака с пръстените и додаде - Обаче ме пощади. Имаше други планове. Направи ми предложение - същото като онова, което аз предлагам на вас.

- Да ни предадеш... и да получиш Манхатън?

- Е, отчасти. Малко черен пазар, малко секс, малко хазарт. Каза, че това ще разсейва хората и ще бъдат послушни.

- Значи... това за детонатора е лъжа?

- Аа, не. Истина си е. Просто от мене се очакваше да се внедря сред вас, хора. Иначе Гюс дойде да търси детонатор.

- Нещо за книгата?

- Сребърната книга, за която все си шушукате ли? Господаря не каза. Това ли ще му дадеш?

Еф трябваше да продължи играта. Кимна.

- Ей, ти си последният, за когото бих се сетил. Ама на другите скоро ще им се прииска те първи да са сключили сделка.

Крийм пак се ухили. На Еф му прилошаваше от тази метална усмивка.

- Наистина ли мислиш, че ще спази уговорката с теб? - попита той.

Крийм се начумери.

- Че защо не? А ти не очакваш ли същото?

- Не знам.

- Мислиш, че ще ни прецака ли? - Крийм почна да се ядосва. - Защо? Какво ще спечелиш ти от сделката? И по-добре не ми казвай, че ще ти даде този град.

- Моето момче.

- И?

- Това е.

- Това е всичко? Твоето момче. Срещу шибаната свещена книга и твоите приятели.

- Синът ми е всичко, което искам.

Крийм отстъпи малко и се престори на впечатлен, но Еф виждаше, че го смята за глупак.

- Знаеш ли, като разбрах за тебе, почнах да умувам. Защо два плана? Какво си мисли Господаря? Ще изпълни ли и двете сделки?

- По-скоро нито една от двете.

Крийм не хареса това, което чу.

- Както и да е. И си викам - единият от нас е резервен вариант. Щото ако ти изпълниш твоята част пръв, аз за какво съм му? За мене е преебавката, за тебе цялата слава.

- Славата да предам приятелите си.

Крийм кимна. Еф трябваше да обърне повече внимание на реакцията му, обаче сега беше доста изнервен. Доста изтерзан. Виждаше себе си в лицето на този студенокръвен търгаш.

- Мисля, че Господаря се опита да ме прекара. Мисля, че да имам втората сделка е като да нямам нищо. Затова казах на другите къде се намира арсенала. Щото те никога няма да се доберат до него. Щото Крийм ще направи своя ход сега.

И тогава Еф забеляза колко се е доближил гангстерът до него. Погледна ръцете му - бяха празни, обаче свити в юмруци.

- Чакай - заговори той, разбрал какво ще направи Крийм. - Изслушай ме. Аз... аз няма да го направя. Беше лудост дори да си го помисля. Няма да предам тези хора. И ти няма да ги предадеш. Ти знаеш къде има детонатор. Взимаме го, закачваме го на бомбата на Фет и намираме Черното място на Господаря. Така всички получаваме каквото искаме. Аз си връщам момчето. Ти можеш да си вземеш имота. И заковаваме тази гад веднъж и завинаги.

Крийм закима, все едно обмисляше предложението.

- Забавно е. Абсолютно същите неща щях да кажа и аз, ако местата ни бяха сменени и ти се канеше да ме предадеш. Адиос, докторе.

Крийм сграбчи Еф за реверите и не му остави време да се защити. Облеченият в сребро юмрук връхлетя отстрани върху главата на Еф и той в началото не усети удара, а само забеляза, че стаята изведнъж се усука и столовете се разпиляха под тялото му. Черепът му хлопна на пода и стаята стана бяла и след това - много, много тъмна.

Видението

Както винаги, от огъня излязоха фигурите от светлина. От изумление Еф не помръдна, докато приближаваха към него. Единият го удари в слънчевия сплит. Еф се съпротивляваше, бореше се и това продължи цяла вечност. Втора фигура се включи в боя - обаче Ефраим Гудуедър не се предаде. Биеше се храбро, отчаяно, докато не съгледа отново лицето на Зак сред блясъка.

- Татко... - рече Зак и светлината пак избухна.

Ала този път Еф не се събуди. Досегашният образ отстъпи място на нов пейзаж. Мек ветрец полюшваше злачна зелена трева под топлото слънце.

Поле. Ферма.

Чисто, синьо небе. Перести облаци. Тучни дървета.

Еф вдигна длан да заслони очите си от слънцето и да вижда по-добре.

Проста къща. Малка, от червени тухли, с покрив от черни плочи. Къщата беше поне на петдесетина ярда от него, но той я стигна само с три крачки.

От комина се виеше дим и образуваше редица от съвършени, повтарящи се фигури. Ветрецът лъхна и заравни дима, та се показаха спретнати букви.

...ЛИИРЗОЛИИРЗОЛИИРЗОЛИИРЗО...

Димните букви се разсипаха, превърнаха се в пепел и се понесоха към тревата. Еф се преви на две и прокара пръсти по стръкчетата, а когато погледна, видя, че са нарязани и от тях тече червена кръв.

Четирикрил прозорец. Еф долепи лице до него и дъхна на стъклото да го почисти.

Една жена със светлоруса коса седеше пред старата кухненска маса. Пишеше в дебела книга с огромно блестящо сребристо перо, което топеше в мастилница, пълна с червена кръв.

Кели извърна леко глава. Не застана с лице към прозореца, но движението беше достатъчно Еф да разбере, че тя усеща присъствието му там. Стъклото пак се замъгли, ала когато Еф дъхна и го забърса, Кели си бе отишла.

Еф тръгна да обикаля къщата - търсеше друг прозорец или врата. Но тухлените стени бяха гладки и след една обиколка той дори не можа да намери стената с четирикрилия прозорец. Тухлите потъмняха, станаха черни, а щом Еф се отдалечи от къщата, тя се превърна в замък. От прашинките пепел тревата бе почерняла, стръкчетата бяха станали още по-остри и сега всяка стъпка режеше босите му нозе.

Пред слънцето премина крилата сянка, като на голяма хищна птица; зарея се и сетне отлетя далеч. Изгуби се в тъмнеещата трева.

От замъка излизаше фабричен комин, който бълваше черна пепел в небето и превръщаше ясния ден в злокобна нощ. Кели се появи на един от бастионите и Еф я повика.

- Тя не може да те чуе - рече му Фет.

Фет си беше с работния гащеризон и пушеше пура, обаче имаше глава на плъх и червени очички.

Еф пак вдигна поглед към замъка и тогава русата коса на Кели се разнесе като дим. Сега жената стана гологлавата Нора. Тя изчезна горе в замъка.

Трябва да се разделим. Нямаме много време - каза Фет, извади пурата от устата си с човешка ръка и пусна кълбо сребристо- сив дим, който се разстла край тънките му черни мустаци.

Фет-плъхът притича до замъка и се бухна с главата напред в един процеп в основата; незнайно как провря масивното си тяло между двата черни камъка.

Сега на куличката най-отгоре на замъка застана някакъв мъж с риза със знакчето на „Сиърс“. Това беше Мат, приятелят на Кели приживе, първият заместител на Еф като баща на Зак и първият вампир, когото Еф посече. Пред очите му Мат получи някакъв пристъп, стисна с ръце гърлото си. Гърчеше се, превиваше се, криеше лицето си и се мяташе... докато най-сетне свали ръце от главата си. Средните му пръсти се бяха удължили. Той се изправи, вече бе с поне шест инча по-висок. Господаря.

И тогава черното небе се отвори и плисна дъжд, ала капките му не плющяха. Звукът им беше нещо като „Татко“.

Еф се запрепъва, обърна се и хукна. Мъчеше се да превари дъжда по режещата трева, но капките го удряха на всяка стъпка и крещяха в ушите му „Татко! Татко! Татко!“

И всичко се проясни. Дъждът престана. Небето се превърна в алена черупка. Тревата изчезна и мръсната земя като океан отрази червенината на небето.

Отдалеч се зададе фигура. Скоро Еф успя да прецени размера й. Приличаше на човек, на мъж, но поне три пъти по-висок от Еф. Спря се на разстояние, но заради ръста изглеждаше, че е близо.

Наистина беше великан, ала съвършено съразмерен. Беше облечен или пък облян в сияен светъл нимб.

Еф опита да продума. Не се боеше от създанието. Само се уди- вляваше.

Нещо прошумоля зад гърба на гиганта. В миг се разпериха две широки сребърни крила, по-дълги от тялото. Повеят от движението им побутна Еф назад. С отпуснати ръце архангелът - защото това можеше да е единствено архангел - размаха крила още два пъти и полетя.

Носеше се в небето, огромните крила вършеха цялата работа, ръцете и краката бяха отпуснати. Летеше към Еф съвършено плавно и леко. Кацна пред него. От крилата му паднаха няколко сребърни пера и се забиха в червената земя. Едното се понесе към Еф и той го улови - стволът стана дръжка от слонова кост, а перушината - сребърно острие.

Архангелът се приведе към Еф. Лицето му беше скрито от светлия нимб. Светлината беше странно хладна, почти като мъглявина.

Архангелът спря поглед върху нещо зад Еф и той неохотно се обърна.

На ръба на една скала беше разположена една маса. Елдрич Палмър, ръководителят на корпорацията Стоунхарт, седеше облечен в неизменния си тъмен костюм, с червена лента със свастика на десния ръкав. Ядеше с нож и вилица проснат върху порцеланова чиния мъртъв плъх. Отдясно се зададе някакво петно - голям бял вълк тичаше към масата. Палмър дори не вдигна поглед.

Вълкът скочи към гърлото му, събори го от стола и го разкъса.

После поспря и погледна към Еф; и се втурна към него.

Еф не избяга, не вдигна меча. Вълкът забави ход. Изпод лапите му се разлетя кал. Кръвта на Палмър мърсеше снежно бялата му козина.

Еф позна очите на вълка. Това бяха очите на Ейбрахам Сетракян. Гласът също.

- Ashudagu-wah - рече вълкът.

Еф поклати неразбиращо глава и тогава една голяма ръка го грабна. Той усети размахването на крилата на архангела, докато се издигаше над червената пръст. Земята отдолу се свиваше и менеше. Приближиха голяма вода, после поеха надясно, над архипелаг от близко разположени един до друг острови. Архангелът се сниши и почна да се спуска право към един от хилядата острова.

Кацнаха в пуста падина, пълна с разкривени железа и тлееща стомана. Сред овъглените отломки бяха пръснати раздрани дрехи и обгоряла хартия. Малкият остров явно беше епицентър на някаква катастрофа. Еф се обърна към архангела, ала той си бе отишъл. На негово място имаше врата. Най-обикновена врата. И на нея беше залепен надпис, изписан с черен меджик маркер, украсен с надгробни камъни, скелети и кръстове. Дело на детска ръка, надписът гласеше:

МОЖЕ ДА НЕ ОЖИВЕЕШ ОТВЪД ТАЗИ ТОЧКА.

Еф знаеше тази врата и този надпис. Пресегна се, завъртя дръжката и пристъпи.

Леглото на Зак. Дневникът на Еф беше отгоре, но вместо в опърпаната подвързия, беше облечен в сребро.

Еф приседна на леглото, усети познатото хлътване и изскърц- ване на матрака. Отвори дневника и видя вътре пергаментовите страници на Occido Lumen - ръкописни и украсени с миниатюри.

А още по-чудно беше, че Еф четеше и разбираше латинския текст. Виждаше изящните водни знаци, които разкриваха още един текст отдолу.

Разбираше и него. В този миг Еф разбираше всичко.

- Ashudagu-wah.

Сякаш призован от произнасянето на думата, Господаря пристъпи през самотната врата. Отметна качулката от лицето си и дрехите му се свлякоха; слънчевата светлина обгори кожата му и тя се напука и почерня. Под плътта на лицето му се гърчеха червеи.

Господаря искаше книгата. Еф се изправи. Перото в ръката му отново стана сребърен меч. Но вместо да нападне, той смени зах- вата и насочи острието право надолу, както пишеше в книгата.

И когато Господаря се хвърли към него, Еф заби сребърното острие в черната земя.

Първата ударна вълна пробяга по земята като кръг във вода. Последва избухване с божествена мощ, кълбо от ярка светлина, което унищожи Господаря и всичко около него. Остави само Еф, който втренчено гледаше ръцете си - ръцете, които бяха направили това. Млади ръце, не неговите.

Докосна лицето си. Той вече не беше Еф.

Той беше Зак.

Пробуждане с огън

Университетът „Колумбия"

Събудете се, Гуауедър.

Гласът на Родения върна Еф в съзнание. Той отвори очи. Лежеше на пода, а Родения стоеше над него.

- Какво се случи?

Връщането от видението в реалността беше шок. Преминаване от пресищане към глад на сетивата. Докато сънуваше, Еф имаше чувството, че се намира в някоя от илюстрациите в Occido Lumen. Всичко изглеждаше повече от истинско.

Еф приседна и едва сега усети болката в главата. Лицето също го болеше отстрани. А над него физиономията на господин Куин- лан, както винаги, бе съвършено бледа.

Еф примигна няколко пъти в опит да се отърси от остатъчния хипнотичен ефект на видението.

- Видях го.

- Какво видяхте?

Но тогава Еф чу боботене, което се усилваше и минаваше някъде над тях, разтърсвайки сградата. Хеликоптер.

- Нападат ни.

Господин Куинлан помогна на Еф да се изправи.

- Крийм е - рече той, държейки се за главата. - Казал е на Господаря къде се намираме. Господаря знае, че Occido Lumen е у нас.

Господин Куинлан застана с лице към вратата. Не помръдваше; сякаш слушаше нещо.

- Взели са Хоакин.

Еф чу стъпки, меки и далечни. Боси нозе. Вампири.

Господин Куинлан грабна ръката на Еф и го вдигна на крака. Еф се взря в червените му очи и си припомни края на съня, ала бързо го отпъди от ума си и се съсредоточи върху непосредствената опасност.

- Дайте ми втория си меч.

Еф го даде, прибра си дневника, метна раницата на гръб и последва господин Куинлан в коридора. Свърнаха вдясно и намериха стълбище за мазето. Спуснаха се в подземните проходи. Там вече имаше вампири. Сякаш носени от течението, долитаха звуци. Човешки викове и свистене на мечове.

Еф измъкна оръжието си и светна фенерчето. Стараеше се да не изостава от бързия господин Куинлан. Той в миг се понесе напред и когато Еф го последва зад ъгъла, видя в светлината на фенерчето два обезглавени вампира.

- Зад Вас.

Друг вампир излезе от някакво странично помещение, Еф се извъртя и прониза гърдите му. Среброто отслаби създанието и Еф бързо му преряза гърлото.

Господин Куинлан напредваше, влизаше в схватки, съсичаше вампирите, преди да успеят да отговорят на нападенията му. Така двамата продължиха из подземните коридори под някогашната лудница. Натъкнаха се на един от знаците на Гюс, нанесени с флуоресцентна боя, качиха се по белязаното стълбище, минаха по коридора, оттам - по друго стълбище, към подземието на друга сграда.

Излязоха от сградата на математическия факултет, приблизително в центъра на кампуса, зад библиотеката. Присъствието им незабавно привлече вниманието на нахлуващите вампири. Те се спуснаха от всички посоки към тях, независимо от сребърните остриета, на които се натъкваха. Господин Куинлан действаше със светкавична бързина, при това беше неуязвим за червеите в киселата бяла вампирска кръв, и посичаше три пъти повече стригои от Еф.

Откъм реката долетя армейски хеликоптер и закръжи над университетските сгради. Еф зърна установката на картечница, ала в първия миг умът му отказа да възприеме видяното. После забеляза голата вампирска глава зад дългото дуло, чу изстрелите - осъзна какво става, чак когато куршумите удариха каменната алея под краката му. Двамата с господин Куинлан бяха под обстрел. Побягнаха и се скриха под стряхата на най-близката сграда, докато хеликоптерът зави, за да ги удари от другата страна.

Притичаха във входа и за миг се скриха от погледа на стрелеца, но не влязоха вътре, където твърде лесно биха се озовали в капан. Еф изрови уреда за нощно виждане и го подържа пред окото си за кратко, колкото да види как десетки яркозелени вампири се изсипват в амфитеатъра. Сякаш немъртви гладиатори излизаха в битка.

И тогава господин Куинлан застина до Еф; стоеше по-непод- вижно от обичайното. Гледаше право напред, като че вижда нещо някъде другаде.

- Господаря е тук.

- Какво? - Еф се заозърта. - Трябва да е дошъл за книгата.

- Дошъл е за всичко.

- Къде е книгата?

- Фет знае.

- Нима ти не знаеш?

- Последно я видях в библиотеката. В ръцете на господин Фет, който работеше по фалшифицирането.

- Да вървим.

Господин Куинлан не чакаше втора покана. Огромната, покрита с купол, библиотека се намираше почти право пред тях. Родения изтича изпод стряхата и пътем уби един вампир. Еф бързаше подире му. Забеляза как хеликоптерът се връща и описва широка дъга отдясно. Прескочи стъпалата, после пак хукна нагоре. Картечницата сега беше на полуавтоматична стрелба и откъртените от нея късчета гранит шибаха Еф по пищялите.

Хеликоптерът намали скоростта и надвисна над откритото пространство, давайки повече стабилност на стрелеца. Еф се шмугна между две от дебелите колони, които поддържаха портика на библиотеката и така намери малко прикритие. По-нататък някакъв вампир беше нападнал господин Куинлан и за отплата Родения с голи ръце му откъсна главата. После задържа вратата за Еф, който изтича вътре.

Спря в средата на ротондата. Долови присъствието на Господаря някъде вътре в библиотеката. Нещо като дъх или вибрация. Това беше особеният начин, по който Господаря раздвижваше въздуха, караше го да се върти, предизвикваше странни течения в разни посоки.

Господин Куинлан притича край Еф и влезе в главната читалня.

- Фет! Нора! - извика Еф, когато чу шум като от падащи книги някъде навътре.

Никакъв отговор. Втурна се след господин Куинлан с изваден меч. Внимаваше за Господаря. Изгуби господин Куинлан и затова светна фенерчето.

Запуснатата повече от година библиотека тънеше в прах. В яркия конус светлина от фенерчето Еф видя увисналите във въздуха прашинки. Когато насочи лъча покрай един от книжните рафтове към открито пространство, забеляза завихряне на праха, като че нещо беше минало по-бързо от поглед. Това завихряне, това пререждане на частиците се движеше право към Еф с невероятна скорост.

Нещо го удари силно отзад и той падна. Вдигна поглед и съгледа господин Куинлан, който в същия миг замахна срещу въздуш- ната струя. Мечът му не срещна нищо, но той зае стойка, за да отбие наближаващата заплаха. Ударът беше страшен, въпреки че Куинлан пазеше равновесие.

Близо до Еф множество книжни лавици тежко се стовариха заедно със стоманената си арматура, занитена в покрития с килими под. Загубата на инерция разкри Господаря, слизащ от съборените етажерки. Еф зърна лицето на повелителя на мрака - само за миг, колкото да види бясно мърдащите под плътта му червеи - преди създанието да се изправи.

Класическа измама. Господин Куинлан се бе измъкнал, за да примами Господаря към беззащитния Еф и да го изненада, докато напада. Господаря - ненавикнал да го мамят - схвана това в същия миг, в който го разбра и Еф.

- КОПЕЛЕ.

Господаря бе ядосан. Стана и замахна към господин Куинлан; не можеше да му навреди заради меча, а се сниши и събори Родения в купчината книги.

После изчезна през ротондата като черно петно.

Господин Куинлан се изправи бързо и вдигна Еф със свобод- ната си ръка. И двамата затичаха след Господаря и се озъртаха за фет.

Еф дочу писък, определи, че идва от Нора, и се втурна в една странична стая. Откри я с фенерчето си. От другия край бяха нахлули още вампири - един от тях заплашваше Нора от върха на една библиотека, а други двама замеряха Фет с книги. Господин Куинлан се изстреля от някакъв стол, насочи се към вампира на върха на рафтовете, хвана врата му със свободната си ръка, преряза го с меча и падна заедно със съществото в следващата редица етажерки. Това позволи на Нора да се насочи към вампирите, които хвърляха книги. Еф можеше да усети Господаря, но не го откри с фенерчето си. Знаеше, че мародерите служат за отвличане на вниманието, но и че са истински опасни. Затича се по пътечка, успоредна на тази на Фет и Нора и се натъкна на още двама, нахлули откъм далечния край.

Еф замахна с меча си, но те не спряха. Тичаха към него и той тичаше право срещу тях. Уби ги лесно - твърде лесно. Предназначението им бе просто да го държат зает. Еф видя още един вампир да влиза, но преди да го нападне, рискува и погледна покрай библиотеката към Фет.

Той замахваше и мушкаше, докато пазеше лицето си от хвърлените към него книги.

Еф се обърна, отстъпи назад от вампира, който почти го бе връхлетял, и вкара острието на меча си в гърлото му. На вратата се появиха още два. Той беше готов да се справи с тях, ала в същия миг получи тежък удар в лявото ухо. Завъртя се и освети друго създание, което беше обкрачило етажерката и хвърляше книги по него. Тогава разбра, че трябва да се махне оттук.

Докато посичаше двойката пожертвани от повелителя си стригои, Еф съгледа господин Куинлан, който се стрелна през далечната страна на помещението. Събори от етажерката хвърлящия книги натрапник и го запрати надалеч. После спря. Обърна се по посока на Фет и Еф последва примера му.

Видя как широкото сребърно острие на меча на Фет се забива в един беснеещ вампир и тъкмо тогава Господаря скочи отгоре и се приземи зад него. Фет някак го усети и опита да се обърне и да го прониже. Но Господаря грабна раницата му и рязко я дръпна надолу. Тя се плъзна до лактите на Фет и обездвижи ръцете му.

Той можеше да я смъкне и да се освободи, но така тя щеше да остане у Господаря. Господин Куинлан скочи и се втурна натам. С твърдия дебел нокът на средния си пръст Господаря сряза презрамките на раницата и я взе въпреки съпротивата на Фет, който се бореше да си я върне, без да се щади. Господаря го грабна с една ръка и с лекота го захвърли право срещу господин Куинлан.

Сблъсъкът беше силен и шумен.

Еф видя Господаря с раницата с книгата в ръка. Сега срещу него се беше изправила Нора - стоеше в края на реда с изваден меч. Тя не можеше да види двата женски вампира, които се носеха към нея горе, върху етажерките. Но Господаря и Еф ги виждаха.

Еф изкрещя на Нора, но тя стоеше като вцепенена. Шепотът на Господаря. Еф продължи да вика и хукна към него с меча напред.

Господаря се обърна ловко - той очакваше нападението, но не и целта му. Еф посече не неговото тяло, а ремъка на раницата, точно под здраво стиснатата ръка на противника си. Искаше книгата. Раницата падна на пода. Еф беше набрал инерция и профуча край изплъзващия се Господар. Това беше достатъчно да извади Нора от вцепенението й. Тя забеляза готвещите се да я нападнат отгоре вампири. Жилата им бяха извадени, но сребърният меч на Нора ги възпираше.

Господаря изгледа Еф с гняв и погнуса. Еф беше загубил равновесие и беше уязвим, но сега вече господин Куинлан се изправяше на крака. Господаря изпревари Еф, грабна раницата и се понесе към задната врата.

Господин Куинлан стана, погледна за миг Еф и хукна след Господаря. Нямаше избор. Трябваше да си върнат книгата.

Гюс сечеше кръвопиеца, който го преследваше из мазето, удряше го отново и отново, докато онзи падна. После тичешком се качи в аудиторията, където бяха оставили Хоакин, и го завари да лежи върху бюрото с подложено под главата навито одеяло. Би трябвало да спи, дълбоко упоен от наркотиците. Ала очите му бяха широко отворени и втренчени в тавана.

Гюс разбра. Още беше твърде рано за видими признаци, но той знаеше, че господин Куинлан е прав. Съчетанието на бактериалната инфекция, опиатите и вампирското ужилване беше довело Хоакин до ступор.

Adios.

Гюс го уби с един бърз удар с меча. После остана вгледан в кървавата бъркотия, докато шумовете в сградата не го подтикнаха към действие.

Хеликоптерът се беше върнал. Чу стрелба. Искаше да излезе, обаче първо забърза надолу. Съсече двата злополучни вампира, които се озоваха на пътя му, и отиде в скривалището си. Свали батериите от зарядните устройства и ги натъпка в една торба заедно с лампите и уредите за нощно виждане.

Вече беше сам - истински сам. А скривалището му беше разкрито.

Гюс прикрепи една ултравиолетова лампа за свободната си ръка, взе меча с другата и тръгна да изтребва кръвопийците.

Еф се добра до някакво стълбище. Търсеше изход. Трябваше да излезе навън.

Намери една сервизна врата и излезе във влажната и студена нощ. Светна фенерчето, опита да се ориентира. Нямаше вампири, поне в момента. Хеликоптерът беше някъде от другата страна на библиотеката. Еф се насочи към сервизния гараж, където Гюс криеше по-големите си оръжия. Вампирите бяха многократно повече от хората и макар да се биеха без оръжие срещу мечовете, засега Господаря имаше преимущество. Значи Еф и другите се нуждаеха от допълнителна огнева мощ.

Докато притичваше от сграда на сграда и очакваше нападение от всички посоки, Еф усети нечие присъствие. Някой тичаше по покривите на сградите и го следеше. Зърна отчасти силуета на съществото, но това се оказа достатъчно. Еф знаеше със сигурност кой е това.

Като доближи гаража, видя, че вътре свети - лампа, което означаваше човек. Еф изтича до входа; беше достатъчно близо и видя, че вратата на гаража е отворена. Зърна сребърната решетка на някаква кола - жълтият Хамър на Крийм, очевидно вкаран на заден ход.

Еф смяташе, че Крийм си е тръгнал отдавна. Заобиколи ъгъла и видя неподражаемата бъчвообразна сянка на колумбиеца, който товареше инструменти и батерии в багажника на колата.

Еф се придвижи бързо, ала тихо, и опита да нападне незабелязано много по-едрия човек. Но Крийм бе силно нащрек, нещо го накара да се обърне и той видя Еф. Сграбчи китката му, спря ръката с меча в нея и го притисна към машината.

Крийм се доближи право до лицето на Еф - толкова близо, че другият можеше да усети миризмата на кучешки бисквитки в дъха му и да види полепналите по сребърните му зъби трошици.

- Да не би да мислеше, че ще се оставя да ме изиграе някакъв лигав смотаняк с библиотечна карта?

Крийм изтегли назад масивната си ръка и я сви в сребърен юмрук. Доближи я към лицето на Еф и в същия миг една мършава фигура дотича до него откъм предния край на колата, изви ръката му и го повлече към дъното на гаража.

Еф се отлепи от Хамъра и се закашля от усилието да диша. Крийм отбиваше нападателя си в сенките. Еф намери фенерчето и го включи.

Беше вампир - той ръмжеше и драскаше Крийм, способен да устои само заради сребърния блясък от пръстите му и заради дебелите сребърни вериги около врата му. Вампирът изсъска и се извъртя, като одраска с дългия си среден пръст бедрото на Крийм и го поряза. Болката бе такава, че свръхдебелият Крийм рухна под собствената си тежест.

Еф насочи лъча на фенерчето към лицето на вампира. Кели. Спасила го бе от Крийм, понеже го искаше за себе си. Светлината на фенерчето й припомни това и тя с ръмжене се нахвърли в светлината, остави ранения Крийм и се насочи към Еф.

Той търсеше меча по циментовия под на гаража, но не можа да го открие. Протегна се да извади резервния от раницата, но се сети, че господин Киунлан го беше взел.

Нямаше нищо. Отстъпи, понеже се надяваше да закачи падналия меч с пета, но не успя.

Кели доближи приведена, лицето й бе белязано от екстаза на предусещането; най-накрая щеше да притежава своя Близък.

А след това изражението изчезна, изместено от изненада и страх; тя погледна край Еф с присвити очи.

Господин Куинлан бе дошъл. Родения пристъпи до Еф с покрития с бяла кръв сребърен меч в ръката си.

Кели засъска; тялото й се напрегна и тя бе готова да скочи и побегне. Еф не знаеше какви думи или звуци вкарва в главата й Родения, но те я разсейваха и гневяха. Еф провери другата ръка на господин Куинлан и не видя чантата на Фет. Книгата я нямаше.

Еф, вече застанал до предната врата на Хамъра, видя вътре автоматичните оръжия, доставени на Крийм от Гюс. Докато Родения притискаше Кели, Еф влезе в колата, хвана първото оръжие и омота презрамката му около ръката си. Излезе и стреля с внезапно оживелия в ръката му автомат покрай господин Куинлан право в Кели.

Първият му залп я пропусна; тя се стрелна над покрива на колата, за да избегне огъня му. Еф бързо заобиколи задната част на колата и стреля, без да спре; Кели избяга от гаража, той стреляше след нея, а тя направо препусна покрай сградата, достигна покрива и изчезна.

Еф веднага се върна вътре; Крийм се беше изправил и опитваше да достигне колата си. Еф отиде право при него и насочи димящото дуло точно в масивния гръден кош на гангстера.

- Какво беше това, майната му? - изкрещя Крийм и погледна кръвта по разрязания си крачол. - Колко от тия кръвопийци се биеха около тебе?

Еф се обърна към господин Куинлан.

- Какво стана?

- Господаря. Тръгна си. Надалеч.

- C Lumen.

Фет и Нора дотичаха в гаража, присвити надве и останали без дъх.

- Наблюдавайте го - каза Еф на господин Куинлан и светкавично излезе, за да посече всеки преследвач. Не видя ни един.

Вътре Фет преглеждаше Нора за кръвни червеи. И двамата опитваха да си поемат дъх, изтощени от ужаса, от битката и от бягството.

- Трябва да се изнасяме оттук - произнесе Фет на пресекулки.

- Господаря притежава книгата - отвърна му Еф.

- Всички наред ли са? - попита Нора, като видя Крийм и господин Куинлан. - Къде е Гюс?

Еф продължи:

- Чухте ли ме? Господаря я е взел. Няма го. Свършени сме.

Нора погледна Фет и се усмихна. Той завъртя пръста си и тя се обърна, за да може украинецът да отвори раницата на гърба й. Измъкна оттам нещо, загънато в стар вестник, и го отвори.

Вътре беше Occido Lumen без сребърните си обкови.

- Господаря притежава Гутенберговата Библия, върху която поработих - продължи Фет и се усмихна повече на хитростта си, отколкото на успешния завършек.

Еф трябваше да я докосне, за да се убеди, че е истинска. Погледна към господин Куинлан, за да получи потвърждение.

Нора добави:

- Господаря ще бъде ядосан.

Фет възрази:

- Не. Книгата изглежда наистина добре. Смятам, че ще бъде възхитен...

Еф додаде:

- По дяволите. - После погледна към господин Куинлан. - Да се махаме. Веднага.

Господин Куинлан грубо хвана Крийм за дебелия врат.

- Какво става? - запита Нора при тази сцена.

- Еф й обясни.

- Крийм е довел Господаря тук.

Посочи едрия мъжага с оръжието си.

- Но си е сменил възгледите. Сега ще ни помогне. Ще ни заведе до оръжейната, за да вземем детонатор. Обаче най-напред ни трябва бомбата.

Фет опакова Occido Lumen и я върна в раницата на Нора.

- Мога да ви заведа.

Еф седна на мястото на шофьора и постави автомата на широкото табло.

- Давай.

- Чакай - скочи Фет до него. - Най-напред да вземем Гюс.

Останалите също влязоха и Еф запали колата. Фаровете на покрива светнаха и разкриха два вампира, които идваха право към тях.

- Дръжте се!

Той даде газ и потегли към изненаданите стригои. Създанията изчезнаха при досега със сребърната решетка. Еф сви надясно, излезе от пътя, мина през мръсна ливада, изведе колата две стъпала нагоре и премина на някаква пешеходна алея през кампуса. Фет хвана автомата, свали стъклото и се подаде навън до кръста. Разпръсваше всички насочили се към тях двойки и групички стригои.

Еф зави покрай една от по-големите университетски сгради и разпердушини някаква стара стойка за велосипеди. Видя задната страна на библиотеката и даде газ натам, като пътем избегна един пресъхнал фонтан и унищожи още два залутали се вампира. Излезе пред входа на библиотеката и видя надвисналия над кампуса хеликоптер.

Така се бе вторачил в него, че до последния момент не забеляза дългите и широки каменни стъпала, които се спускаха надолу.

- Дръжте се! - викна той на надвесения от прозореца Фет и на Нора, която местеше оръжията отзад.

Хамърът тръгна напред и надолу и заподскача по стълбите като жълта костенурка, пусната по дъска за пране под четиридесет и пет градусов наклон. Вътре в колата всички се друсаха страховито; Еф удряше главата си в покрива. С последното разтърсване те излязоха на равно и Еф зави наляво, към статуята на Мислителя пред сградата на философския факултет, където хеликоптерът висеше във въздуха.

- Ето го! - изрева Еф, след като видя Гюс и ултравиолетовата му лампа „Лума“ да се подават иззад статуята, където се бе укрил от огъня на хеликоптера. Хеликоптерът се извръщаше към автомобила, Фет вдигна оръжието си и опита да стреля с една ръка по него, както се държеше за покрива на Хамъра. Еф подкара към статуята и прегази още един вампир, докато спираше при Гюс.

Оръжието на Фет замлъкна. Изстрелите от хеликоптера го вкараха обратно в колата; огънят почти уцели жълтата машина. Гюс дойде на бегом, видя Еф на кормилото, пресегна се зад него и замоли Нора:

- Дай ми едно!

Тя го направи, Гюс допря автомата до рамото си и започна да стреля към хеликоптера - най-напред с единични изстрели, за да се прицели добре, а после с бързи откоси.

Ответният огън престана и Еф видя как хеликоптерът обърна бързо и тръгна да се изтегля. Твърде късно. Гюс беше уцелил стоунхартовския пилот, който падна напред, все още с лоста за управление в ръка.

Хеликоптерът се килна и падна странично, размазвайки един вампир долу.

- Да, мамицата му - продума Гюс, докато наблюдаваше падането на машината.

Хеликоптерът избухна в пламъци. Странно, от отломките изпълзя напълно погълнат от огъня вампир и тръгна към тях.

Гюс го повали с един откос в главата.

- Качвай се! - изкрещя Еф и заглуши кънтенето в ушите си.

Гюс надникна в колата, готов да откаже, понеже не искаше да му казват какво да прави. Искаше да остане и да затрие всеки кръвопиец, дръзнал да нахлуе на негова територия.

Но тогава видя, че Нора е опряла дулото на пистолета си във врата на Крийм. Гледката го заинтригува.

- Това пък какво е?

Нора рязко отвори вратата.

- Просто влизай!

* * *

Фет насочваше Еф по пътя на изток през Манхатън, после на юг към улиците с номера над деветдесет и отново на изток, към брега. Никакви хеликоптери, никакви признаци за проследяване. Жълтият Хамър доста биеше на очи, но не разполагаха с време за смяна на колите. По указанията на Фет, Еф скри машината в някакъв изоставен строеж.

После забързаха към фериботния терминал. Фет винаги си държеше там една лодка-влекач за спешни случаи.

Май случаят сега е точно такъв - рече той и застана зад таблото, докато останалите се качваха в лодката. Отплаваха по неспокойната Ийст ривър.

Еф беше поел от Нора наблюдението над Крийм.

- Добре е някой да ми обясни какво става - каза Гюс.

- Крийм беше в комбина с Господаря. Издаде разположението ни. Той доведе Господаря при нас - изясни Нора.

Гюс се приближи до Крийм, като се държеше за борда на люлеещата се лодка.

- Истина ли е това?

Крийм показа сребърните си зъби. Беше по-скоро горд от себе си, отколкото уплашен.

- Сключих сделка, Мекс. Добра сделка.

- И доведе кръвопийците в моята бърлога? Доведе ги при Хоакин? - Гюс вирна глава и навря лицето си в това на колумбиеца. Беше на път да избухне. - Предателите ги бесят, нали знаеш. Или ги изправят пред наказателния взвод.

- Е, hombre, трябва да си наясно, че не бях само аз.

Крийм се ухили и се обърна към Еф. Гюс и останалите проследиха погледа му.

- Има ли още нещо, което не знаем? - попита Гюс.

Еф отговори:

- Господаря се свърза с мен чрез майка ти. Предложи ми сделка за моето момче. А аз бях луд или слаб, наречи ме както щеш. Но обмислих предложението. Аз... аз си оставих вратичка. Сега знам, че това беше положение, при което нямаше как да спечеля, обаче...

- Значи твоят голям план - подхвана Гюс, - твоята гениална идея да предложим на Господаря книгата и така да му заложим капан, не е била никакъв капан.

- Беше. В случай, че проработи. Играех и с двете страни. Бях отчаян.

- Всички сме отчаяни, по дяволите - отвърна Гюс. - Но никой от нас не би се обърнал срещу своите.

- Виж, аз съм напълно откровен. Знаех, че постъпката ми е презряна. И въпреки това обмислих предложението.

Изведнъж Гюс се хвърли към него със сребърен нож в ръка. Със светкавично движение господин Куинлан застана пред Еф и спря мексиканеца, като опря длан в гърдите му. Гюс му заговори:

- Пусни ме. Дай ми вече да го убия.

- Гудуедър има още какво да каже.

Еф се мъчеше да запази равновесие в подмятаната от водата лодка. Вече се виждаше фарът на остров Рузвелт.

- Знам къде е Черното място.

Гюс го изгледа свирепо иззад господин Куинлан.

- Шибани глупости.

- Видях го. Крийм ме удари, паднах в несвяст и получих видение.

- Мамка му, видение ли? Най-накрая превъртя напълно! Копелето е лудо!

Еф не можеше да отрече, че думите му звучат доста смахнато. Не знаеше как да убеди останалите.

- Това беше... откровение.

- В един момент си предател, в следващия - шибан пророк! - викна Гюс и отново опита да го нападне.

- Слушайте. Знам как звучи това. Обаче видях неща. При мен дойде един архангел...

- Ох, проклятие - изпъшка Гюс.

- ... с големи сребърни крила.

Гюс пак атакува и господин Куинлан се намеси. Но този път Гюс се помъчи да пребори Родения. Господин Куинлан едва не му строши китката, отнемайки ножа; счупи на две сребърното острие и го захвърли в реката.

Гюс стисна наранената си ръка и се дръпна от Куинлан като бито куче.

- Да върви по дяволите и той, и шибаните му наркомански дивотии!

- Той се пребори със себе си, като Яков... като всеки водач на тази земя. Не вярата е това, което откроява нашите истински водачи, а съмнението. Тяхната способност да го надмогнат.

- Архангелът... той ми показа... Отведе ме там.

- Къде? - попита Нора. - На мястото? Къде се намира?

Еф се боеше да не би видението да е избледняло в паметта му като сън, ала то беше останало ясно в паметта му, макар той да не мислеше, че е разумно да го преразказва в подробности.

- Намира се на остров. Един сред множество.

- Къде е островът?

- Не е далеч... Обаче имам нужда от книгата за потвърждение. Сега мога да я прочета, сигурен съм. Мога да я дешифрирам.

- Точно така! - намеси се Гюс. - Просто му дайте книгата! Дето искаше да предаде на Господаря! Само му я донесете. Може би и Куинлан е замесен в това.

Господин Куинлан не обърна внимание на обвинението.

Нора махна с ръка на Гюс да мълчи.

- Откъде знаеш, че можеш да я прочетеш?

Еф не можеше да обясни.

- Просто знам.

- Значи е остров. Така казваш - Нора се приближи до него. - Но защо? Защо ти се показва това?

Еф отговори:

- Нашите съдби - дори тези на ангелите - ни се показват на части. Occido Lumen съдържа откровения, пренебрегвани от повечето хора. Тези откровения са били дадени във видение на един пророк и после са били записани върху няколко глинени таблички, които са загубени. Така е от край време: намеците, фрагментите, които съставят Божията мъдрост, идват при нас по неведоми начини, чрез видения, сънища и поличби. Струва ми се, че Бог праща посланието, но оставя на нас да го разберем.

- Даваш си сметка, че искаш от нас да се доверим на твоето видение, при положение, че току-що ни призна как си се готвел да ни предадеш - рече му Нора.

- Мога да ви покажа. Знам, мислите, че не можете да ми вярвате, обаче можете. Трябва. Не знам защо... обаче вярвам, че мога да спася всички ни. И Зак. Като унищожа Господаря веднъж и завинаги.

- Ти си съвсем побъркан - заяви Гюс. - Преди беше само един шибан тъп задник, обаче сега си и луд! Хващам бас - обърна се Гюс към другите, - че си е задържал малко от хапчетата, които даде на Хоакин. Разправя ни проклетото си видение! Добрият доктор е наркоман и сега здраво се е надрусал. Ако не е така, значи е превъртял от абстиненцията. И от нас се очаква да направим каквото ни казва? След съня му за някакви ангели? - Гюс вдигна ръце, като че се отказва. - Ако вярвате в това, хора, значи не сте по-добре с главите от него.

- Той казва истината. Или онова, за което вярва, не е истина.

Гюс се облещи.

- Значи ли това, че е прав?

- Аз май му вярвам - каза Фет и Еф се трогна от неговото благородство. - Искам да кажа, като бяхме в лагера, онзи небесен знак беше предназначен за него. Има причина той да получи това видение.

Нора гледаше Еф, като че едва го познава. Всяка близост, която бе останала помежду им, сега изчезна. Еф разбираше, че за нея вече е само обект, като Occido Lumen.

- Мисля, че трябва да го послушаме - заключи тя.

Замъкът Белведере

Зак седеше на големия камък в клетката на снежния леопард, под клоните на едно мъртво дърво. Усещаше, че нещо се случва. Нещо странно. Замъкът сякаш винаги отразяваше настроението на Господаря, както метеорологичните уреди отчитаха промяната в температурата и атмосферното налягане. Нещо се задаваше. Зак го долавяше, без да знае как.

Пушката лежеше в скута му. Чудеше се дали ще се наложи да я използва. Замисли се за снежния леопард, който някога крачеше гордо тук. Животното му липсваше като приятел, ала в известен смисъл още беше с него. Вътре в него.

Забеляза движение оттатък мрежата. В този зоопарк от две години не бе идвал никой друг. Зак използва оптическия мерник на пушката, за да види натрапника.

Беше майка му. Тичаше към него. Зак я беше наблюдавал достатъчно, та да разпознае тревогата й. Тя забави ход, когато приближи клетката и видя Зак вътре. Трио пипалца подскачаха подире й на четири крака, както кутретата следват стопанина си, дойде ли време за хранене.

Сега тези слепи вампири бяха децата на Кели. Не Зак. Зак усети, че не се е променила тя, която бе превърната във вампир и напусна света на живите, а той. Той беше ненормален. Той беше мъртъв за майка си - живееше пред очите й само като спомен, който тя не можеше да извика в ума си, като призрак в къщата й. Зак беше различният. Другият.

Докато я виждаше през мерника, за миг положи пръст на спусъка. Беше готов да стреля. Но после свали пушката.

Излезе през вратичката за хранене в задната част на клетката и тръгна към майка си. Нейната тревога всъщност беше трудно видима. Просто имаше нещо в начина, по който висяха ръцете й, нещо в присвитите й пръсти. Зак се питаше откъде ли идва. И къде ходи, когато Господаря я прати навън. Зак беше единственият й жив Близък. Кого търсеше тя тогава? И за какво беше тази внезапна тревога?

Очите на Кели бяха червени и блестяха. Тя се обърна и тръгна нанякъде, след като изкомандва пипалцата с поглед. Зак също я последва с пушка в ръка. Излязоха от зоологическата градина и тъкмо тогава Зак видя как легион вампири - от онези, които пазеха замъка на Господаря - се понася през дърветата към другия край на парка.

Нещо ставаше. И Господаря беше призовал Зак.

Остров Рузвелт

Еф и Нора чакаха в лодката, закотвена в северния край на парка с фара на остров Рузвелт, който гледаше към Куийнс. Крийм седеше отзад и наблюдаваше и тях, и оръжията им. Оттатък Ийст рнвър Еф зърна между сградите светлините на хеликоптер, който се рееше близо до Сентръл парк.

- Какво ще стане? - попита Нора. - Знаеш ли?

- Не.

- Ще успеем, нали?

- Не знам.

- От теб се очаква да кажеш „да“. Да ми вдъхнеш увереност. Да ме накараш да повярвам, че можем да го направим.

- Мисля, че можем.

Нора се поуспокои от хладнокръвния му глас.

- А с него какво ще правим? - попита тя за Крийм.

- Крийм ще ни съдейства. Ще ни заведе до арсенала.

Крийм изпръхтя.

- Защото какво друго му остава? - додаде Еф.

- Какво друго ни остава? - повтори като ехо Нора. - Скривалището на Гюс е известно. Твоето в сградата на съдебната медицина също. Сега Крийм знае и за мястото на Фет на този остров.

- Нямаме други възможности - каза Еф. - Всъщност през цялото време сме имали само две.

- И те са?

- Откажи се или унищожи.

- Или умри, докато опитваш - допълни Нора.

Еф забеляза, че хеликоптерът отново набира височина и се понася над Манхатън в северна посока. Тъмнината нямаше да ги скрие от очите на вампирите. Връщането щеше да е опасно.

Гласове. Фет и Гюс. Еф видя, че и господин Куинлан е с тях. Носеше нещо бъчвообразно, увито в промазан брезент.

Гюс пръв се качи в лодката.

- Двамата опитаха ли нещо? - попита той Нора.

Тя поклати глава. Тогава Еф разбра, че тя е останала, за да държи под око и Крийм, и него, сякаш те щяха да пробват да отплават и да оставят другите на острова. Нора се почувства неудобно, задето Гюс я попита пред Еф.

Господин Куинлан също се качи и лодката потъна малко под неговата тежест и тежестта на бомбата. Той обаче спокойно я положи на дъното и пак пролича огромната му сила.

- Хайде да го видим това лошо момче - предложи Гюс.

- Като стигнем на място - отговори Фет и забърза към мости- ка. - Не искам да го отварям под дъжда. Пък и ако ще влизаме в арсенала, трябва да се доберем дотам до зазоряване.

Гюс седна и се облегна. Влагата явно не го притесняваше. Разположи се и насочи оръжието си така, че да държи на мушка и Крийм, и Еф.

* * *

Прекосиха реката и господин Куинлан отнесе бомбата в жълтия Хамър на Крийм. Дъбовите урни бяха натоварени предварително.

Фет подкара на север през града, към моста Джордж Уошинг- тън. Еф се почуди дали няма да се натъкнат на блокада на пътя, но после се досети, че Господаря още не знае къде отиват. Освен...

- Ти каза ли на Господаря за бомбата? - обърна се той към на- тикания на задната седалка Крийм.

Крийм го изгледа ядно, докато премисляше дали е добре да каже истината.

- Не е казал.

Раздразнението на Крийм показа, че господин Куинлан е разбрал мислите му правилно.

Нямаше блокада. Прекосиха моста, влязоха в Ню Джърси и се насочиха към междущатската магистрала 80 - Запад. Еф беше поочукал сребърната броня на Хамъра, докато си проправяше път сред изоставените коли, но иначе не срещнаха препятствия. Докато стояха на едно кръстовище и обмисляха по кой път да поемат, Крийм опита да измъкне оръжието на Нора и да избяга, но грамадните телеса му пречеха да действа бързо. Получи от господин Куинлан лакът в лицето и сега сребърните му зъби бяха нащърбени като бронята на колата му.

Ако колата им беше забелязана на пътя, то Господаря щеше незабавно да узнае къде са. Но реката и невъзможността на вампирите да прекосяват сами движеща се вода, би трябвало да са забавили преследвачите им, та дори и самия Господар. Затова в момента имаха да се тревожат само за вампирите в Джърси.

Хамърът гълташе горивото и стрелката вече клонеше към знака за празен резервоар. Освен това се надпреварваха с времето - трябваше да стигнат арсенала по зазоряване, когато вампирите заспиват.

Отклониха се от магистралата и приближиха „Пикатини“. Всичките шестдесет и пет акра на огромното армейско съоръжение бяха оградени. Начинът за проникване на Крийм включваше паркиране сред гората и половин миля пеш през едно блато.

- Нямаме време за това - заяви Фет, защото Хамърът вървеше вече на изпарения. - Къде е главният вход?

- А дневната светлина? - попита Нора.

- Скоро е. Не можем да чакаме - Фет смъкна прозореца на Еф и посочи автомата. - Бъди готов.

Насочи колата право към портала, над който се четеше надпис „Арсенал Пикатини. Единен център за разработка на оръжия и муниции“. Подмина сградата за „Контрол на посетителите“ Вампири наизлязоха от нея и Фет ги заслепи с дълги светлини и с прожекторите на покрива на колата, преди да ги помете със сребърната броня. Рухнаха като някакви плашила, напълнени с мляко. Онези, които избегнаха унищожителния удар на Хамъра, заподскачаха под огъня на Еф. Той стреляше от седнало положение през прозореца.

Щяха да предадат на Господаря къде се намират Еф и останалите, но зората, която тъкмо докосна тежките черни облаци, даде два часа преднина.

Това не се отнасяше до хората от охраната. Неколцина излязоха при преминаването на Хамъра и се завтекоха към колите си. Фет свърна и подкара през място, което приличаше на малко градче. Крийм показваше пътя към зоната за изследвания, където смяташе, че има детонатори и взриватели.

- Тук - каза той, щом приближиха комплекс от ниски необозначени сгради. Хамърът се задави и с поклащане влезе в някакъв паркинг и спря. Хората изскочиха от колата. Господин Куинлан измъкна масивния Крийм като вързоп с пране и после избута Хамъра в един заслон за коли, полускрит откъм пътя. Отвори багажника и взе бомбата, а всички други - без Крийм - грабнаха оръжията си.

Вратата беше отключена и влязоха в работилница, където явно от доста време не се извършваха нито изследвания, нито разработки. Лампите светнаха и се видя, че мястото е опоскано като магазин с намаление. Всички оръжия бяха взети, но несмърто- носните уреди и части си стояха по масите и плотовете.

- Какво търсим? - попита Еф.

Господин Куинлан остави бомбата. Фет свали брезента. Устройството приличаше на буре: черен цилиндър, опасан отстрани и отгоре с ремъци с катарами. По ремъците имаше надписи на кирилица. От горната страна стърчеше сноп кабели.

- Това ли е? - поинтересува се Гюс.

Еф почна да разучава дебелите преплетени кабели, които излизаха изпод капака.

- Сигурен ли си за това нещо? - попита той Фет.

- Никой не може да е напълно сигурен, докато не види атом- ната гъба в небето. Мощността е един килотон, относително малко за ядрено оръжие, но повече от достатъчно за нашите нужди. Малка ядрена бомба. Плутоният е „спусъкът“. Ще отнесе всичко в радиус от половин миля.

- Ако успееш да го детонираш - вметна Гюс. - Има ли съвпадане на руските и американските части?

- Действа с имплозия. Плутоният обстрелва ядрото като куршуми. Всичко си е вътре. Трябва ни само нещо, което да предизвика процеса.

- Нещо със закъснител - каза Нора.

- Именно - съгласи се Фет.

- И ще трябва да го направиш в движение. Нямаме много време - Нора погледна Гюс. - Можеш ли да ни намериш друга кола? Може би две?

Гюс кимна.

Вие, хора, стартирайте с жиците бомбичката, а аз ще ви подкарам някоя и друга кола така.

- Остава ни само още едно нещо - заключи Нора.

Приближи до Еф и смъкна раницата си.

Подаде му я. Вътре беше книгата.

- Точно така - рече той. Сега, когато времето наближаваше, Еф се уплаши. Фет вече ровичкаше из чарковете. Господин Куинлан пазеше Крийм. Еф откри врата, която водеше към офисите и си избра един без никакви лични вещи вътре. Бюро, стол, шкаф за документи и празна бяла дъска, колкото цялата стена.

Измъкна Occido Lumen от раницата на Нора и я положи върху металното бюро. Пое дълбоко дъх и опита да прочисти ума си. После разгърна първите страници. Като я държеше в ръце, книгата му се струваше обикновена. Нямаше нищо общо с магията от съня му. Разлистваше бавно. Запази спокойствие, когато в началото нищо не се получи, никакви проблясъци на вдъхновение или откровение. Сребърните нишки в илюстрованите страници изглеждаха еднообразни в светлината на флуоресцентните лампи на тавана. Текстът беше монотонен и безжизнен. Докосна символите с връхчетата на пръстите си.

Нищо. Как бе възможно? Може би беше твърде нервен, превъзбуден. Нора и господин Куинлан се появиха на вратата. Еф заслони очи с дланите си, опита се да изключи Нора и Родения, да изключи всичко и - най-важното - да изключи своите съмнения. Затвори книгата, затвори очи, помъчи се да се отпусне. Нека останалите мислят каквото искат. Той се обърна навътре. Замисли се за Зак. И как го освобождава от ноктите на Господаря. Как слага край на мрака на земята. Как върховните ангели летят в ума му.

Отвори очи и се поизправи на стола. Уверено отвори книгата. Спокойно разгледа текста. Взря се в илюстрациите, които беше виждал поне сто пъти. Не беше само сън, каза си Еф. Вярваше в това. Ала в същото време нищо не се получаваше. Нещо не беше наред, нещо липсваше. Книгата криеше своите тайни.

- Може би, ако се помъчиш да поспиш, ще влезеш във видението чрез подсъзнанието - предложи Нора.

Еф се усмихна. Ценеше опита й да го окуражи, понеже очакваше укори. Останалите искаха той да успее. Имаха нужда той да успее. Не можеше да ги предаде.

Еф погледна господин Куинлан с надеждата той да му предложи нещо, да го посъветва на основата на познанията си.

- Ще дойде.

Тези думи накараха Еф да се съмнява в себе си повече от всякога. Господин Куинлан нямаше идеи. Той просто вярваше, вярваше в Еф, който пък все повече губеше вяра в себе си. Какво направих?, рече си той. Какво ще правим сега?

- Ще те оставим сам - каза Нора; излязоха и затвориха вратата.

Еф се отърси от отчаянието си. Отпусна се в стола, положи длани върху книгата и затвори очи в очакване нещо да се случи.

* * *

Унасяше се от време на време, но все се будеше. Не му се удаваше да направлява сънищата си. Нищо не се появяваше. Прочете каквото можа от текста още два пъти и се предаде. Затръшна книгата и, изпълнен с опасения, отиде при другите.

Фет и Нора извърнаха глави към него, обаче очакванията им бяха попарени при вида на израза и Стойката на Еф. Той не намираше думи за приятелите си. Знаеше, че те разбират тревогата и затормозеността му, но това не правеше провала по-приемлив.

Гюс влезе, изтръска дъжда от якето си и мина край Крийм, който седеше на пода до господин Куинлан и бомбата.

- Взех две коли - обясни Гюс. - Голям военен джип, закрит, и един експлорър. На джипа можем да сложим сребърната броня, ако искаш да ми помогнеш - обърна се той към господин Куинлан. - Колите са в движение, но не давам гаранции. Трябва да налеем още гориво по пътя; можем да намерим и работеща бензиностанция.

После погледна Фет.

Фет вдигна детонатора.

- Знам само, че работи при всякакво време и може да се монтира на ръка. Или действа веднага, или е със закъснение. Просто завърташ това копче.

- Колко е закъснението? - попита Гюс.

- Не съм сигурен. На този етап трябва да се задоволим с каквото имаме. Проводниците ми се виждат съвместими - Фет сви рамете, за да покаже, че е направил всичко по възможностите си. - Сега ни трябва само мястото.

- Сигурно правя нещо погрешно - рече Еф. - Или сме забравили нещо, или... има нещо, което просто не знам.

- Не ни остава много дневна светлина - отговори Фет. - Когато се спусне нощта, ще започнат да прииждат и да ни нападат. Каквото и да става, трябва да се махаме оттук.

Еф кимна отсечено и стисна книгата.

- Не знам. Не знам какво да ви кажа.

- Свършено е с нас. Ето това ни казваш - отвърна Гюс.

Нора се обърна към Еф:

- Нищо ли не излезе от книгата? Нито дори...

Еф поклати глава.

- Ами видението? Нали каза, че мястото е на остров.

- Един от десетки острови. Имаме над дванадесет само в Бронкс, осем или там някъде в Манхатън, шест в Стейтън айлънд... Приличаше ми на огромно езеро. Само това знам.

- Може някъде тук да намерим военни карти - предположи Нора.

Гюс се разсмя и каза на Еф:

- Аз съм откачил, щом продължавам с това, щом се доверявам на един побъркан страхливец и предател, щом не те убих и не си спестих тая мизерия сега.

Еф забеляза, че господин Куинлан е изпаднал в обичаяното си мълчаливо състояние. Стоеше със скръстени ръце и търпеливо чакаше нещо да се случи. Прииска му се да иде при него и да му каже, че доверието му е неоснователно. Но преди да успее да стори това, се намеси Фет.

- Виж какво. След всичко, през което минахме - и продължаваме да минаваме - не мога да ти кажа нещо, дето и сам да не го знаеш. Искам само за една секунда да си спомниш за стареца. Помни, че той умря за книгата, която сега е в ръцете ти. Пожертва се, за да остане книгата у нас. Казвам това, не за да те напрягам допълнително, а за да снема част от напрежението ти. Доколкото виждам, вече го няма. Намираме се в края на пътя. Не разполагаме с нищо повече. Ти си човекът. И ние сме с тебе, независимо от изхода. Знам, че мислиш за сина си; знам, че това те мъчи. Но само си помисли за стареца за миг. Погледни в дълбочина. И ако има нещо там, ще го намериш. Сега.

Еф се опита да си представи как професор Сетракян е с него в момента; облечен е в неизменния си костюм от туид и стиска в ръка прекалено големия бастун с вълчата глава, където се крие сребърното острие. Изследователят и унищожителят на вампирите. Припомни си часовете след търга - единствения случай, когато Сетракян имаше възможността да докосне и да прочете страниците, които бе дирил в продължание на десетилетия. Еф отгърна на илюстрацията, която старецът тогава им показа - сложна плетеница в сребърно, черно и червено върху две страници. Сетракян положи отгоре й паус и очерта контурите на архангел с шест крайника.

Occido Lumen - осъзна Еф - беше книга, която разказваше за вампирите, а не беше предназначена за тях. Облечена в сребро, за да стои по-далеч от техните ръце. Педантично изработена така, щото страшните стригои да не могат да я докосват.

Еф върна мислите си към видението... как намери книгата върху леглото, което беше навън, на открито...

Грееше дневна светлина...

Еф приближи вратата. Отвори я, пристъпи на паркинга отвън и вдигна поглед към парцаливите облаци, които вече почваха да затъмняват бледия диск на слънцето.

Фет и Нора го последваха в слабата виделина, а господин Куинлан, Крийм и Гюс останаха на прага.

Еф, съсредоточен върху книгата, не ги забеляза. Слънчева светлина. Дори и вампирите някак да успееха да преодолеят среброто по книгата, никога нямаше да могат да я прочетат на естествена светлина заради убийствените за техния вирус свойства на ултравиолетовите лъчи.

Отвори книгата и я наклони към гаснещото слънце, подобно на лице, което се къпе в последните топли лъчи на деня. Древните страници придобиха нов живот. Еф отлисти до първата илюстрация. Втъканите сребърни нишки проблеснаха и се появи нов образ.

Бързо заразглежда нататък. Зад думите се появяваха нови думи, написани сякаш със симпатично мастило. Водните знаци променяха илюстрациите. Върху страниците изписани само с текст се появиха сложни изображения. Нов слой мастило реагира на ултравиолетовата светлина...

Гледана под пряка слънчева светлина, голямата плетеница съдържаше изящното изображение на архангела - съвършено сребърно на фона на стария пергамент.

Латинският текст съвсем не се превеждаше сам по магичен начин като във видението, но общият смисъл ставаше ясен. По- показателна беше новопоявилата се диаграма във формата на знака за биологична опасност: вътре в цветето имаше точки, които бяха подредени като точки върху географска карта.

На друга страница пък определени букви бяха подчертани и, прочетени заедно, образуваха странната, ала позната дума:

AHS U DAGU-WAH.

Еф четеше бързо, прозренията като че проникваха в ума му през очите. Най-сетне мъждивото слънце изчезна, а с него изчезнаха и промените в книгата. Остана още много за четене и научаване. Но видяното засега бе достатъчно. Ръцете му продължаваха да треперят. Occido Lumen му бе показала пътя.

* * *

Еф мина край Фет и Нора и влезе вътре. Не бе нито облекчен, нито тържествуващ. Само трептеше като камертон.

Срещна погледа на господин Куинлан, който прочете всичко по лицето му.

- Слънчевата светлина. Разбира се.

Другите разбраха, че нещо е станало. Без Гюс, който си оставаше скептично настроен.

- Е? - продума Нора.

- Вече съм готов.

- Готов за какво? За тръгване ли? - уточни Фет.

- Трябва ми карта - обърна се Еф към Нора.

Тя се завтече към един от офисите. Чуха как отваря и затваря с трясък чекмеджета.

Еф просто си стоеше, все едно се възстановява след токов удар.

- Важна беше слънчевата светлина - каза той накрая. - Да се прочете книгата на естествена слънчева светлина. Сякаш страниците се разкриха пред мен. Видях всичко... по-точно, щях да го видя, ако разполагах с повече време. Индианското име на това място е било „Изгорената земя“. Обаче думата за „изгорен“ е същата като думата за „черен“.

- Obscura. Тъмна.

- Чернобил, проваленият опит, симулацията - намеси се Фет. - Древните са се успокоили след този случай, понеже „Чернобил“ ще рече „черна пръст“[20]. А когато бях в Исландия, видях екип на Стоунхарт, който правеше разкопки в една геологически активна зона, с гейзери, недалеч от Рейкявик. Мястото се нарича Черното езеро.

- Но в книгата не са посочени координати.

- Защото се е намирало под водата - отговори Еф. - Когато останките на Озриил били разпръснати, това място е било под водата. Господаря се е появил стотици години по-късно.

- Най-младият. Последният.

С победоносен вик Нора влетя със сноп грамадни топографски карти на североизточната част на Съединените щати и един пътен атлас с целофанова обложка.

Еф разгърна картата на щата Ню Йорк. На нея беше изобразена и южната част на Онтарио, в Канада.

- Езерото Онтарио - посочи той. - Пада се малко на изток от нас.

В реката Сейнт Лорънс, източно от остров Улф, имаше множество малки островчета, повечето безименни. Архипелагът се наричаше „Хилядата острова.“

- Там е. Един от тези острови. Точно срещу брега на щата Ню Йорк - продължи Еф.

- Мястото на погребението? - попита Фет.

- Не знам как се нарича днес. Индианското название на острова е било Ahsudagu-wah. В приблизителен превод от езика онондага това означава „Тъмно място“ или „Черно място“.

Фет взе атласа изпод ръцете на Еф и отвори на Ню Джърси.

- Как ще намерим острова? - попита Нора.

- Формата му е горе-долу като знака за биологична заплаха, като трилистна детелина - уточни Еф.

Фет бързо начерта трасето - през Ню Джърси, Пенсилвания и после отново на север към северната част на щата Ню Йорк. Откъсна съответните страници от атласа и съобщи:

- Междущатска Осемдесет Запад и Осемдесет и едно Север и се оказваме право на реката Сейнт Лорънс.

- За колко време?

- Пътят е около триста мили. Можем да се справим за пет или шест часа.

- Да, ако се движим само по магистралите - отвърна Нора. - Нещо ми подсказва, че няма да е толкова просто.

- Господаря ще разбере накъде сме се насочили и ще опита да ни пресече пътя - съгласи се Фет.

- Трябва да тръгваме - заключи Нора. - Преднината ни е ни- щожна.

Тя се обърна към Родения и подзе:

- Можеш ли да натовариш бомбата в...

Когато прекъсна насред въпроса, останалите се обърнаха тревожно. Господин Куинлан си стоеше до разопакованата бомба, ала Крийм не беше там.

Гюс се втурна към вратата.

- Какво, по... - и се върна при господин Куинлан. - Оставил си го да се измъкне, така ли? Аз го вкарах в тази работа и аз щях да го изкарам от нея.

- Вече не ни беше нужен. Но може да ни е от полза за едно.

Гюс зяпна.

- Как? Долното копеле не заслужава да живее.

- Ами ако го хванат? - намеси се Нора. - Той знае прекалено много.

- Знае точно колкото трябва. Доверете ми се.

- Колкото трябва ли?

- За да предизвика страх у Господаря.

Еф вече разбра. Видя го съвършено ясно, както преди малко видя символите в книгата.

- Господаря ще тръгне насам; това е сигурно. Ние трябва да го предизвикаме. Да го уплашим. Господаря твърди, че стои над всякакви емоции, обаче аз съм го виждал ядосан. Още от библейско време той е отмъстително същество. Когато управлява царството си хладнокръвно, тогава напълно се владее. Той е ефикасен, безпристрастен, всевиждащ. Но когато го предизвикаш директно, прави грешки. Действа прибързано. Спомнете си, че е бил обладан от жажда за кръв след падането на Содом и Гомор. Като маниакален убиец е погубил другия архангел. Загубил е контрол.

- Вие искате Господаря да намери Крийм, така ли?

- Ние искаме Господаря да знае, че разполагаме с бомбата и с детонатора. Че знаем къде се намира Черното място. Трябва да го накараме да се увлече. Сега ние сме в силната позиция. И е негов ред да действа отчаяно.

- Да се бои.

Тогава Гюс пристъпи към Еф. Застана близо, опита се да го разчете, както той разчете книгата. Искаше да го претегли и прецени. В ръцете си държеше кашонче с димки - част от изоставените от вампирите несмъртоносни оръжия. Гюс заговори:

- Значи сега трябва да пазим човека, който щеше да забие на всички ни нож в гърба. Не те разбирам. И не разбирам нищо от цялата история, особено това, че можеш да прочетеш книгата. Защо ти? Точно ти от всички нас.

- Не знам, Гюс. Но предполагам, че ще открия част от това - отвърна Еф откровено и честно.

Гюс не очакваше такъв безизкусен отговор. Погледна Еф в очите и видя човек, който е уплашен, но и приемащ; оставил се в ръцете на съдбата си, независимо от нейните поврати.

Гюс още не беше готов да преглътне, но със сигурност беше готов да се включи в последната част от пътешествието.

- Май всички ще открием.

- А Господаря най-много - додаде Фет.

Тъмното място

Гърлото беше погребано дълбоко под Атлантическия океан. Тинята около него стана черна и никога нищо не можеше да вирее или да се породи на това място.

Това стана на всички места, където бяха запратени останките на Озриил. Ангелската плът бе нетленна, но кръвта се процеди в земята и бавно се разпространи. Кръвта имаше своя воля; всяка капка се придвижваше сляпо и инстинктивно нагоре, пътуваше през почвата, скрита от слънцето, и търсеше гостоприемник. Така бяха родени кръвните червеи. Те съдържаха остатък от човешката кръв, който белязваше тъканта им и ги водеше по следата на потенциалния приемник. Ала те носеха и волята на първона- чалната плът. Волята на ръцете, на крилата, на гърлото...

Гърчещите се дребни тела на червеите изминаваха огромни разстояния. Много от червеите измряха. Безплодните емисари бяха изпечени от безмилостната горещина на земята или срещаха някое геологическо препятствие, което се оказваше невъзможно за преодоляване. Всички се отдалечаваха от родните си места; някои дори биваха премествани извън почвата от нищо неподозиращи насекоми или животни. Най-сетне намираха гостоприемник и се впиваха в плътта му като усърдни паразити, заравяха се дълбоко. В началото на патогена му трябваха седмици да се настани и да заграби волята и тъканта на жертвата си. Дори паразитите и вирусите се учат на принципа на пробата и грешката. И те наистина се научиха. По времето, когато се помещаваха в петото поредно човешко тяло, Древните започнаха да усъвършенстват изкуството на оцеляването и заместването. Разширяваха владенията си чрез заразяване и се учеха да играят по новите, земни, правила на играта.

Станаха майстори в това.

Най-младият, онзи, който се роди последен, бе Господаря, произлязъл от гърлото. Божието слово придаваше движение дори на земята и на морето и ги караше да се сблъскват. Така беше изтикана нагоре земята, която стана място на произхода на Господаря. Това беше един полуостров, който стотици години по-късно се превърна в остров.

Кръвните червеи, които излязоха от гърлото, бяха отделени от мястото на своя произход и се скитаха най-дълго, защото в тази новообразувана земя нямаше човеци. Беше безполезно и болезнено да се мъчат да се хранят или да овладяват по-низша форма на живот като вълк или мечка. Контролът на тези зверове беше слаб, нервните им синапси бяха кратки и чужди за червеите. Всяко проникване в животно беше безплодно, обаче урокът, научен от един паразит, мигновено се научаваше от колективния разум. Скоро червеите останаха съвсем малко и се намериха далеч от родното си място, слепи, загубени и слаби.

Под хладната есенна луна един ирокезки воин се разположи да лагерува на няколко десетки мили от мястото, където беше запратено гърлото на Озриил. Той беше онондага - пазител на огъня. Когато полегна на земята, в шията му се заби един единствен кръвен червей.

Болката пробуди човека и той мигновено докосна нараненото място. Червеят още не бе напълно забит и мъжът успя да стисне крайчеца му. Задърпа с всичка сила, но нещото се гърчеше и извиваше; изплъзна му се и влезе в мускулите на врата му. Болката бе непоносима, като бавно забиване на нажежено острие - червеят пълзеше в гърлото и гърдите му докато не изчезна под лявата ръка. Слепешком откри как да проникне в кръвообращението на човека.

Когато паразитът започна да овладява тялото на воина, той изпадна в треска за близо две седмици и напълно се обезводни. А щом настаняването завърши, Господаря намери убежище в тъмните пещери и хладната, успокояваща пръст. Господаря научи, че по причини, които не му бе дадено да разбира, почвата на мястото, където е превзел тялото на своя гостоприемник, му носи най- голямо спокойствие. Затова винаги взимаше със себе си по една бучка пръст, където и да ходеше. По това време червеите бяха завзели почти всеки орган от тялото на ирокеза, хранеха се и се множаха в неговата кръв. Кожата му стана опната и бледа и на нея се открояваха татуировките на неговото племе и гладните му очи, замъглени от мигателна ципа, която проблясваше ярко на лунна светлина. Няколко дни живя, без да се храни, докато най-сетне не се натъкна на неколцина ловци от племето мохаук.

Господаря все още не владееше отлично тялото, в което пребиваваше, но жаждата му компенсираше лошите умения в боя. Второто преминаване стана по-бързо - многобройните червеи влязоха в жертвите чрез влажното жило. Двама от ловците се биха храбро и с томахавките си тежко раниха обладания онондага. Ала накрая, когато това тяло падна, паразитите превзеха телата на мо- хаукските ловци и скоро глутницата се умножи. Господаря вече беше трима.

В течение на годините той стана по-умел и по-хитър, понеже имаше нужда да живее тайно и крадешком. Тамошната земя бе населявана от сурови воини, а местата, където Господаря можеше да се скрие, се свеждаха само до добре познати на ловците пещери и пропасти. Господаря рядко сменяше тялото си - само ако непреодолимо пожелаеше положението или силата на някой гос- топриемник. И тъй през годините легендите за него се умножиха, той се прочу. Индианците алгонкин го наричаха вендиго.

Господаря жадуваше да се събере с Древните, по рождение усещаше тяхното съществуване и дори през морето чувстваше телепатичния им призив. Но всеки негов опит да прекоси течаща вода в човешкото си тяло се проваляха; той се вцепеняваше, независимо от силата си. Дали това нямаше връзка с мястото на разчленяването на Озриил? Дали не оставаше затворник между реките? Някаква тайна алхимия. Белег, оставен на челото му от ръката на Бога. Това правило беше едно от многото, които щеше да научи през годините.

Господаря пътуваше на север и на запад в търсене на път към „другата земя“, континента, където живееха Древните. Усещаше, че те го призовават. Нуждата му да е с тях растеше и го крепеше през времето на изнурителното пътуване от единия край на континента до другия.

Стигна до замръзналата земя на брега на непристъпния за него океан, далече на северозапад. Ловуваше и се прехранваше от жителите на тази студена пустиня, хората унангам. Те имаха тесни очи и жълти лица, а за да се топлят, обличаха животински кожи.

Господаря проникваше в умовете на жертвите си и така узна, че има път до голямата земя от другата страна на морето; има едно място, където двата бряга почти се докосват като протегнати една към друга ръце. Опознаваше студения бряг и търсеше това място.

В една съдбоносна нощ Господаря съгледа няколко тесни и прости рибарски лодки при някаква скала. Хората сваляха на сушата уловените от тях риби и тюлени. Господаря разбра, че с помощта на тези хора може да прекоси океана. Вече се беше научил да преминава по-малки водни басейни с човешка помощ, така че защо да не опита и с морето? Знаеше как да пречупва и най-кора- вите хора и как да всява ужас в душите им. Знаеше как да печели от страха на покорните и да се храни от него. Щеше да избие половината риболовци и да се самообяви за божество, за стихия със сила, по-голяма от онази, която наистина притежаваше и която сама по себе си вече беше изумителна. Щеше да удуши всяко несъгласие и да печели съюзници или чрез оказване на милост, или чрез показване на благоразположение... и после щеше да премине през водата.

Скрит под тежките зверски кожи върху легло от пръст, Господаря щеше да тръгне на път, за да се събере отново с онези, които му бяха най-близки.

Арсеналът „Пикатини"

Крийм се кри в една от сградите някое време, понеже се боеше от оня тип Куинлан и от способностите му. Устата още го болеше от удара с лакът, а зъбите му бяха поразклатени и нямаше да може да отхапва. Ядосваше се на себе си, заради това че се върна в гаража в университета да вземе оръжията, защото беше алчен. Все искаше още и още, и още...

Скоро чу отвън да минава кола - бавно и тихо. Звучеше като електрическа кола, от онези малките, които се зареждат.

Крийм се понесе към единственото място в арсенала, което навремето избягваше - главния вход. Отново бе паднал мрак, затова той се насочи към светлините. Мокър, гладен, притиснал ударената си страна. Свърна зад ъгъла и видя премазания от Хамъра портал и тълпящите се пред контролния пункт същества. Крийм вдигна ръце и продължи да върви натам, докато не го забелязаха.

Заобяснява се на хората от охраната, обаче те го заключиха в една тоалетна. А Крийм искаше само да му дадат нещо за ядене. Изрита вратата няколко пъти, но тя се оказа изненадващо яка; тогава загря, че тоалетната служи за тайна килия за проблемните посетители в арсенала. Така че просто седна върху капака на тоалетната чиния и зачака.

Страшен трясък, почти като взрив, разтресе стените. Върху сградата попадна някакъв удар и първата мисъл на Крийм беше, че задниците с бомбата са се натъкнали на гърбица за убиване на скоростта някъде по пътя и са затрили половината Джърси с ядрената щуротия. Ала тогава вратата се отвори и се появи Господаря с неговата пелерина. Носеше бастун с вълча глава. В краката му като кутрета подскачаха две от неговите твари, слепите деца.

- Къде са те?

Крийм се облегна на клозетното казанче. В присъствието на царя на кръвопийците го обземаше странно спокойствие.

- Тръгнаха. Хванаха пътя. Преди малко.

- Кога по-точно ?

- Не знам. С две коли са. Поне.

- В каква посока?

- Бях заключен в тъпия кенеф тука, откъде да знам? Оня вампир, дето е на тяхна страна, ловецът, Куинлан - голям задник е. Скапа ми фасадата - съобщи Крийм и докосна разместените си коронки. - Ей, направи ми една услуга, а? Като ги хванеш. Тегли на тоя и на мексиканчето по един шут в кратуните от мене.

- Разполагат ли с книгата?

- Имат и книгата, и ядрена бомба. Освен това знаят къде отиват. В някакво Черно място или нещо от сорта.

Господаря стоеше и не казваше нищо. Крийм чакаше. Даже пипалцата забелязаха мълчанието на повелителя си.

- Разправям ти, че тръгнаха към...

- Казаха ли къде е?

Ритъмът на речта му се беше променил. Думите идваха по-бавно.

- Знаеш ли какво ще ми освежи паметта? Малко храна. Отслабвам тука...

В миг Господаря връхлетя, улови Крийм с две ръце и го отлепи от пода.

- Ах, да - каза той и жилото се подаде от устата му. - Храна. Може би едно ухапване ще помогне и на двама ни.

Крийм усети как жилото се притиска в шията му.

- Попитах къде отидоха.

- Ннне знам. Докторът, другото ти приятелче, прочете в книгата. Само толкова знам.

- Има и други начини да си осигуря пълното ти подчинение.

Крийм усети лек натиск, после убождане и топлина. Изпищя в очакване кръвта му да бъде изпита.

Но Господаря просто държеше жилото си долепено до шията на Крийм и стискаше раменете му. Крийм усети натиск върху лопатките и ключиците си, сякаш Господаря се канеше да го смачка като тенекиена кутийка.

- Познаваш ли тукашните пътища?

- Да, разбира се, естествено.

Без никакво усилие Господаря захвърли Крийм от тоалетната в основното помещение на контролния пункт. Дебелият гангстер се пльосна на пода.

- Карай.

Крийм се надигна и кимна... Не забеляза малката капка кръв, която се образуваше на мястото, където жилото го докосна.

* * *

Телохранителите на Барнс нахълтаха в приемната на кабинета му в лагера „Свобода“, без да почукат. Помощницата се прокашля звучно, за да го предупреди да скатае в някое чекмедже криминалето, което четеше, и да се престори на зает с документацията по бюрото. Вампирите с татуираните вратове влязоха и задържаха вратата.

- Елате.

Барнс кимна и напъха някакви досиета в куфарчето си.

- Какво има?

Никакъв отговор. Придружи охранителите по стълбите и навън, където друг пазач им отвори портала. Ръмеше ситен мърляв дъждец, но не беше нужен чадър. Не личеше Барнс да е под някаква заплаха, обаче по каменните лица на вампирите бездруго нищо не можеше да се прочете.

Вампирите влязоха в колата и пътуваха заедно с него. Барнс запази спокойствие и се зае да преравя паметта си в търсене на грешка или неумишлен пропуск. Доста беше убеден, че такива пропуски няма, обаче досега не го бяха привиквали по този начин.

Пътуваха към дома на Барнс, което според него беше добър знак. Не видя други коли в алеята. Влязоха в къщата - вътре не го очакваше никой, най-вече Господаря. Барнс осведоми телохранителите, че ще ползва банята и - останал насаме - пусна водата и обсъди с отражението си в огледалото какво става. Прекалено стар беше за подобен стрес.

Отиде в кухнята да си направи нещо за хапване. Тъкмо отвори хладилника, и се чу бръмченето на хеликоптер. Охранителите се появиха при него.

Барнс отиде на входната врата, отвори я и загледа как хеликоптерът прави едно кръгче и снишава. Плазовете стъпиха леко върху някога белите камъни на широката кръгла алея. Пилотът беше човек, от Стоунхарт; Барнс веднага позна това по черния костюм и вратовръзка. Имаше един пътник, който не носеше наметало, следователно не беше Господаря. Барнс леко въздъхна от облекчение и зачака моторът да угасне и перките да спрат да се въртят, за да може пътникът да слезе. Нищо такова не се случи. Телохранителите грабнаха Барнс под мишниците, накараха го да слезе по стълбището и да прекоси алеята по посока на чопъра. Приведоха се под бумтящите перки и отвориха вратата.

Пътникът, закопчал двата ремъка на гърдите си, беше младият Закари Гудуедър.

Вампирите натикаха Барнс вътре, все едно би опитал да избяга. Той седна до Зак, а телохранителите се настаниха отсреща. Барнс си сложи предпазните колани, а те - не.

- Здравей отново - рече Барнс.

Момчето го изгледа и не отговори. Още хлапашко нахалство, може би и нещо повече.

- Какво става? - поинтересува се Барнс. - Къде отиваме?

Стори му се, че момчето е доловило страха му. То отмести очи със смесица от пренебрежение и отвращение. Загледа се през прозореца и когато чопърът почна да се издига, отвърна:

- Господаря има нужда от мен. Не знам Вие защо сте тук.

Междущатската магистрала 80

Пътуваха по магистралата на запад през Ню Джърси. Фет натискаше педала на газта докрай и караше само на дълги светлини. Тук-там го бавеха разни отломки или изоставени коли и автобуси. Няколко пъти подминаваха изпосталели сърни. Но по магистралата нямаше вампири - поне не забелязаха такива. Еф седеше отзад в джипа до господин Куинлан, който бе настроил ума си на честотата на вампирите. Родения беше като радар за вампири, следователно когато той беше спокоен, и другите нямаше защо да се тревожат.

Гюс и Нора ги следваха с експлоръра, който играеше ролята на резервна кола: винаги имаше реална възможност нещо да се повреди.

Магистралите бяха почти празни. Преди около две години, когато заразата предизвика истинска паника, хората бяха опитали да се евакуират и из цялата страна пътищата се задръстиха (реагираха погрешно на избухналата зараза - бягаха, при положение, че нямаше незасегнато място, където да се спасят). Все пак, малцина бяха превърнати, докато се намираха в движение, в колите си. Поне по магистралите беше така. Повечето биваха нападнати, когато се отбиваха от страничните пътища, за да спят.

- Скрантън - съобщи Фет, когато подминаха знака за Меж- дущатската магистрала 81 Север. - Не допусках, че ще е толкова лесно.

- Дълъг път - обади се Еф, загледан в мрака навън. - Как сме с горивото?

- Добре засега. Не искам да спирам близо до някой град.

- По никой начин - съгласи се Еф.

- Ще ми се първо да минем в щата Ню Йорк.

Еф разглеждаше Скрантън, докато се ориентираха из все по- оплетените изходи в северна посока. Забеляза как част от някакъв квартал гори в далечината и се зачуди дали има и други бунтовници като тях - бойци в по-малък мащаб в по-малките градове. От време на време електрическата светлина в някой прозорец привличаше погледа му и му напомняше за възцарилото се в Скран- тън и в останалите малки градчета из страната и по света отчаяние. Питаше се къде ли е най-близкият лагер за източване на кръв.

- Все трябва да има списък на месопреработвателните заводи на Стоунхарт, общ списък, който да ни подскаже къде са лагерите - разсъждаваше Еф. - Свършим ли с това, ще трябва да поработим за освобождаването на лагерниците.

- Как по-точно? - поинтересува се Фет. - Ако работата е като с останалите Древни, кланът на Господаря ще изчезне със смъртта му. Хората в лагерите няма да знаят какво става.

- Номерът е да се разчуе. Искам да кажа, без медии. Из цялата страна ще се нароят малки графства и княжества. Разни хора ще опитат да се издигнат. Не съм сигурен, че демокрацията ще разцъфне от само себе си.

- Няма. Наистина ще е трудничко. Много работа. Дай обаче да не се изхвърляме.

Еф хвърли поглед към господин Куинлан. Забеляза кожената торба на пода между ботушите му.

- И ще умреш с останалите, щом Господаря бъде унищожен?

- С погубването на Господаря изчезва и коляното му.

Еф кимна и усети топлината от свръхбързия метаболизъм на нечистокръвния.

- Нима нищо в теб не те спира да се стремиш към цел, която най-накрая ще доведе до смъртта ти?

- Нима никога не сте се стремили към нещо, което е било против личния Ви интерес?

- Не, мисля, че не съм - отговори Еф. - Със сигурност не към нещо, което би ме убило.

- Тук е заложено нещо по-важно. А и отмъщението е отлична мотивация. То слага кръст на самосъхранението.

- Какво носиш в кожената раница?

- Убеден съм, че вече знаете.

Еф си припомни залата на Древните под Сентръл парк, съхранената в урните от бял дъб тяхна пепел.

- Защо носиш със себе си останките на Древните?

- Не сте ли го прочели в Occido Lumen?

Оказа се, че Еф не го е прочел.

- Да не би да възнамеряваш да ги... върнеш? Да ги възкресиш по някакъв начин?

- Не. Стореното не може да бъде поправено.

- Тогава защо?

- Защото така е предсказано.

Еф се позамисли:

- Има ли нещо да става?

- Не сте ли загрижени за последиците на успеха? Сам казахте, че не сте сигурен в спонтанното установяване на демокрация. Хората никога не са имали истинска власт над себе си. Така е било в продължение на векове. Смятате ли, че ще съумеете да се справите сами?

Еф нямаше какво да му отговори. Знаеше, че Родения е прав. Древните бяха дърпали конците почти от началото на човешката история. Как ли щеше да изглежда светът без намесата им?

Еф гледаше през прозореца как далечният блясък постепенно се изгубва. Как да поправи нещата? Възстановяването изглеждаше непосилна задача. Светът вече бе непоправимо засегнат. За миг се запита дали въобще си струваше да върши нещо.

Явно изтощението вече си казваше думата. Но наистина, ликвидирането на Господаря и възвръщането на контрола над планетата - по-рано това изглеждаше като край на мъките - щеше да бъде началото на нова битка.

Закари и Господаря

Лоялен ли си? - попита Господаря. - Благодарен ли си за всичкокоето ти осигурих, което ти показах?

- Да - отвърна Закари Гудуедър без миг двоумене. Паякообразният силует на Кели Гудуедър наблюдаваше сина си от един корниз наблизо.

- Наближава времето, когато двамата ще придадем форма на тази нова земя. Всичко, което познаваш - и всички, които са ти близки - ще са си отишли. Ще ми бъдеш ли верен?

- Ще бъда - отвърна Зак.

- Предавали са ме много пъти. Трябва да си наясно, че съм запознат с механизма на заговори от този тип. Част от волята ми те обитава. Можеш да чуваш много ясно гласа ми, и в замяна аз мога да чета най-съкровените ти мисли.

Господаря се изправи и огледа момчето; не забелязваше никакво съмнение. Зак почиташе Господаря и благодарността му бе истинска.

- Някога бях предаден от ония, които би трябвало да ми бъдат най-близки; от създанията с еднаква на моята същност - Древните. Те нямаха гордост; не изпитваха истински глад. Стигаше им да си живуркат в сенките. Те обвиняваха мен за положението ни и се криеха сред отпадъците, изхвърлени от хората. Смятаха се за могъщи, но бяха доста слаби. Те искаха съюзяване. Аз искам господство. Разбираш това, нали?

- Снежният леопард - промълви Зак.

- Точно. Всички отношения са основани на силата. Господство и подчинение. Няма друг начин. Никакво равенство, никаква близост, никакво споделяне. В едно кралство има само един крал.

И в този много добре премерен момент Господаря погледна Зак, пусна в действие онова, което според него би трябвало да прилича на човешка добронамереност, и добави:

- Един крал и един принц. Разбираш и това, нали, сине мой?

Зак кимна и с това прие и предложението, и титлата. Господаря наблюдаваше всеки жест и всяка отсянка върху лицето на младежа; внимателно слушаше ритъма на сърцето му и следеше пулса на каротидната му артерия. Момчето бе трогнато - въодушевено от тази имитация на връзка.

- Леопардът в клетката бе илюзия. Ти трябваше да я унищожиш. Решетките и клетките са знак на слабост. Несъвършени средства за контрол. Може и да си повярваш, че служат да подчинят създанието вътре, да го унижат, но с течение на времето разбираш, че те служат и да го държат на разстояние. Те стават символ на страха ти. Ограничават и теб толкова, колкото звяра от другата им страна. Просто твоята клетка е по-голяма, а свободата на леопарда е затворена в неговата.

- Но ако го унищожиш - продължи Зак да развива мисълта - ако го унищожиш... не остава никакво колебание.

- Унищожението е най-висшата степен на контрол. Да. Ние двамата вече сме близо до степента на контрол, на пълно господство над тази земя. Затова трябва да съм сигурен, че между теб и мен не стои нищо друго.

- Нищо - отвърна Зак с пълна увереност.

Господаря кимна и привидно се умисли - паузата бе предварително подготвена за по-голям ефект. Новината, която възнамеряваше да съобщи на Зак, изискваше внимателно подбиране но подходящия момент.

- Ами ако ти съобщя, че баща ти е все още жив ?

И Господаря го усети - въртоп от чувства вътре в Зак; беше го предвидил и все пак му се наслаждаваше. Обичаше вкуса на пречупените надежди.

- Баща ми е мъртъв - изрече Зак. - Загина с професор Сетракян и...

- Жив е. Това ми бе съобщено едва напоследък. Боя се, че не мога да те осветля по въпроса защо никога не е опитал да те спаси или да се свърже с теб. Но наистина е жив и опитва да ме унищожи.

- Няма да го оставя да го направи - намеси се Зак и явно беше сериозен. Въпреки природата си, Господаря се усещаше странно поласкан от чистотата на чувството, изпитвано от младия човек. Естествената човешка емпатия - явлението, познато като „Стокхолмски синдром“, при което пленниците започваха да се отъждествявят с поробителите си и да ги защитават - бе лесна мелодия, която Господаря можеше да изпълнява добре. Той бе виртуоз на човешкото поведение. Това обаче бе нещо повече - истинска привързаност. Това, уверен бе Господаря, бе любов.

- В момента правиш избор, Закари. Може би твоят пръв избор като голям човек. Избраното от теб сега ще те изгради и ще изгради света около теб. Трябва да си напълно сигурен.

Зак усети буца в гърлото си. Усети негодувание. Годините на скръб се превърнаха по един почти алхимичен начин в усещане за изоставеност. Къде се беше губил баща му? Защо го бе изоставил? Погледна Кели - тя стоеше наблизо, ужасяваща и призрачна, чудовищен изрод. И тя бе изоставена. Не бе ли това грешка на баща му? Не бе ли пожертвал всички тях - майка му, Мат, самия Зак - при преследването на Господаря? Приличната му на плашило майка бе по-лоялна от баща му. Винаги закъснял, винаги някъде далеч, винаги го нямаше.

- Избирам теб - рече Зак на Господаря. - Баща ми е мъртъв. Нека си остане така.

И този път бе напълно сериозен.

Междущатска магистрала 80

На север от Скрантън започнаха да срещат стригои, наредили се като часови покрай магистралата. Пасивни, застинали като камери създания, които изникваха от мрака, просто стърчаха край пътя и гледаха как колите профучават покрай тях.

Фет подскачаше при появата на първите, изкушен да забави и да ги съсече, но Еф му каза да не си губи времето:

- Вече са ни видели.

- Ти погледни този - отвърна му Фет.

Еф първи видя знака с надпис добре дошли в щат НЮ ЙОРК отстрани на пътя. После видя и блесналите като стъкло очи на застаналия под табелата женски вампир, който ги проследи как минават. Вампирите даваха на Господаря положението на колите като някаква инстинктивно действаща система за глобално позициониране. Господаря знаеше, че са се запътили на север.

- Дай ми картите - каза Еф.

Фет го направи и Еф ги прегледа на светлината на фенерчето.

- Много сме бързи на магистралата. Но трябва да бъдем умни. Скоро ще хвърлят нещо по нас.

Радиостанцията на предната седалка изпука.

- Видя ли тази? - попита Нора от експлоръра.

Фет взе радиото и отговори:

- Комитета по посрещането? Да.

- Трябва да вървим по селските пътища.

- С вас сме. Еф гледа картата сега.

Включи се и той:

- Кажи й, че отиваме до Бингамтън за бензин. След това да остане встрани от магистралата.

Те направиха точно това. Рязко свиха от магистралата при първата реклама за гориво на изхода за Бингамтън. Последваха стрелката в края на рампата до няколко скупчени бензиностанции и закусвални, магазин за мебели и два или три малки мола; пред всеки от тях имаше кафене. Фет пропусна първата бензиностанция - искаше повече пространство за случай на нужда. Втората - на „Мобил“ - имаше три редици резервоари, наредени под ъгъл пред един денонощен магазин. Слънцето отдавна бе избелило сините букви от фирмения знак на „Мобил“; виждаше се само червеното О, подобно на гладна кръгла уста.

Нямаше електричество, но бяха задържали ръчната помпа на Крийм от Хамъра; знаеха, че ще им се наложи да точат гориво. Капаците на резервоарите си бяха на местата - добър знак, че в подземните цистерни има гориво. Фет спря джипа до една и повдигна капака с лост за гуми. Миризмата на бензин бе остра и при- ятна. Гюс спря и Фет му махна да застане зад тях до колонката. После извади помпата и тръбите и потопи по-дългия край в подземния резервоар, а по-късия - в резервоара на джипа.

Раната отново го болеше и от време на време прокървяваше, но Фет не каза нищо на останалите. Каза си, че го прави, за да свърши всичко - за да се държи до края. Същевременно бе наясно, че всъщност иска да бъде между Еф и Нора.

Господин Куинлан стоеше отстрани на пътя и гледаше в двете посоки по протежение на тъмната лента. Еф носеше раницата с оръжията си през рамо. Гюс държеше автомат Щайер, зареден наполовина със сребро и наполовина с олово. Нора заобиколи сградата, облекчи се и бързо се върна при колите.

Фет помпаше здраво, но работата вървеше бавно и горивото едва започваше да потича в резервоара на колата. Звучеше като мляко, изсипвано в тенекиен съд. Трябваше да помпа по-бързо, за да направи сериозна струя.

- Не влизай прекалено дълбоко - каза му Еф. - На дъното се задържа вода, не помниш ли?

- Помня - нетърпеливо му кимна Фет.

Еф го попита дали не иска да се сменят, но Фет отказа; едрите му ръце и рамене вършеха работата. Гюс ги остави и отиде на пътя до господин Куинлан. Еф си мислеше дали да не се опъне малко, но откри, че не иска да се намира далеч от Lumen.

Нора го попита:

- Работи ли върху възпламенителя?

Фет поклати глава.

Еф продължи:

- Знаеш колко ме бива в механиката.

Нора поклати глава:

- Не е вярно.

Еф й отвърна:

- Аз ще шофирам през следващата отсечка от пътя. Фет може да работи по детонатора.

- Не ми харесва губенето на толкова дълго време - продължи Нора.

- И без това трябва да чакаме следващото пладне. Покаже ли се слънцето, можем да работим спокойно.

- Цял ден? - възрази Нора. - Твърде много време. Твърде голям риск.

- Знам - отвърна й Еф. - Но за да го направим като хората, трябва ни дневна светлина. Дотогава трябва да отблъсваме вампирите.

- Стигнем ли водата, не могат да ни докоснат.

- Стигането до водата е съвсем друга работа.

Нора погледна тъмното небе. Появи се хладен ветрец и тя присви рамене.

- Май има доста време до дневната светлина. Надявам се да не загубим преднината си тук.

Обърна поглед към мъртвата улица.

- Божичко, все едно сто очи ме наблюдават.

Гюс идваше към тях от отбивката.

- Не си далече от истината - уведоми я той.

- А?

Гюс отвори задната врата на експлоръра и извади две сигнални ракети. Изтича на улицата, за да се отдалечи достатъчно от горивото, и ги възпламени. Хвърли първата и тя се запремята над паркинга пред „Уендис“ от другата страна на пътя. Съскащият червен пламък освети трима стригои на ъгъла на сградата.

Втората метна по няколко изоставени коли на паркинга за автомобили под наем. Преди да падне на асфалта, ракетата удари в гърдите един вампир. Той не трепна.

- Мамка му.

Гюс посочи господин Куинлан.

- Защо той си трае?

- Бяха тук през цялото време.

- Иисусе Христе - изпъшка Гюс. Затича се към офиса за наемане на коли и откри огън по застаналото там създание. Изстрелите отекваха дълго след като вампирът бе паднал на земята. Не беше мъртъв, но беше изваден от строя завинаги. От надупченото му тяло течеше бяла кръв.

- Трябва да се махаме оттук - каза Нора.

- Няма да стигнем далеч без гориво - отвърна Еф. - Фет?

Фет продължаваше да помпа. Горивото вече течеше по-свободно. Потръгна.

Гюс продължи да стреля с щайера по посока на първата ракета, за да разпръсне вампирите оттатък пътя, но те не се уплашиха. Еф забеляза движение между колите на другия паркинг и измъкна меча си. Притичваха някакви фигури.

- Коли! - изкрещя Гюс.

Еф чу шума от приближаващите автомобили. Нямаше фарове. Колите просто излизаха от тъмнината, изпод надлеза, и спираха.

- Фет, искаш ли... ?

- Просто ги отблъсни!

Фет работеше здраво и се мъчеше да не вдишва отровните изпарения.

Нора включи фаровете и на двата автомобила и освети терена в източна и в западна посока.

На изток, срещу магистралата, вампирите се трупаха на края на осветения участък и очите им отразяваха фаровете като червени стъкълца.

На запад, по магистралата, имаше два вана, от които слизаха множество създания. Местните вампири бяха призовани на служба.

- Фет? - обади се Еф.

- Ела. Вкарай в другия резервоар - отвърна Фет, без да спира да изпомпва. Еф измъкна маркуча от почти пълния резервоар на джипа и бързо го вкара в експлоръра. По настилката плисна гориво.

В същия миг чу стъпки. Трябваше малко време, за да разбере откъде идват. Отгоре, от навеса, точно над тях. Вампирите ги обкръжаваха и затягаха обръча.

Гюс поде стрелба по камионитепомете един-два вампира, но не нанесе истински загуби.

- Махай се от резервоара! - извика Фет. - Не искам искри наоколо!

Господин Куинлан се върна от банкета на пътя и застана до Еф и автомобилите. Родения смяташе защитата на Еф за своя отговорност.

- Ето ги! - съобщи Нора.

Вампирите заприиждаха. Действията им бяха координирани; най-напред четирима се захванаха с Гюс, като от всяка страна го нападнаха по двама. Той простреля едната двойка и я накълца, после се извърна и повали и другите двама, но едва му се удаде да действа навреме.

Докато той бе зает, няколко тъмни фигури успяха да се откъснат от близките парцели и затичаха към колата.

Гюс се обърна, стреля срещу тях, осакати няколко, но трябваше да се обърне на другата страна, понеже към него идваха още.

Господин Куинлан се стрелна напред невероятно пъргаво, пресрещна трима настъпващи стригои, хвана гърлата им с ръце и пречупи вратовете им.

Бам! Малък вампир - някогашно дете - скочи на покрива на колата от навеса. Нора замахна към него, малкият вампир изсъска, шмугна се назад и джипът леко се заклати. Еф се втурна пред фаровете към другата страна на джипа, за да съсече дребния злодей. Но него го нямаше.

- Не е тук! - извика Еф.

- И тук го няма! - отвърна му Нора.

Еф й отвърна:

- Отдолу!

Тя се наведе и размаха меча си под шасито на автомобила; дължината му бе такава, че принуди детето да отиде право при Еф. Той удари ниско по десния му крак и преряза ахилесовото сухожилие. Вместо да се оттегли, осакатеният вампир излезе изпод колата и се нахвърли право върху Гудуедър. Мечът на доктора го пресрещна във въздуха и съсече зажаднелия за кръв стригос. Еф усети напрежението повече от всякога. Усети как мускулите му изтръпват и се свиват. Светкавична болка го прониза от лакътя до кръста. Ръката му се схвана. Знаеше какво е това - бе недохранен, може би направо гладуваше. Ядеше малко и не каквото трябва - никакви минерали, никакви електролити, нервните му окончания бяха силно възпалени. Вече не го биваше за боец. Падна на земята и изпусна меча си. Чувстваше се на милион години.

Влажен хрущящ звук го изненада откъм гърба. Зад него бе господин Куинлан, ярко осветен от фаровете - в едната си ръка държеше тялото на едно дете-вампир, а в другата - главата му. Вампирът се бе насочил към Еф, но господин Куинлан го спаси. Родения хвърли телесните части на асфалта, обърна се и зачака следващата атака.

Автоматът на Гюс трещеше на улицата, а в тъмнината се събираха все повече вампири. Еф посече още две възрастни създания, които се бяха затичали иззад магазина на бензиностанцията. Тревожеше се, че Нора е сама от другата страна на колите.

- Фет! Идвай насам! - изкрещя той.

- Ето ме!

Господин Куинлан продължи да напада, поваляше още и още стригои, а ръцете му бяха побелели. Но те продължаваха да прииждат.

- Опитват да ни задържат тук - обади се Еф. - Да ни забавят!

- Господаря е на път. И други. Усещам го.

Еф прободе най-близкия вампир в гърлото, после го ритна в гърдите, изтегли меча си, изтича от другата страна на джипа и извика:

- Гюс!

Гюс вече се оттегляше, а димящото му оръжие бе замлъкнало.

- Свърших патроните.

Еф замахна към една двойка запътили се към Нора вампири, после извади маркуча от резервоара на колата. Фет го видя и спря да помпа бензин. Измъкна резервния меч на Еф от раницата му и се зае с още един озверял вампир, покатерил се на покрива на джипа.

Гюс скочи на предната седалка и хвана друго оръжие.

- Давайте! Излизайте оттук!

Нямаше време да хвърлят помпата в багажника. Оставиха я там - от тръбата все още се отцеждаше бензин и мокреше покрива на колата.

- Не стреляй толкова отблизо! - каза Фет. - Ще ни взривиш!

Еф тръгна към вратата на джипа. През прозорците видя как господин Куинлан хвана един женски вампир за краката и удари главата му в някакъв стоманен стълб. Фет бе на задната седалка, зад Еф, и отбиваше вампирите, които опитваха да проникнат през вратата. Еф скочи на седалката на шофьора, трясна вратата и завъртя ключа.

Двигателят заработи. Еф видя, че Нора е вътре в експлоръра. Последен бе господин Куинлан - настани се на задната седалка на джипа, а стригоите тичаха към прозореца му. Еф подкара, излезе на улицата и покоси два вампира със сребърната решетка на джипа. Видя как Нора изкарва експлоръра на ръба на шосето и спира рязко. Гюс се подаде с картечницата си, наведе се и почна да стреля над покрива по разлятото гориво. То се възпламени, той се шмугна обратно в експлоръра и двете коли изчезнаха, докато огънят пълзеше към отворения резервоар. За един кратък и красив миг той превърна парите в разперени пламъци, и след това резервоарът изригна; яростният чернооранжев блясък разтърси земята, разцепи навеса и изпържи стригоите наоколо.

- Иисусе - промълви Фет, докато гледаше през задния прозорец, над увитата в брезент атомна бомба. - А това е нищо в сравнение с онова, което имаме тук.

Еф засили покрай колите на улицата, понеже някои от вампирите се опитваха да се настанят в тях и да ги подкарат. Той не се притесняваше, че ще ги задмине. Притесняваше се само да не задмине Господаря.

По платното се стрелкаха по-късно появили се вампири и направо се хвърляха пред джипа в опитите си да ги забавят. Еф ги разкъсваше и само в момента на удара виждаше ужасните им лица в светлината на фаровете. Киселинната бяла кръв разяде гумените чистачки на джипа след няколко резки спирания. На входящия път към Междущатска магистрала 81 се беше събрала цяла група. Еф обаче подмина връзката и се насочи по тъмния градски път.

Следваше главната улица. Връчи на Фет картата и взе да следи за хеликоптерите на Господаря в огледалото за обратно виждане. Не ги видя. Напипа радиостанцията на седалката до крака си:

- Нора? Измъкна ли се? Добре ли си?

Ободреният й глас дойде миг по-късно.

- Добре сме! Излязохме!

- Не те виждам...

- Ние сме... не знам. Може би след вас.

- Продължавайте на север. Ако се разделим, срещата е на Фишърс Ландинг колкото може по-бързо. Разбра ли ме? Фишърс Ландинг.

Тя отвърна.

- Фишърс Ландинг. Окей - и гласът й пропука.

- Карай без фарове, когато можеш - но само тогава. Нора?

- Отиваме... нагоре.

- Нора, губя връзка с теб.

- ... Еф...

Той усети Фет да се навежда към него:

- Обхватът на радиостанцията е само километър.

После надзърна в огледалата си:

- Трябва да са тръгнали по друг път. Докато се държат настрани от магистралата...

Фет взе радиото и напразно опита да повика Нора.

- По дяволите.

- Знае мястото на срещата - отвърна му Еф. - Тя е с Гюс. Наред ще е.

Фет му върна радиостанцията.

- Имат достатъчно гориво. Трябва само да останем живи до изгрева на слънцето.

Покрай пътя, зад празната рекламна табела на старо изоставено автокино, един безизразен стригос проследи преминаващия джип.

* * *

Господаря се пресегна с ума си. Изглеждаше не особено ефикасно, но наблюдаването от няколко перспективи едновременно фокусираше мислите му и го успокояваше.

През очите на един от воините си той видя управлявания от доктор Ефраим Гудуедър зелен автомобил да профучава по неосветен път в северната част на щата Ню Йорк. Огромният джип следваше жълтата линия по средата. Движеше се на север.

Видя и карания от доктор Нора Мартинес експлорър да минава покрай църква, разположена на малък градски площад. Престъпникът Аугустин Елисалде се наведе от предния прозорец, проблясна цев и образът на Господаря се изгуби. И те се движеха на север, по другата страна на магистралата, от която бяха потеглили - междущатския път, по който Господаря се возеше с висока скорост.

Той видя как момчето Закари Гудуедър седи в хеликоптера, който летеше косо на северозапад над щата. Момчето гледаше през прозореца на машината и не обръщаше внимание на доктор Евърет Барнс, седнал до него със сивосинкаво лице. Момчето и може би Барнс щяха да бъдат много важни за Господаря при отвличането на вниманието на Гудуедър или при убеждаването му.

Господаря гледаше и през възприятията на Кели Гудуедър. Пътуването в транспортно средство донякъде притъпяваше нейниясамонасочващ се импулс, но Господаря усещаше близостта й с доктор Гудуедър, неин партньор от времето, когато тя бе човек. Чувствителността й даде на Господаря допълнителна перспектива, от която да прецизира фокуса си върху доктор Гудуедър.

- Обърни тук.

Колата се извъртя и изфуча по рампата на изхода. Бандитският главатар Крийм натискаше силно педалите.

- По дяволите - пророни той при вида на все още горящата бензиностанция току до пътя. Миризмата на гориво навлезе във вентилационната система на автомобила.

- Наляво.

Крийм последва нарежданията и веднага обърна от мястото на взрива. Подминаха рекламата на киното и стоящия на пост вампир. Господаря още веднъж се потопи в зрението си и се видя в движещата се черна кола.

Настигаха Гудуедър.

* * *

Еф бръмчеше по второстепенните пътища, все на север. Не преставаше да сменя направлението, за да държи преследвачите си в недоумение. На всеки завой имаше вампири на пост. Познаваше дали е карал твърде дълго по един и същи път, когато поставяха препятствия пред него, за да го забавят или да предизвикат катастрофа - други коли, ръчна количка, саксии от някой цветарски магазин. При скорост от петдесет мили в час на асфалтов път подобни неща изникваха късно пред фаровете му и заобикалянето им беше опасно.

На няколко пъти вампирите опитаха да ги протаранят с кола или да ги следват. За Фет това бе знак да се подаде от люка на колата с картечницата в ръка.

Еф направо подмина града Сиракюз и подкара на изток покрай предградията му. Господаря знаеше къде са - но все още не знаеше къде отиват. Засега ги спасяваше единствено това. В противен случай Господаря щеше да струпа робите си на брега на реката Сейнт Лорънс и да попречи на Еф и останалите да я преминат.

Да можеше, Еф би продължил да кара до дневната светлина. Бензинът обаче си беше проблем, а спирането за презареждане бе твърде опасно. Щеше да им се наложи да рискуват и да чакат деня на реката като потенциални мишени.

Хубавото бе, че колкото по на север отиваха, толкова по-малко стригои виждаха покрай пътя. Извънградското население бе на тяхна страна.

Нора караше. Четенето на карти не беше сред силните страни на Гюс. Нора вярваше, че по принцип се движат на север, но бе наясно, че от време на време се отклоняват по малко на изток или на запад. Бяха подминали Сиракюз, но изведнъж Уотъртаун - последният по-значителен град преди канадската граница - й се стори прекалено далеч.

Радиото на седалката изпращя няколко пъти, но при всеки опит да се свърже с Еф отговорът бе тишина. След малко тя спря. Не искаше да рискува да изтощи батериите.

Фишърс Ландинг - това място бе определил Еф за срещата. Нора бе загубила представа колко часа са изминали от залеза и колко остават до изгрева - само знаеше, че са твърде много. Твърде много се нуждаеше от дневната светлина, за да може да си позволи да вярва на биологичния си часовник.

Просто отиди там, мислеше си тя. Отиди там и го направи.

- Ето ги и тях, докторе - обади се Гюс.

Нора огледа цялата ширина на улицата пред себе си. Понеже караше твърде съсредоточено в тъмнината, не видя нищо. После го забеляза: слаба светлина между върховете на дърветата.

Подвижна светлина. Хеликоптер.

- Търсят ни - продължи Гюс. - Май още не са ни забелязали.

Нора гледаше едновременно светлината и пътя. Подминаха пътен знак за към магистралата и разбраха, че са се върнали обратно към междущатската. Лоша работа.

Хеликоптерът кръжеше към тях.

- Гася фаровете - съобщи Нора; това означаваше и забавяне на скоростта.

Движеха се по тъмния път и гледаха как хеликоптерът обикаля и наближава. Светлината се усили и започна да се снишава, може би на няколкостотин метра северно от тях.

- Внимавай, внимавай - каза Гюс. - Приземява се.

Тя видя как светлината допира земята:

- Това трябва да е магистралата.

Гюс продължи:

- Според мен въобще не ни видяха.

Нора продължи по пътя; уцелваше платното заради черните клони по върховете на дърветата, които изпъкваха на фона на по- светлото небе. Опитваше да реши какво да прави.

- Да си тръгваме ли? - попита тя. - Или да рискуваме?

Гюс опитваше да погледне през предното стъкло.

- Знаеш ли? - изрече той. - Не мисля, че въобще са търсили нас.

Нора продължи да наблюдава пътя:

- В този случай какво е това?

- Така де. Въпросът е - стиска ли ни да разберем?

Нора бе прекарала достатъчно време с Гюс, за да знае, че това не е въпрос.

- Не - отвърна тя бързо. - Трябва да вървим. Да продължим да се движим.

- Може да е нещо.

- Какво?

- Не знам. Затова трябва да погледнем. Вече няколко километра не виждам никакви вампири покрай пътя. Според мен става да хвърлим едни бърз поглед.

- Бърз поглед - натърти Нора, все едно можеше да го накара да я послуша.

- Хайде, хайде - отвърна й той. - Ти самата искаш да разбереш. Освен това използват светлина, нали така? Значи са хора.

Тя отби от лявата страна на пътя и изключи двигателя. Излязоха от колата, но бяха забравили, че вътрешните светлини се включват при отварянето на вратите. Затвориха вратите, без да ги хлопват, застанаха прави и се заслушаха.

Роторите продължаваха да се въртят, но забавяха. Двигателят на хеликоптера бе току-що изключен. Гюс държеше автомата си малко настрани, докато се изкачваше по буренясалия каменист наклон; Нора го следваше малко вляво.

Като стигнаха горе, забавиха ход и надникнаха над мантинела- та. Чопърът беше на стотина ярда по-надолу по магистралата. Не се виждаха коли. Перките спряха да се въртят, обаче светлините продължиха да огряват пътя отсреща. Нора различи четири силуета, единият от които беше по-нисък от останалите. Освен това видя, без да може да е напълно сигурна, как пилотът, най-вероятно човек - както можеше да се предположи заради светлината - като че остана в кабината. Чакаше нещо. Какво чакаше? Скоро да излети отново?

Нора и Гюс пак се снишиха.

- Среща? - попита Нора.

- Нещо от сорта. Нали не мислиш, че това е Господаря?

- Не мога да кажа.

- Единият беше дребен. Като дете.

- Аха...

Нора закима утвърдително... и внезапно престана. Рязко вдигна глава и този път се показа над мантинелата. Гюс я задърпа за колана, но не и преди тя да успее да се увери кое е чорлавото момче на пътя.

- Боже мой.

- Какво? Какво те прихваща, по дяволите? - попита Гюс.

- Трябва да идем там - отговори Нора и издърпа меча си.

- Да бе, сигурно. Щом казваш. Обаче какво ще...

- Ще убием възрастните, но не и детето. Просто не бива да ги оставим да се измъкнат.

Нора се изправи и излезе на пътя, преди Гюс да смогне да се надигне. Тя тичаше право към хеликоптера и той я догони с усилие. Нора видя как двете по-едри фигури се обръщат към нея, преди да е произвела някакъв доловим шум. Вампирите бяха засекли то- плинното й излъчване и бяха усетили сребърния меч. Спряха и се върнаха при хората. Единият грабна момчето и опита да го вкара в хеликоптера. Канеха се да излетят отново. Моторът заработи и отново се разнесе хидравличният вой на перките.

Гюс почна да стреля. Първо се прицели в дългата опашка на машината, после мина на кабинката за пътниците. Това се оказа достатъчно да отдалечи вампира с момчето от чопъра. Нора вече бе изминала половината разстояние. Гюс стреля нашироко вляво от нея и попадна в кабината. Стъклото не се строши. Куршумите минаха чисто през него и след миг вътре бликна червен фонтан.

Тялото на пилота падна напред. Перките ускоряваха въртенето си, обаче машината не помръдна.

Единият от вампирите остави човека, когото пазеше, и хукна към Нора. Тя зърна тъмната мастилена шарка на врата му и го разпозна - това беше един от пазачите в лагера, телохранител на Барнс. Мисълта за последния изличи страха на Нора и тя нападна вампира с вдигнат високо меч и мощен вик. Грамадният вампир се сниши в последната секунда, изненада я, обаче тя го пропусна да мине, както матадорът пропуска бягащия бик, и стовари меча си върху гърба му. Той се изпързаля по лице и плътта му пламна. После светкавично скокна и се изправи. Бледа кожа висеше от бутовете, гърдите и бузата му, ала не това го забави, а нанесената със сребро рана в гърба.

Автоматът на Гюс изтрещя и вампирът се сви. Изстрелите го вцепениха, но не го събориха. Нора не позволи на могъщия си противник да нападне отново. Прицели се в татуировките на врата му и го обезглави.

После се върна към хеликоптера и примижа в движения от перките въздух. Другият татуиран вампир се беше отдалечил от хората и искаше да удари Гюс откъм фланга. Разбираше силата на среброто и се пазеше от него, но не и от огнестрелното оръжие. Гюс тръгна право към съскащото създание, в обсега на жилото му, и го простреля многократно в главата. То рухна по гръб, Гюс приближи и го освободи с изстрел във врата.

Човекът беше коленичил и стискаше отворената врата на чо- пъра. Момчето пък наблюдаваше премахването на двата вампира. После се обърна и побягна към осветения банкет на пътя. Нора видя, че то държи нещо пред себе си, и извика:

- Гюс, хвани го!

Гюс беше по-близо до хлапето и хукна подире му. Мършавото момче бягаше бързо, но не беше стабилно. Прескочи мантинела- та, но в мрака от другата страна преплете нозе и се спъна.

* * *

Нора стоеше до Барнс под въртящите се перки на чопъра като под чадър. Той все още беше на колене и се чувстваше зле от полета. Ала когато вдигна поглед и позна Нора, бездруго бледното му лице пребледня още повече.

Нора вдигна меча си и тъкмо щеше да го посече, когато чу четири остри изпуквания, позаглушени от рева на машината. Малка пушка. В паниката си момчето стреляше по тях. Не беше уцелена, но куршумите експлодираха прекалено близо до нея. Тя се отмести от Барнс и навлезе в храсталака. Видя как Гюс се втурва към момчето и го хваща, преди да е могло да стреля отново. Хвана го за ризата и го обърна към светлината, за да е сигурен, че си няма работа с вампир. Мексиканецът издърпа празната пушка от ръката му и я хвърли към дърветата. Хлапето се противеше, тъй че Гюс хубавичко го раздруса, достатъчно силно, за да знае какво може да му се случи, ако опита да се бие. При все това момчето примижа на светлината и опита да се измъкне, явно наистина уплашено от Гюс.

- Спокойно, малкия. Господи.

Помъкна извиващия се юноша обратно през мантинелата.

Нора го попита:

- Добре ли си, Гюс?

- Калпав стрелец е, та ми няма нищо - отвърна й той.

Нора отново погледна хеликоптера. Барнс се бе изпарил. Тя се загледа покрай светлините на машината в опит да го открие, но напразно, и тихичко изруга.

Гюс още веднъж се вгледа в лицето на момчето и забеляза нещо в него, в очите, в структурата на лицето. Изглеждаше му познато. Твърде познато.

Гюс хвърли поглед към Нора.

- Ох, стига вече.

Хлапакът го изрита с петата на маратонката. Гюс му го върна, обаче по-силничко.

- Боже. Цял бащичко си - отбеляза Гюс.

Това поусмири момчето. Продължи да се мъчи да се измъкне, но все пак погледна Гюс.

- Какво знаеш ти за баща ми?

Когато гледаше Зак, Нора едновременно го познаваше напълно и изобщо не го познаваше. Очите му изобщо не приличаха на очите на детето от спомените й. Чертите му бяха съзрели, както би станало с всяко момче в течение на две години. В очите му обаче липсваше някогашният блясък. Любопитството още бе налице, ала вече по-мрачно и по-дълбоко. Сякаш неговата личност се беше оттеглила навътре в ума; искаше му се да може да чете другите, но да не ги допуска в себе си. Или пък просто беше в шок. Все пак беше само на тринадесет години.

Той е празен. Той не е тук, помисли Нора.

- Закари - промълви тя, без да знае как да постъпи.

Момчето я погледа малко и после по очите му се видя, че я е познал.

- Нора - отговори Зак. Произнесе името бавно, все едно почти го е забравил.

* * *

Господаря разполагаше с по-малко вампири, които да набюдават различните възможни пътища из северната част на Ню Джърси, но ставаше все по-сигурен в маршрута си. Беше наблюдавал засадата на доктор Мартинес през очите на телохранителите на доктор Барнс, докато те не бяха освободени. В момента виждаше на магистралата хеликоптера, чиито перки още се въртяха. Виждаше го през очите на Кели Гудуедър.

Гледаше как тя упътва шофьора си надолу по стръмнината към някакъв сервизен път. Движеха се бързо, преследваха експлоръра. Връзката на Кели със Зак беше много по-силна от връзката с бившия й съпруг доктор Ефраим Гудуедър. Копнежът й беше много по-явен и - в момента - много по-полезен.

Господаря вече разбираше още по-добре как напредват неверниците. Бяха захапали стръвта, за която той знаеше, че ще е неустоима. Той гледаше през очите на Закари Гудуедър, който седеше на задната седалка на автомобила, управляван от Аугустин Елисалде. Господаря беше едва ли не заедно с тях вътре в колата. Те се движеха към мястото на срещата с доктор Гудуедър. А той притежаваше Occido Lumen и знаеше къде е Черното място.

- Следвам ги - пропука в радиостанцията гласът на Барнс. - Ще Ви държа в течение. Виждате координатите ми.

Наистина, на джи-пи-ес устройството се виждаше движеща се точка. Несъвършено, бледо механично подобие на връзка с Господаря. Но той не можеше да си позволи да споделя нещо повече с предателя Барнс.

- Имам оръжие - обади се пак Барнс. - Очаквам Вашите заповеди.

Господаря се подсмихна. Какво раболепие.

Вече бяха близо, може би само на няколко мили от целта си. Посоката, в която се движеха, подсказваше, че искат да стигнат или до езерото Онтарио, или до реката Сейнт Лорънс. Прекосяването на вода не беше проблем. Господаря разполагаше с Крийм, който да го превози при необходимост - гангстерът формално още беше човек, макар и под пълната власт на Господаря.

Той нареди хеликоптерите да летят право на север.

Крийм имаше болки в устата. Венците му горяха покрай сребърните коронки на зъбите. Първо той си помисли, че това е от удара на господин Куинлан. Сега обаче и пръстите го заболяха, та свали сребърните пръстени, за да ги облекчи. Струпа украшенията в поставката за чаша на таблото.

Не се чувстваше добре. Усещаше се замаян и топъл. Най-напред се уплаши да не е бактериална инфекция като нещото, което бе отнесло човека на Гюс. Често погледнеше тъмното, гъмжащо от червеи лице на Господаря в огледалото за задно виждане, Крийм се притесняваше да не би Господаря да го е заразил. Само за миг усети нещо да се движи из ръката и бицепса му. Нещо повече от сърбеж. Нещо, запътило се към сърцето му.

* * *

Джипът на Еф стигна първи Фишърс Ландинг. Най-северният път вървеше покрай брега на Сейнт Лорънс. Господин Куинлан не можеше да открие никакви вампири в близката околност. Видяха знак с надписа

КЪМПИНГ „РИВЪРСАЙД“

да сочи натам, където пътят се отделяше от речния бряг. Свърнаха по черния път и стигнаха до голяма вдаваща се в реката земна маса. Имаше хижи, ресторант с магазинче наблизо и пясъчен плаж с притиснат до него почти невидим над водата док.

Еф рязко спря на края на пътя, остави фаровете включени и ги насочи към водата. Искаше да излезе на дока. Трябваше им лодка.

Щом затвори вратата, мощна светлина грейна в очите му и направо го ослепи. Той вдигна ръка и можа само да определи два източника - от ресторанта и от будка за даване на плажни дюшеци под наем. За миг се паникьоса, но разбра, че това са източници на изкуствена светлина; вампирите нямаха нужда от нея и не я ползваха.

Чу се глас, истински глас, а не достигащият до ума му шепот на някой вампир:

- Стой! Не мърдай!

- Окей, окей! - отвърна Еф и опита да защити очите си. - Аз съм човек!

- Сега ще я видим тая работа - произнесе женският глас.

От другата страна се обади мъжки глас:

- Въоръжен е!

Еф погледна към Фет, застанал от другата страна на джипа. Фет ги попита:

- Вие въоръжени ли сте?

- По-добре не питай! - изрече мъжкият глас.

- Може ли и ние, и вие да оставим оръжията и да си поговорим? - продължи Фет.

- Не - отвърна му женският глас. - Добре е, че не сте кръвопийци, но това не значи, че не сте нападатели. Или маскирани хора от Стоунхарт.

- Нито едното, нито другото - продължи Еф, като се пазеше от светлините с отворени длани. - Дошли сме тук за... една мисия. Но нямаме много време.

- Има още един на задната седалка! - изкрещя мъжкият глас. - Покажи се!

По дяволите, рече си Еф. Как да започне?

- Вижте, дойдохме тук чак от Ню Йорк.

- Уверен съм, че там ще бъдат направо щастливи да ви видят как се връщате.

- Вие... вие звучите като бойци. Срещу вампирите. И ние сме бойци. Част от съпротивата.

- Нямаме свободни места тука, приятелю.

Еф продължи.

- Трябва да достигнем до единия от островите.

- Чудесно. Само го направете от някое друго място по реката Сейнт Лорънс. Не искаме никакви неприятности, но сме готови да ги посрещнем.

- Ако ми дадете само десет минути да обясня...

- Имате десет секунди да напуснете. Мога да видя твоите очи и очите на приятелчето ти. На светлината са добре. Но ако другият ви приятел не излезе от колата, започваме да стреляме.

- Най-напред, в колата имаме нещо чупливо и експлозивно, тъй че във ваш интерес е да не стреляте. Второ, няма да харесате другия ни приятел.

Намеси се и Фет.

- Той изглежда като вампир. Зениците му ще блеснат като стъкло на светлината, понеже е отчасти вампир.

Мъжкият глас възрази:

- Няма такова чудо.

- Има - поде на свой ред Еф. - Той е на наша страна, и аз мога да го обясня - или да опитам - ако ми дадете възможност.

Еф усети как източникът на светлината се движи към него. Стегна се в очакване на нападение.

Мъжкият глас от другата светлина каза:

- Внимавай, Ан!

Жената спря на около десет ярда от Еф, достатъчно близо, та той да усети топлината от лампата. Забеляза гумени ботуши и един лакът зад лъча.

- Уилям! - извика женският глас.

Уилям, мъжът с другия фенер, се затича към Фет.

- Какво става?

- Разгледай добре лицето му - продължи жената.

За момент и двата лъча светеха право в него.

- Какво? - попита Уилям. - Не е вампир.

- Не, глупако. От новините. Издирваният човек. Ти ли си Гудуедър?

- Да. Казвам се Ефраим.

- Гудуедър. Докторът беглец. Който уби Елдрич Палмър.

- Всъщност - уточни Еф - обвинението срещу мен бе лъжливо. Не аз убих стария мръсник. Въпреки че опитах.

- Те те търсеха много сериозно, тия гадове, нали?

Еф кимна.

- Все още ме търсят.

Уилям се намеси.

- Не знам, Ан.

Тя продължи.

- Имаш десет минути, задник такъв. Само дето твоят тъй наречен приятел остава в колата, а ако опита да излезе, всички отивате за храна на рибите.

* * *

Фет стоеше пред задния край на джипа, показваше им устройството и добавения на светлината на фенерчето таймер.

- Мамка му. Шибана атомна бомба - изрече Ан, жена на петдесетина, с дълга излиняла сива коса на плитка. Беше обута в рибарски ботуши под мушамена дреха.

- Сигурно сте си мислели, че ще е по-голямо - каза Фет.

- Знам ли какво съм си мислила.

Погледна отново Еф и Фет. Уилям - мъж над четиридесетте, напъхан в разръфан вълнен пуловер и провиснали джинси - остана настрана с две ръце на пушката. Лампите бяха в краката му; едната придължаваше да свети. Светлината намяташе господин Куинлан, вече излязъл от колата, със заплашително наметало от сенки.

- Знам само, че положението ви е твърде странно, за да е измислено.

- Не искаме от вас нищо освен карта на островите и средство да тръгнем оттук - обясни Еф.

- Ще взривите това малко чудо.

- Да - продължи той. - Наистина. Ще ви се наложи да се преместите оттук, независимо дали островът е на половин миля от брега или не.

- Не живеем тук - отвърна Уилям.

Най-напред Ан го изгледа с упрек - бе казал твърде много. После обаче омекна - можеше да бъде откровена с Еф и Фет, тъй като и те бяха откровени с нея.

- Ние живеем на островите - рече тя. - Там проклетите кръвопийци не могат да достигнат. Там има стари фортове от времето на Войната за независимост. Живеем в тях.

- Колко хора сте?

- Всичко на всичко - четиридесет и двама души. Бяхме петдесет и шест; загубили сме четиринадесет. Живеем разделени на три групи, понеже дори и след края на света някои хора не могат да се спогаждат помежду си. Повечето сме съседи, дето не се познавахме преди тая проклетия. Постоянно се връщаме на материка за оръжия, инструменти и храна - нещо като Робинзон Крузо, ако сметнем материка за разбития кораб.

- Имате лодки - обади се Еф.

- Имаме лодки. Три моторници и колкото щеш малки с гребла.

- Хубаво - продължи той. - Много добре. Надявам се да ни заемете една. Съжалявам, че ви докарваме тази неприятност.

После се обърна към Родения.

- Нещо?

- Нищо.

Но по тона му Еф разбра, че времето им е на привършване. Запита Ан:

- Познавате ли островите?

Тя кимна.

- Уилям ги познава най-добре. Знае ги като петте си пръста.

Еф се прехвърли към него.

- Можем ли да влезем в ресторанта и да ми нахвърляте някои указания? Знам какво търся. Островът е с много малко растителност, скалист, формата му е като трилистна детелина, тоест - като три преплитащи се пръстена. Като знак за биологична заплаха, ако можете да си го представите.

Ан и Уилям се спогледаха и стана ясно, че и двамата отлично знаят за кой остров им говори Еф. Той усети прилив на адреналин.

Изненада ги изпукване на радиото, което накара Уилям да отстъпи. Беше радиостанцията от предната седалка на джипа.

- Наши приятели - обясни Фет, стигна до вратата и хвана радиото. - Нора?

- Слава Богу - дочу се тя; гласът й бе неясен. - Стигнахме Фи- шърс Ландинг. Къде сте?

- Следвай знаците към плажа. Ще видиш стрелка за Къмпинг „Ривърсайд.“ Следвай черния път към водата. Побързай, но се движи внимателно. Срещнахме други хора, които могат да ни помогнат да влезем в реката.

- Други хора?

- Довери ми се и ела тук веднага.

- Окей, виждам знака за към плажа - отговори тя. - Ще дойдем.

Фет изключи радиото.

- Близо са.

- Добре - и Еф отново се обърна към господин Куинлан. Родения наблюдаваше небето, сякаш търсеше знамение. Това притесни доктор Гудуедър. - Още някаква информация за нас?

- Нищо ново.

- Колко часа имаме до пладне?

- Боя се, че са твърде много.

- Нещо те притеснява - продължи Еф. - Какво е то?

Не харесвам пътуванията по вода.

- Ясно. Друго?

- Досега трябваше да сме видели Господаря. Не ми се нрави, че още не сме се срещнали...

* * *

Ан и Уилям искаха да говорят, но Еф просто искаше да му начертаят как да стигне до острова, тъй че ги остави да рисуват на гърба на една книжна салфетка и се върна при Фет. Другият бе застанал пред бомбата - поставена на щанда за сладолед пред магазинчето до ресторанта. През стъклените врати Еф видя как господин Куинлан чака вампирите на плажа.

Еф започна:

- Колко време ще имаме?

Фет му отговори:

- Не знам. Надявам се да ни стигне.

Показа му ключа и задействания предпазител.

- Така го поставяш на забавеното действие.

То се намираше до иконката на часовник, изрисувана на малкото табло.

- А така не го поставяй.

И посочи кръстчето.

- В този случай бягай презглава.

Еф усети как още едно схващане пълзи по ръката му. Стисна юмрук и потисна болката, доколкото можеше.

- Не ми харесва идеята да я оставим тук. Много неща могат да се прецакат само за няколко минути.

- Нямаме избор. Не и ако искаме да оцелеем.

И двамата погледнаха към приближаващите се фарове. Фет изтича към колата на Нора, а Еф остана, за да наблюдава работата на Уилям. Ан излизаше с предложения, а Уилям изглеждаше отегчен.

- Четири острова настрани и един нагоре.

- Ами Малкия пръст?

- Не можеш да даваш на тези острови някакви галени имена и да очакваш всеки друг да ги запомня.

Ан погледна Еф и му обясни:

- Третият остров изглежда така, сякаш има кутре.

Еф погледна скицата; пътят се виждаше ясно, и това бе доста- тъчно.

Той продължи.

- Можете ли да отведете останалите надолу по реката до вашия остров преди нас? Ние няма да оставаме и да използваме провизиите ви. Просто място, където да се скрием и да изчакаме всичко да премине.

- Разбира се - отвърна му Ан. - Особено ако вярвате, че можете да направите нещото, което твърдите, че можете да направите.

Еф кимна.

- Животът на Земята отново ще се промени.

- Отново ще стане нормален.

- Не бих се съгласил - продължи Еф. - Доста вода ще изтече, преди да се върнем към нещо, което да наподобява нормалния живот. Поне няма вампирите да ни управляват.

Ан явно се бе научила да не оставя надеждите си да хвърчат прекалено нависоко. Тя му рече:

- Съжалявам, че те нарекох задник, момче. Ти си корав мъжага.

Еф не можа да се удържи и се усмихна. Напоследък приемаше всякакви комплименти, все едно колко двусмислени.

- Можеш ли да ни кажеш за града? - продължи тя. - Чухме, че целият град изгорял.

- Не, той е...

Стъклените врати на магазинчето се отвориха и Еф се обърна. Влезе Гюс с автомата в едната ръка. През стъклото се видя как и Нора приближава вратата. До нея вместо Фет вървеше високо момче на около тринадесет години. Влязоха и Еф не можа да каже или продума нищо... но сухите му очи изведнъж се изпълниха със сълзи, а гърлото му се сви.

Зак се огледа предпазливо. Очите му подминаха Еф, спряха се на старите реклами на сладоледи по стената... после бавно се върнаха на лицето на баща му.

Еф отиде до него. Момчето отвори уста, но не каза нищо. Еф застана на коляно пред сина си. Преди можеше да го погледне право в очите от това положение. Днес трябваше да вдигне поглед на няколко инча. Разрошената коса падаше над лицето на Зак и отчасти скриваше очите му.

Той спокойно запита баща си:

- Какво правиш тук?

Бе пораснал много. Косата беше дълга и неравна, заресана назад - точно както някое момче на неговите години би избрало да прави вън от родителския контрол. Изглеждаше доста чист и добре хранен.

Еф го сграбчи и го прегърна здраво. Така възприемаше сина си като нещо действително. Усещаше го някак странно в ръцете си - Зак миришеше различно, беше различен - по-голям. Слаб. Еф си даде сметка колко изтощен ще да е изглеждал пък той на сина си.

Момчето не отвърна на прегръдката му. Стоеше вдървено и просто я понасяше.

Отдели го от себе си, за да го разгледа отново. Искаше да знае всичко, да знае как Зак е попаднал тук, но осъзна, че сега тези неща нямаха значение.

Синът му бе тук. Все още бе човек. Бе на свобода.

- О, Зак - Еф си припомни деня, когато го бе загубил, преди почти две години. В очите му се появиха сълзи. - Съжалявам. Много съжалявам.

Зак го гледаше някак странно:

- За какво?

- Задето оставих майка ти да те вземе... - започна баща му, но прекъсна.

- Закари - продължи зарадвано той. - Погледни се. Толкова висок си станал! Та ти си мъж...

Устата на момчето остана отворена, но то бе твърде смаяно, та да може да говори. Зяпаше баща си - човека, който бе овладял сънищата му като някакъв всемогъщ призрак; бащата, който го бе изоставил; гледаше човека, когото помнеше като висок, силен и умен мъж. Та той бе безсилно, изсушено, незначително същество. Размъкнат, разтреперан, слаб.

Зак усети прилив на отвращение.

- Лоялен ли си?

- Не спрях да те търся - продължи Еф. - Не се предадох. Зная, че са ти казали, че съм мъртъв - през цялото време се сражавах. Две години се опитвам да те върна...

Зак се огледа. Господин Куинлан бе влязъл в магазина. Зак спря погледа си за най-дълго именно върху Родения.

- Майка ми идва да ме вземе - произнесе детето. - Ще е ядосана.

Еф кимна твърдо.

- Знам, че ще е ядосана. Но... всичко почти свърши.

- Известно ми е.

- Благодарен ли си за всичко, което ти осигурих, което ти показах?

- Ела насам - Еф стисна раменете на момчето и го отведе до бомбата. Фет тръгна да ги пресрещне, но Еф не забеляза. - Това е ядрено устройство. Ще го използваме, за да взривим един остров. За да унищожим Господаря и всички като него.

Зак изгледа бомбата и запита въпреки волята си:

- Защо?

- Наближава времето.

Фет погледна Нора и по гърба му премина хлад. Еф сякаш не забелязваше нищо, погълнат от ролята си на блудния баща.

- За да станат нещата такива, каквито бяха - отговори той на питането на сина си. - Преди стригоите. Преди мрака.

Зак изгледа Еф странно. Момчето видимо премигваше; нарочно, като нервен тик за самоуспокояване.

- Искам да се върна у дома.

Еф кимна в съгласие.

- А аз искам да те заведа там. Нещата ти са в твоята спалня така, както си ги оставил. Всичко. Отиваме веднага щом това свърши.

Закари поклати глава, без да гледа към Еф. Гледаше господин Куинлан.

- У дома значи в замъка. В Сентръл парк.

Обнадежденото изражение на Еф помръкна.

- Не, няма да се връщаш повече там. Знам, че ще отнеме малко време, но ще се оправиш.

- Момчето е превърнато.

Главата на Еф рязко се извърна към господин Куинлан. Родения стоеше изправен и гледаше Зак.

Еф се взря в сина си. Косата му беше на мястото си; общият му вид бе добър. Очите му не приличаха на черни кръгове върху червен фон. Гърлото му не бе раздуто.

- Грешиш. Той е човек.

- Физически е човек. Погледнете очите му обаче. Довел е някого със себе си.

Еф хвана брадичката на момчето. Повдигна косата от очите му. Може би бяха малко замъглени. Малко отнесени. Най-напред Зак гледаше предизвикателно, после опита да отмести очи, подобно на всеки тийнейджър.

- Не - продължи Еф. - Той е добре. Ще бъде добре. Чувства се засегнат от мен... това е нормално. Ядосан ми е и... трябва да го качим на лодката. Да отиде на реката.

Еф погледна Нора и Фет.

Колкото по-скоро, толкова по-добре.

- Тук са.

- Какво? - изрече Нора.

Господин Куинлан още повече нахлупи качулката върху главата си.

Отивайте на реката. Ще задържа колкото мога от тях. Родения излезе през вратата. Еф грабна Зак, побутна го към вратата, но после спря. Обърна се към Фет:

- Взимаме него и бомбата едновременно.

Фет явно не бе доволен, но не каза нищо.

- Василий, той ми е син - умолително изрече Еф и се закашля. - Мой син... всичко, което имам. Но аз ще изпълня задачата си. Няма да ни проваля.

За пръв път от толкова време насам Фет видя в погледа на Еф някогашната решителност - водачеството, което той неволно уважаваше. Това бе мъжът, когото Нора бе обичала, а той бе следвал.

- Тогава остани тук - отвърна Фет, хвана раницата си и тръгна след Гюс и Нора.

Ан и Уилям се спуснаха към него с картата. Еф им каза:

- Отидете при лодките. Чакайте ни.

- Мястото няма да стигне за всички, ако отивате до острова.

- Ще го оправим - каза Еф. - Отивайте. Преди да са опитали да ги потопят.

Еф заключи вратата зад тях и се обърна към Зак. Погледна лицето на сина си и потърси там увереност.

- Всичко е наред, Зи. Ще бъдем окей. Скоро ще свърши.

Зак премигваше бързо, докато гледаше как баща му навива картата и я пъхва в джоба на палтото си.

* * *

Стригоите прииждаха от мрака. Господин Куинлан виждаше топлинните им отпечатъци през дърветата и ги чакаше. Десетки вампири, като след тях идеха още - може би стотици. Гюс се появи и започна да стреля от черния път по една неосветена кола. От покрива излизаха искри, стъклото се напука, но возилото продължи напред. Гюс стоеше пред него, докато не се увери, че е изпратил в стъклото смъртоносна доза куршуми. После отскочи встрани в последния момент - или поне така му се струваше.

Ала колата се обърна подире му както се бе насочил към гората. Един дебел дънер я спря със звънлив удар, но не преди предната решетка да удари краката му и да го изстреля сред дърветата. Лявата му ръка изпука като строшен клон. Когато стъпи на краката си, я видя да виси изкривена от страната му; беше счупена в лакътя и може би в рамото.

Гюс изруга през зъби; болката бе ужасна. Въпреки това бойните му инстинкти продължаваха да действат; застави се да изтича до колата, като очакваше вампирите да се изсипят от нея като циркови клоуни.

Гюс се пресегна със здравата си ръка - с нея държеше щайера - и побутна главата на шофьора от кормилото. Беше Крийм, главата му вече облегната на седалката, сякаш е задрямал - само дето бе получил два от изстрелите на Гюс в главата и един в гърдите.

- Екзекуция „Мозамбик“ наопаки, мръснико - произнесе мексиканецът и отпусна главата; носът леко изхрущя върху волана.

Гюс не засече ничие друго присъствие - макар че задната врата стоеше странно отворена.

Господаря...

Господин Куинлан се бе понесъл подир плячката си със светкавична бързина. Гюс се облегна на колата и започна да преценява сериозността на раната на ръката си. Тогава забеляза струйката кръв, протекла от врата на Крийм...

Раната не беше причинена от куршум.

Изведнъж очите на Крийм се отвориха. Той излетя от колата и се хвърли към Гюс. Ударът на масивното му тяло направо изкара въздуха от дробовете на Гюс, все едно бик удря матадора; силата на Крийм бе почти колкото на колата и Гюс направо полетя. Той се хвана за оръжието си, но ръката на Крийм обхвана неговата с невероятна сила, премаза сухожилията му и застави пръстите да се разтворят. Коляното на Крийм бе върху ранената лява ръка на Гюс и разтрошаваше счупената кост като чукчето на хаванче.

Гюс изкрещя от гняв и болка.

Очите на Крийм бяха широко отворени, изглеждаха безумни и леко разфокусирани. Лъскавата му усмивка започна да дими и да изпуща пара - вече обзетите от заразата венци изгаряха при контакта със сребърните импланти. По същата причина изгаряше и плътта от ставите му. Крийм обаче не спираше, направляван от волята на Господаря. Щом челюстта му се отвори и изщрака шумно, Гюс разбра, че Господаря иска да вземе него и така да извлече информация, за да провали плана им. Болката в лявата ръка направо обсеби Гюс, но той можа да види как жилото на Крийм напъпва в устата му, бавно и някак странно притеглящо; зачервената плът се разделяше и разтваряше, показваше все нови и нови слоеве и се нагласяше да се задейства.

Волята на Господаря предизвика мигновеното превръщане на Крийм. Жилото се наля с кръв сред облаците сребърна пара и бе готово да удари. По гърдите на Гюс покапаха лига и останки от кръвта, когато безпаметното същество - в миналото Крийм - надигна вампирската си глава.

С едно последно усилие Гюс успя да извърти ръката с оръжието тъй, че да се прицели, макар и неточно, в главата на Крийм. Стреля веднъж, два, три пъти; при толкова малко разстояние всеки изстрел откъсваше по много месо и кости от лицето и врата на Крийм.

Жилото обаче се стрелкаше бясно из въздуха и търсеше да се добере до Гюс. Той пък продължи да стреля и уцели даже жилото. Вампирска кръв и червеи се разхвърчаха навсякъде, когато Гюс успя да пречупи гръбнака на Крийм и да пресече гръбначния му мозък.

Крийм се преобърна и падна тежко на пода, като потръпваше и изпускаше пара.

Гюс побягна от оживилите се кръвни червеи. Веднага усети убождане в крака и бързо вдигна левия крачол на панталона си. Видя как един червей се забива в тялото му. Инстинктивно се пресегна за едно остро парче от натрошената решетка на автомобила и го заби в крака си. Направи разрез и видя видя как червеят се извива и навлиза все по-надълбоко. Гюс го хвана и го изскубна от крака си. Шиповете на червея се бяха закачили здраво и болката бе убийствена - но той го направи, извади тънкия червей, хвърли го на земята и го уби.

Стъпи на крака; гърдите му се вдигаха и спускаха, кракът му кървеше. Но той нямаше проблем с това да гледа собствената си кръв - стига да оставаше червена. Господин Куинлан се върна и загледа сцената, особено трупа на Крийм.

Гюс се ухили.

- Виждаш ли, сотра? Не можеш да ме оставиш дори и за една минута.

* * *

Родения усети как други натрапници се придвижват по ветровития бряг и насочи Фет натам. Първият от нападателите тръгна към Родения. Първата вълна, която щеше да бъде пожертвана, настъпи устремно, и господин Куинлан им отвърна със същата ярост. Докато се биеше, засече от дясната си страна три пипалца, струпани около женски вампир. Едно от тях се откъсна и го нападна, като се понесе на четири крака към него. Господин Куинлан отхвърли настрана един двукрак вампир, за да се заеме с пъргавото сляпо създание. Той го запрати надалеч, то се преобърна по гръб, но после отново застана на четири крака, като животно, което е било отблъснато от потенциалната си плячка. Още два вампира нападнаха господин Куинлан, и той бързо се отмести, за да ги избегне, като не преставаше да следи пипалото.

Едно тяло долетя от една от предните маси и се стовари върху гърба и раменете на господин Куинлан с пронизителен писък - Кели Гудуедър, дясната й ръка размахана - и одраска лицето на Родения. Той нададе вой и удари назад; тя отново го удари, но той пресрещна и сграбчи китката й.

Залпът от картечницата на Гюс я събори от раменете на господин Куинлан. Той предусети следващо нападение на пипалцето, но след това го съзря надупчено и паднало в прахта.

Господин Куинлан докосна лицето си. Ръката му се отдели лепкава и бяла. Обърна се, за да достигне Кели, но нея я нямаше.

* * *

Някъде в ресторанта иззвънтя стъкло. Еф приготви сребърния си меч. Той премести Зак в ъгъла на щанда за сладкиши; така го пазеше, но и го държеше като в капан, без възможност да избяга. Бомбата остана откъм стената, над торбата на Гюс и черната кожена чанта на Родения.

От ресторанта дотърча противно малко пипалце, следвано от още едно. Еф извади сребърния си меч и позволи на сляпото създание да го усети. Зад тях, в мрачния отвор на вратата, се появи фигура, само силует, черна като пантера.

Кели.

Изглеждаше ужасно повяхнала; дори бившият й съпруг едвам разпозна нейните черти. Алената гуша леко се поклащаше под мъртвите очи в червено и черно.

Бе дошла за Зак. Еф знаеше какво трябва да направи. Имаше само един начин да развали магията. Когато взе решението, мечът в ръцете му затрепери - ала трептенето дойде от самото острие, а не от нервите му. Както държеше меча пред себе си, той сякаш започна слабо да блести.

Тя започна да приближава към него, а от двете й страни вървяха превъзбудените пипалца. Еф й показа острието.

- Това е краят, Кели... и аз съжалявам много... толкова много...

Тя не виждаше Еф, а само застаналия зад него Зак. Лицето й не можеше да изобрази каквото й да е чувство, но Еф разбираше импулса да притежава и да защитава. Разбираше го много добре. Гърбът му се сгърчи отново и болката стана почти непоносима, но той успя някак да я овладее и да се удържи.

Кели се съсредоточи върху Еф. Помръдна ръката си - само леко движение напред - и пипалцата се впуснаха към него като отвързани кучета. Нападнаха го и от двете страни; Еф имаше само части от секундата, за да избере между тях. У\ари едното и пропусна, но успя да изрита другото настрани. Първото го нападна отново и Еф го засече с меча, но бе загубил равновесие и само го удари с плоското по главата. Пипалцето се оттегли замаяно и бавно се изправи.

Кели рипна на една от масите, отскочи от нея и опита да прехвърли Еф и да достигне Зак. Еф обаче застана право на пътя й и двамата се сблъскаха - тя се претърколи настрани, а Еф за малко да падне назад.

Той забеляза как другото пипалце преценява размерите му отстрани и приготви меча си. Тогава Зак се втурна покрай него. Еф едва успя да улови момчето за яката и го дръпна обратно. Зак се измъкна от дрехата, но остана прав точно пред баща си.

- Прекратете това! - каза той, протегнал едната си ръка към майка си, другата към Еф. - Недейте!

- Зак! - изкрещя Еф. Момчето бе достатъчно близо и до двамата, та Еф се уплаши, че той и Кели ще хванат по една ръка и ще се получи нещо като дърпане на въже.

- Спри! - изкрещя Зак. - Моля те! Моля те - не я наранявай! Тя е всичко, което имам...!

Думите раниха Еф. Той, отсъстващият баща, бе аномалията. Винаги е бил аномалия. За миг стойката на Кели се отпусна, а ръцете й се виснаха край голите хълбоци.

Зак й каза:

- Ще дойда с теб. Искам да се върна.

Но в този миг друга сила се прояви в очите на Кели - нечия чужда, чудовищна воля. Тя веднага отскочи и силно блъсна Зак настрани. Челюстта й се отвори и жилото се стрелна към Еф, който едва се отмести навреме и гледаше как мускулестият придатък изсвистява точно на мястото, където се бе намирал вратът му. Замахна към жилото й, но бе загубил равновесие и не улучи.

Пипалцата се нахвърлиха върху Зак и го събориха. Момчето крещеше. Жилото на Кели се прибра и само връхчето му се подаваше от устата й като тънък раздвоен език. Тя се хвърли върху Еф, наведе глава, удари го в слънчевия сплит и го свали на пода. Той се хлъзна назад и се удари силно в преградата на щанда.

Бързо застана на колене, отново обзет от спазъм - ребрата, някои от тях счупени, се забиха в белите дробове и светкавично стегнаха гръдния му кош. Така замахът му беше по-къс, когато извади меча и опита да я спре. Кели изрита ръката му. Босият й крак го удари под лакътя и дланите му се стовариха върху щанда. Мечът изпадна от хватката му и издрънча на пода.

Еф погледна нагоре. Кели се втурна към него. В очите й грееше яркочервен блясък.

Той протегна ръка надолу, без да поглежда, и някак напипа дръжката на меча. Хвана го точно в мига, когато челюстта й се отвори и тя се хвърли напред.

Острието преряза гърлото й, пресече механизма на жилото и излезе откъм гърба. Еф съзерцаваше ужасено как жилото се отпуска, а тя го гледа невярващо. Отворената й уста се изпълни с бяла, гъмжаща от червеи кръв, а тялото се отпусна върху сребърния меч.

За миг - вероятно плод на въображението му, но той го прие - Еф видя в очите й някогашния човек на име Кели да го гледа с израз на пълен покой.

После създанието се върна и клюмна окончателно.

Еф продължи да я държи изправена, докато бялата кръв не стигна почти до дръжката на оръжието му. След това се отърси от потреса си, завъртя се, извади меча и тялото на Кели се отпусна на пода.

Зак завика. Изправи се, движен от силата и гнева си, и отхвърли пипалцата. Слепите деца-вампири направо побесняха и се впуснаха към Еф. Той извъртя лепкавия меч диагонално отдолу нагоре и с лекота посече първото. Тогава второто отскокна назад. Еф го гледаше как се оттегля с широки крачки от помещението и не спира да го гледа - главата му беше извъртяна почти изцяло към гърба.

Свали меча. Зак стоеше над останките на превърнатата си във вампир майка, плачеше и хлипаше. После погледна баща си с омраза и отвращение.

- Ти я уби - произнесе той.

- Убих вампира, който ни я бе отнел. Който я отне от теб.

- Мразя те! Ужасно те мразя!

В яростта си Зак видя фенерче с дълга дръжка на плота тезгяха, грабна го и се упъти кам баща си. Еф пресрещна насочения към главата му удар, но инерцията на момчето ги сблъска, то се озова върху него и притисна счупените му ребра. Синът му се оказа изненадващо силен и Еф изпита ужасяваща болка. Зак нанасяше удари, а баща му ги възпираше с ръка. Момчето изпусна фенера, но продължи да се бие - удряше Еф с юмруци по гърдите, а ръцете му се плъзваха под дрехата. Най-накрая Еф пусна меча си, за да хване китките на момчето и да го удържи.

И тогава видя смачкано листче хартия в левия му юмрук. Зак усети, че баща му е забелязал, и опита да му попречи да разтвори пръстите на ръката му.

Еф измъкна намачканата карта. Зак бе опитал да я вземе от него. Надзърна в очите на сина си и забеляза присъствието в тях. Видя как Господаря наблюдава през сина му.

- Не - произнесе Еф. - Недей, моля те. Недей!

Той отблъсна момчето. Повдигна му се. Погледна картата и я пъхна в джоба си. Зак се изправи и започна да се оттегля назад. Еф разбра, че синът му ще се затича към атомната бомба. Към детонатора.

Родения бе там. Господин Куинлан пресрещна момчето, хвана го в мечешката си прегръдка и го отведе настрани. Драскотина от лявото око до дясната буза пресичаше лицето на Куинлан. Еф се изправи, но разкъсващата болка в гърдите бе нищо в сравнение със загубата на Зак.

Той хвана меча си и отиде до момчето, все още хванато от Родения. Зак гримасничеше и поклащаше равномерно глава. Еф задържа сребърното острие до сина си и зачака реакцията. Среброто не го засегна. Господаря бе в ума, но не и в тялото му.

- Това не си ти - рече Еф на Зак, пък и на себе си. - Ще се оправиш. Трябва да те измъкна оттук.

- Трябва да побързаме.

Еф измъкна Зак от хватката на Куинлан.

- Да вървим към лодките.

Родения преметна кожената торба през рамо, хвана ремъците на бомбата и я вдигна от тезгяха. Еф взе торбата от пода и побутна Зак към вратата.

* * *

Доктор Евърет Барнс се криеше зад депото за боклука, на двадесетина стъпки от ресторанта, на края на мръсния паркинг. Вдиша през разбитите си зъби и усети приятното пробождане на болката. Ако в играта имаше и атомна бомба - което, имайки предвид явната обсебеност на Ефраим от отмъщението, бе истина - Барнс трябваше да се измъкне колкото може по-далеч от това място, но не преди да е застрелял оная кучка. Той имаше пистолет. Девет милиметров, със зареден пълнител. Трябваше да го използва срещу Ефраим, но от негова гледна точка Нора щеше да е бонус. Черешката на тортата.

Опита да задържи дъха си, за да успокои пулса. Допря пръсти до гърдите си и усети странна аритмия. Едва се ориентираше и сляпо следваше джипиеса, който го свързваше с Господаря и позволяваше да определи положението на Зак чрез датчик, скрит в една от обувките на тийнейджъра. Въпреки уверенията на Господаря Барнс бе нервен; при толкова вампири навсякъде въобще не беше сигурно, че те ще различат приятеля от врага. За всеки случай, докторът бе решил да се добере до някакво превозно средство, ако искаше да има някакъв шанс да се измъкне преди лагерът да се превърне в атомна гъба.

Съгледа Нора на стотина стъпки напред. Прицели се колкото можа и откри огън. Пет изстрела излетяха един след друг от оръжието и поне един от тях я засегна, тъй като тя падна зад една редичка дървета... и след нея във въздуха пръсна кръв.

- Уцелих те, курво мръсна! - произнесе триумфално Барнс.

Тръгна от вратата и се затича през откритото пространство към дърветата. Ако успееше да върви по черния път до главната улица, можеше и да намери кола или друго возило.

Достигна първата редица дървета, спря и потрепери, понеже видя на земята локвичка кръв... но не и Нора.

- По дяволите! - произнесе той, инстинктивно се обърна и навлезе между дърветата, като напъха пистолета в панталоните си. Металът го опари, и той изквича Мамка му! Не бе и помислял, че оръжията са толкова горещи. Протегна и двете ръце пред лицето си - клоните се закачаха за униформата му и късаха медалите от гърдите му. Спря се на едно сечище и се прикри задъхан в храстите; горещото дуло продължаваше да изгаря крака му.

- Мен ли търсиш?

Барнс се извърна и видя Нора Мартинес само през три дървета. На челото й имаше драскотина - открита кървава рана с големината на пръст. Това бе единствената й контузия.

Той опита да побегне, но тя го спипа за яката и го дръпна назад.

- Така и не проведохме последната среща, за която настояваше - подхвърли Нора и започна да го блъска през дърветата към черния път.

- Нора, моля те...

Тя го издърпа на открито и го изгледа. Сърцето му препускаше и дишането му бе накъсано.

- Ти не управляваш този лагер, нали? - запита го тя.

Той дръпна пистолета, но го закачи за панталоните си модел „Сансабелт“. Нора бързо му го взе и го запъна с опитно движение. Опря го в лицето му.

Той вдигна ръце:

- Моля те!

- А, ето ги и тях.

Иззад дърветата се появиха вампирите, готови да се нахвърлят, спирани само от сребърното острие в ръката на Нора. Те заобиколиха двамата човеци и се оглеждаха за пролука.

- Аз съм доктор Евърет Барнс - обяви мъжът.

- Не си мисли, че точно в момента ще обръщат внимание на титлите - отвърна му тя, докато ги държеше на разстояние. Пре- бърка джобовете на Барнс, откри предавателя и го стъпка. - Според мен, ти повече не си полезен.

- Какво ще правиш? - попита той.

- Разбира се, ще пусна тия кръвопийци - отговори му тя. - Въпросът е какво ще правиш ти?

- Аз... нямам повече оръжия.

- Лоша работа. Понеже, точно като теб, те не държат особено на честния бой.

- Ти... няма да го направиш.

- Ще го направя - прекъсна го тя. - Имам по-сериозни проблеми от теб.

- Дай ми оръжие... моля те... и ще направя всичко, което искате. Ще ви дам каквото искате...

- Искаш оръжие? - попита го Нора.

Барнс изскимтя нещо като „да.“

- Е, на ти тогава...

Извади от джоба си обработения лично от нея нож и го заби дълбоко в рамото на Барнс, между раменната кост и ключицата.

Той изквича и - по-важното - от него протече кръв.

Нора нададе боен вик, впусна се към най-едрия от вампирите, съсече го, завъртя се и привлече още от тях към себе си.

Останалите почакаха за миг, за да се уверят, че другият човек не притежава сребро и че миризмата на кръв иде от него. После се нахвърлиха отгоре му като кучета на месо.

* * *

Еф повлече Зак със себе си и тръгна след Родения към бреговата линия, там, където започваше докът. Видя как господин Куинлан се поколеба за момент с бъчвообразната бомба в ръцете си, преди да стъпи от пясъка върху дървените талпи на дългия док.

Нора забърза да ги посрещне. Фет дотича до нея, притеснен от раната й.

- Кой ти направи това? - изрева той.

- Барнс - каза тя. - Не се притеснявай. Няма да го видим повече.

После се обърна към господин Куинлан.

- Трябва да вървите! Знаете, че не можете да чакате дневната светлина!

Господаря очаква това, тъй че ще остана. Това е може би последният път, в който ще видим слънцето.

- Тръгваме - рече Еф, докато Зак дърпаше ръката му.

- Готов съм - отвърна Фет и се упъти към дока.

Еф вдигна меча и постави острието близо до гърлото на Фет.

- Само аз - каза той.

- Абе ти какво...? - Фет отби меча на Гудуедър със своето острие. - Какво си въобразяваш, че вършиш?

Еф поклати глава.

- Оставаш с Нора.

Нора погледна първо единия, после другия.

- Не - възрази Фет. - Трябвам ви, за да направя това.

- Тя се нуждае от теб - продължи Еф и изпита болка от всяка дума. - Аз имам господин Куинлан. - Погледна отново към дока; трябваше да върви. - Качвайте се на някоя лодка и отплавайте по реката. Трябва да дам Зак на Ан и Уилям, за да го махнат оттук. Ще им кажа да ви търсят.

Нора се намеси:

- Нека господин Куинлан задейства детонатора. Просто го остави там.

- Трябва да съм сигурен, че е нагласен. Тогава ще тръгна.

Нора го прегърна здраво и отстъпи. Повдигна брадичката на

Зак, за да погледне лицето му, да го окуражи или да го утеши. Момчето примигна и отмести очи.

- Ще бъдеш окей - каза му тя.

Но вниманието на Зак бе другаде. Той гледаше към небето, и след миг Еф също чу звука.

Черни хеликоптери. Идваха от юг. Летяха ниско.

Гюс докуцука от брега. Еф веднага видя, че лявата му ръка е лошо счупена - беше налята с кръв - но от това гневът на гангстера към него не намаля.

- Хеликоптери! - излая той. - Какво чакате, бе?

Еф бързо смъкна раницата от рамото си.

- Вземи я - каза той на Фет. Вътре беше Occido Lumen.

- Майната му на наръчника, човече - продължи Гюс. - Това тук е практика!

После хвърли оръжието си, свали раницата с болезнено ръмжене - най-напред здравата ръка, после Нора му помогна да освободи и ранената - и бръкна вътре за две виолетови метални кутии. Измъкна щифтовете със зъби и търкулна димките наляво и надясно.

От тях избълва виолетов пушек и вятърът го пое, та прикри брега и дока поне временно от приближаващите хеликоптери.

- Изчезвайте оттука! - изкрещя Гюс. - Ти и момчето ти. Погрижете се за Господаря. Аз ще ви пазя задниците - но не забравяй, Гудуедър, имаме си сметки за уреждане след това.

После мексиканецът внимателно нави ръкава на якето над подутата китка на ранената си ръка и показа на Еф образуваната от порязванията дума MADRE.

- Еф - обърна се към него Нора. - Не забравяй - Господаря все още е някъде наоколо.

* * *

На другия край на дока, на около трийсетина ярда от брега, Ан и Уилям чакаха в две десетфутови алуминиеви лодки с извънбордови мотори. Еф доведе Зак до първата лодка. Момчето не искаше да се качи, та баща му го вдигна и го настани вътре. Погледна сина си:

- Ще се оправим с тая работа, нали така, Зи?

Зак не отвърна. Гледаше как Родения поставя бомбата на другата лодка, между крайната и средната седалка, и как после внимателно, но твърдо изнесе Уилям и го постави обратно на дока.

Еф си припомни, че сега Господаря е в главата на Зак и също вижда това. Виждаше и самия него.

- Почти приключихме - произнесе той.

Покривалото от виолетов дим се вдигна от брега, достигна дърветата и разкри още вампири.

- Господаря се нуждае от човек, който да го преведе през водата - каза Фет и застана до Нора и Гюс. - Не вярвам тук да е останал някой друг освен нас тримата. Трябва да не допуснем някой друг да стигне до лодките.

Виолетовият дим се раздели необичайно, сякаш се завиваше в себе си. Сякаш нещо бе преминало през него с невероятна бързина.

- Чакайте, видяхте ли това? - изкрещя Фет.

Нора чу потропването, което издаваше присъствието на Господаря. Невъзможно, но димната стена промени движението си изцяло, отдръпна се от дърветата и се понесе срещу посоката на речния бриз към брега - и ги обкръжи. Нора и Фет веднага се оказаха разделени и към тях от дима мълчаливо, с меката стъпка на босите си крака върху влажния пясък, заизлизаха вампири.

Хеликоптерните перки разсичаха въздуха. Пукот и глухи удари от изстрелите отгоре хвърляха пясъка върху обувките им. Снайперистите стреляха на сляпо в облака дим. Един вампир бе уцелен в главата точно преди Нора да го съсече. Роторите връщаха дима обратно към нея; тя бе заслепена, кашляше, но описа пълен кръг около себе си с меча. Изведнъж се зачуди от коя страна беше брегът и от коя - водата. Видя някакво завихряне в дима – като пясъчна вихрушка - и още веднъж ясно чу потропването.

Господаря. Тя продължи да се върти и да се сражава с дима и с всичко в него.

* * *

Гюс постави ранената ръка зад гърба си и слепешката затича през задушаващия виолетов облак, като се придържаше към брега. Лодките бяха завързани за един несвързан със земята док, на четиридесет-петдесет стъпки във водата.

Лявата страна на Гюс бе отекла, а ръката му - възпалена. Почувства се неспокоен, когато се измъкна от виолетовия облак пред обърнатите към реката прозорци на ресторанта; очакваше редичка изгладнели вампири. Беше сам на брега.

Но не и във въздуха. Видя черните хеликоптери - шест от тях бяха право над него, а други шест или горе-долу толкова идваха отзад. Висяха ниско, скупчени като гигантски механични пчели, и хвърляха пясък в лицето на Гюс. Един от тях се придвижи над реката, развълнува водата от повърхността и повдигна капки, които удряха като парченца стъкло.

Гюс чу изстрелите на пушките и разбра, че стрелят по лодките. Опитваха да ги потопят. Усети тупкания около краката си и схвана, че стрелят и по него, но бе по-притеснен от машините, които потеглиха над езерото в търсене на Гудуедър и атомната бомба.

- Que chingados esperas? - изруга той на испански. - Какво чакаш, бе?

Гюс стреля по вертолетите и опита да ги свали. Изпепеляващо пробождане в прасеца го събори на едно коляно и той осъзна, че е прострелян. Продължи да стреля по насочилите се над реката хеликоптери и виждаше как сикрите отскачат от стабилизаторите им.

Още един пушечен изстрел прониза страната му със силата на попадение от стрела.

- Давай, Еф! Направи го! - извика той, докато падаше на лакътя си и продължаваше да стреля.

Един от хеликоптерите се поднесе и от него във водата падна човешка фигурка. Машината не успя да се изправи, стабилизаторът й се завъртя напред и се удари в друг хеликоптер; и двата паднаха и се разбиха в реката.

Гюс бе свършил амунициите. Лежеше на брега, само на няколко метра от водата, и гледаше как птиците на смъртта се събират над него. За един миг тялото му бе осветено от лазерните лъчи на оптическите прибори, които пронизваха оцветената мъгла.

- Гудуедър си има шибаните ангели - засмя се Гюс и вдиша. - Аз пък имам лазерни прицели. - Видя снайперистите да се подават от отворените врати на кабинките си и да се прицелват в него. - Осветете ме, скапаняци!

Пясъкът затанцува около него, докато го прострелваха. Десетки куршуми разтърсиха тялото му, разкъсаха го и направо го накълцаха... последната му мисъл беше: Докторе гледай да не оплескаш нещата и тоя път.

* * *

Къде ме водиш?

Зак стоеше в средата на лодката и се поклащаше напред- назад по килватера. Пърпорещият мотор бе заглъхнал в мрака и виолетовата мъгла и остави в главата на Зак само обичайното усещане за бръмчене. То се смесваше с ниския звук на приближаващите хеликоптери.

Ан отблъскваше лодката от кнехта, а Уилям не спираше да опъва кордата на кашлящия мотор; покрай тях се носеха ленти дим.

- Към нашия остров в реката - тя погледна към Уилям. - Побързай.

- Какво имате там? - попита Зак.

- Убежище. Топли легла.

- И?

- Гледаме пилета. Градина. Има колкото щеш домакинска работа. Това е един стар форт, от времето на Американската революция. Има деца на твоята възраст. Не се притеснявай, там ще си в безопасност.

Ти беше в безопасност тук, произнесе гласът на Господаря.

Зак кимна и премигна. Живееше като принц в истински замък в центъра на града. Притежаваше зоологическа градина. Всичко, което бе искал.

Докато баща ти не опита да те отведе.

Нещо каза на Зак да се съсредоточи върху дока. Моторът изведнъж се съживи, Уилям се обърна върху задната седалка, хвана лоста на кормилото и ги насочи по течението. Хеликоптерите вече се виждаха; светлините и лазерните им визьори проблясваха през виолетовия пушек на брега. Зак премигна седем пъти по седем, когато докът започна да се отдалечава.

От края на доковете се откъсна размазано петно, което полетя право към тях. От него се показа Господаря - наметката му се развяваше зад него като криле; ръцете му бяха разперени, а в една от тях бе бастунът с вълчата глава.

Босите му крака стъпиха с трясък в лодката. Приклекналата на носа Ан едва можа да се обърне.

- Дяволите да ме...

Тя видя Господаря пред себе си - разпозна бледата плът на Габриел Боливар, оня, за когото племенницата й все дрънкаше. Носеше тениски с негови снимки, окачаше плакатите му по стените. Ан можа само да си каже, Никога не харесвах скапаната му музика...

Господаря остави тоягата си, посегна за нея и с едно движение я разкъса на две, както цирковите атлети правят с някой дебел телефонен указател, и я захвърли в реката.

Уилям бе просто вцепенен от Господаря, който го хвана за ръката и сплеска лицето му с такава сила, че вратът на мъжа се пречупи и главата му падна от раменете като качулката на палто. Господаря събори и него във водата, после хвана отново бастуна си и погледна към момчето.

Заведи ме там, сине мой.

Зак се премести на кормилото и промени курса. Господаря стоеше изправен на средната седалка и дрехата му се вееше на вятъра, докато следваха изчезващата следа на първата лодка.

* * *

Димът започна да се разсейва и Фет отговори на повикванията на Нора. Намериха се един друг и се ориентираха към ресторанта, като избягаха от изстрелите на снайперистите от въздуха.

Вътре намериха останалите оръжия на Гюс. Фет хвана Нора за ръката, двамата отидоха до прозорците откъм реката и отвориха един от тях навън. Нора бе взела Lumen.

Видяха как лодките се отделят от брега.

- Къде е Гюс? - попита Нора.

- Ще трябва да си тръгнем с плуване - произнесе Фет. Ранената му ръка беше залята с кръв от отворилата се рана. - Но най- напред...

Той стреля срещу светлините на хеликоптерите и счупи първата, в която се беше прицелил.

- Не могат да стрелят по нещо, което не виждат! - извика той.

Нора направи същото - пистолетът подскачаше в ръката й. И тя улучи. Останалите светлини претърсваха брега за източника на автоматичната стрелба.

Тогава Нора видя тялото на Гюс проснато на пясъка; речната вода се плискаше до него.

Шокът и скръбта й я държаха само за момент. Незабавно войнственият дух на Гюс обзе нея и Фет. Недей да скърбиш - бий се. И двамата излязоха предизвикателно на брега и започнаха да стрелят по хеликоптерите на Господаря.

* * *

С отдалечаването им от брега лодката друсаше все по-силно.

Родения държеше здраво каишите на бомбата, а Еф държеше курса и гледаше да не ги прекатури. Покрай бордовете се плискаше гъста, черно-зелена вода и пръските й достигаха покритието на бомбата и дъбовите урни; на дъното се образуваше локвичка. Дъждът отново запръска и те потеглиха по посока на вятъра.

Господин Куинлан вдигна урните от мокрото дъно на лодката и ги отдалечи от водата. Еф не знаеше какво означава това, но пренасянето на останките на Древните до мястото на произхода на последния от тях му напомни, че краят наближаваше. Потресът от видяното у Зак го беше извадил от равновесие.

Мина покрай втория остров - дълъг скалист бряг, зад който се издигаха голи, умиращи дървета. Еф провери картата; хартията се овлажни в ръката му, а мастилото започна да се размива.

Опита се да надвие шума на мотора и на вятъра, но болката в ребрата пристягаше гласа му:

- Как Господаря е изградил тази...симбиотична връзка със сина ми, без да го е превърнал?

Не знам. Важното е, че сега е далеч от Господаря.

- Влиянието на Господаря ще изчезне в мига, когато се справим него, заедно с всичките му вампири?

Всичко, което Господаря е представлявал, ще изчезне.

Еф бе въодушевен. Изпитваше истинска надежда. Вярваше, че той и Зак могат отново да бъдат баща и син.

- Смятам, че ще е малко като оправяне след забъркване с някой култ. Без повече терапии и подобни. Просто искам да го върна в старата му спалня. Да започна оттам.

Единствената терапия е оцеляването. Не исках да Ви го казвам преди, понеже се боях да не загубите концентрация. Вярвам, че Господаря е подготвял сина Ви за бъдещото си тяло.

Еф преглътна.

- Самият аз се боях от това. Не можех да се сетя за друга причина да го държи до себе си и да не го превърне. Но защо? Защо Зак?

Може би има твърде малко общо със сина Ви.

- Смяташ, че е заради мен?

Няма как да зная. Само знам, че Господаря е извратено същество. Обича да се вкоренява в болката. Да подравя и да развращава. Може би е видял предизвикателство във Вас. Вие бяхте първият на борда на самолета, с който той пристигна в Ню Йорк. Съюзихте се с Ейбрахам Сетракян - заклетия му враг. Подчиняването на цяла раса си е постижение, но все пак е доста безлично. Господаря има нуждата да причинява болка лично. Има нуждата да усеща страданието на някой друг. Има нуждата да го изпита собственоръчно. Най-близката до това съвременна дума е „садизъм." Това го и погуби.

Изтощен, Еф гледаше как подминават третия тъмен остров. След четвъртия той приближи лодката до брега. Беше му трудно да различи очертанията на земната маса от реката, а и в тъмнината не беше възможно да види всичките шест скали; някак си Еф разбра, че картата е вярна и че това е Черното място. Голите, черни дървета на необитаемия остров напомняха обгорени и вкаменени многопръсти гиганти, издигнали ръце към небето насред вика си,

Еф забеляза едно заливче, насочи се към него, спря двигателя и лодката заби нос в камъка. Родения хвана атомната бомба, изправи се и пристъпи на скалистия бряг.

Нора беше права. Оставете ме да приключа работата. Върнете се при момчето си.

Еф погледна закачуления вампир с издраскано лице, готов да сложи край на съществуването си. Самоубийството бе неестествено деяние за смъртните човеци - ами за едно безсмъртно същество? Мъченичеството на господин Куинлан бе нещо много по-извънредно, неестествено, насилствено.

- Не знам какво да кажа - промълви Еф.

Родения му кимна в отговор.

Тогава е време да си вървите.

И той заизкачва скалистия наклон с буреподобната бомба в ръце и с останките на Древните в раницата си. Еф се поколеба единствено заради спомена от видението си и от натрапчивите му образи. Родения не бе посочен като изкупител. Но Еф не бе имал достатъчно време да се занимава с Occido Lumen, и може би разчитането на пророчеството бе различно.

Еф отново спусна перката във водата и хвана кордата на двигателя. Без малко щеше да дръпне, когато чу мотор; звукът достигаше до него по вятъра.

Още една лодка. Тя се приближаваше. Само още една лодка беше моторна.

Лодката на Зак.

Доктор Гудуедър се огледа за Родения, но той вече бе изчезнал оттатък склона. Сърцето на Еф се разхлопа, докато се взираше в тъмната мъгла над реката и се напрягаше да види приближаващата лодка. Звукът издаваше, че идва бързо.

Еф се изправи и скочи от лодката върху скалите; едната му ръка държеше счупените ребра, а дръжките на мечовете се поклащаха над раменете му. Закатери се по скалистия наклон с възможната бързина. Земята изпускаше мъгла под дъжда и сякаш се затопляше, предусещайки близката атомна кремация.

Еф изкачи хълма, но не можа да разпознае господин Куинлан измежду дърветата. Втурна се в мъртвата гора и го повика, колкото му даваха гърдите - Куинлан! - после излезе от другата страна в някакво заблатено сечище.

Мъглата се бе разнесла. Родения бе поставил оръжието приблизително в центъра на детелинообразния остров, по средата на окръжност от камъни, които наподобяваха черни скални мехури. Куинлан сновеше около бомбата и поставяше белите дъбови урни с праха на Древните.

Той чу гласа на Еф, обърна се и едва тогава усети приближаването на Господаря.

- Тук е! - извика Еф. - Тук...

Мощен вятър разбърка мъглата. Господин Куинлан имаше време само колкото да се приготви за приземяването и посегна към Господаря, когато той изникна от нищото. Инерцията на сблъсъка ги отхвърли много метри настрани, докато не можеха да се видят в мъглата. Еф видя как нещо се върти и пада във въздуха - най- вероятно старият бастун на Сетракян с вълчата глава.

Еф забрави за болката в гърдите си, затича се за бомбата и извади меча. Тогава мъглата се завихри и закри оръжието.

Татко!

Еф се обърна към гласа на Зак, който дочу зад себе си. Бързо се завъртя обратно в предишната си позиция, разбирайки, че са го изиграли. Ребрата го боляха. Навлезе в мъглата и се заоглежда за бомбата; опипваше земята за наредените камъни и опитваше да се ориентира.

Тогава пред него направо от мъглата изникна Господаря.

Еф пристъпи назад от изненада. Два белега, следа от сблъсъка и битката с Родения, пресичаха лицето на чудовището накръст.

Глупак.

Еф все още не можеше да се съвземе или да намери думи. Главата му бръмчеше, сякаш току-що бе чул експлозия. Видя как плътта на Господаря се набръчква, как един от червеите се подава през отвора от едно одраскване и изпълзява през него, за да влезе в следващия. Господаря дори не трепна. Вдигна ръце, огледа мъгливия си роден остров и после тържествуващо погледна към тъмното небе.

С цялата си налична сила Еф се затича срещу Господаря с насочен напред право към гърлото му меч.

Господаря го отблъсна през лицето тъй силно, че го запрати през въздуха на няколко метра разстояние върху каменистата земя.

Ahsudagu-wah. Черната земя.

Еф най-напред помисли, че Господаря е счупил прешлен във врата му. При падането си на земята нямаше останал въздух и се притесни от пукнат бял дроб. Другият му меч бе изпаднал от раницата някъде между тях двамата.

Езикът на Онондага. Европейските нашественици не си направиха труда да преведат името както трябва или въобще да го превеждат. Виждаш ли, Гудуедър ? Културите умират. Животът не е кръговрат, а е безмилостно праволинеен.

Еф опита да стане и счупените ребра направо го пронизваха. Куинлан!, извика той, но излезе предимно хъхрене.

Трябваше да се придържаш към сделката ни, Гудуедър. Разбира се, аз никога нямаше да изпълня своята част. Можеше поне това унижение да си спестиш. Тази болка. Да се предадеш винаги е по- лесно.

Чувствата на Еф бяха на път да го разкъсат. Стоеше изправен според силите си, а болката в гърдите го притискаше непрестанно. През мъглата забеляза, само на няколко ръце разстояние, очертанията на атомната бомба.

Тогава каза:

- Нека ти предложа един последен шанс да се предадеш.

Скочи към бомбата и заопипва за детонатора. Рече си, че бе голям късмет, че Господаря го бе блъснал толкова близо до устройството... и самата мисъл го накара да се обърне и да погледне отново към създанието.

Еф забеляза още един силует да изплува от мъглата над земята. Зак идваше към Господаря, без съмнение извикан телепатично. Той изглеждаше на Еф почти мъж - като обичаното дете, което вече не можеш да разпознаеш. Зак стоеше до Господаря, и изведнъж Еф не държеше повече на него - и едновременно с това, държеше на Зак повече от всякога.

Всичко свърши, Гудуедър. Сега книгата ще бъде затворена завинаги.

Господаря бе разчитал на това. Той вярваше, че Еф няма да нарани сина си - че няма да може да унищожи с експлозия Господаря, ако това означава да пожертва и Зак.

Синовете се възбунтуват срещу бащите см. Господаря отново издигна ръце към небето. Винаги е било така.

Еф погледна сина си, застанал до чудовището. Със сълзи в очите той се усмихна на момчето.

- Прощавам ти, Зак... И се надявам, че и ти ми прощаваш.

После завъртя превключвателя от забавено действие на ръчно детониране. Действаше много бързо и все пак Господаря се понесе към него и бързо измина разстоянието между тях двамата. Еф пусна детонатора точно навреме - иначе ударът на Господаря щеше да откъсне кабелите от бомбата и да я направи безполезна.

Еф се строполи като мъртъв, отърси се от удара и опита да стане. Видя как Господаря идва за него - червените му очи святкаха от кръстообразното порязване.

Зад него долетя Родения. Господин Куинлан държеше втория меч на Еф. Той прониза звяра, преди оня да може да се обърне, и Господаря се изви от болка.

Родения издърпа меча и Господаря се обърна към него. Лицето на господин Куинлан бе разбито, лявата му буза бе хлътнала, челюстта му бе увиснала и блестящата кръв заливаше врата му. Но той замахна към Господаря и пресече ръцете му.

Бесът на другия направо прогони мъглата; нечувствителен към болката, той нападна собственото си ранено творение и започна да отблъсква Родения от бомбата. Баща и син, вкопчени във възможно най-безмилостната битка.

Еф видя Зак да стои откъм гърба на господин Куинлан и да гледа отнесено, а в очите му проблясваше нещо като огън. После момчето се обърна, сякаш вниманието му бе насочено към нещо. Господаря го направляваше. Зак се наведе и взе нещо дълго.

Бастунът на Сетракян. Момчето знаеше, че здравото завъртане на дръжката сваля дървеното покритие и оголва сребърното острие.

Хвана меча с двете си ръце. Погледна господин Куинлан откъм гърба.

Еф вече тичаше към него. Застана пред Зак, между него и Родения; държеше едната ръка пред наранените си гърди, а с другата стискаше меча.

Зак погледна към баща си и не свали своя меч.

Еф сниши острието си. Искаше Зак да замахне срещу него. Това щеше да направи работата му много по-лесна.

Момчето се разтрепери. Може би се бореше със себе си и се противеше на онова, което Господаря му нареждаше да свърши.

Еф се пресегна към китките му и измъкна меча на Сетракян от ръцете на сина си.

- Окей - каза той. - Всичко е наред.

Господин Куинлан надви Господаря. Еф не можеше да чуе диалога на умовете им; само знаеше, че шумът в главата му е направо оглушителен. Господин Куинлан стисна врата на Господаря, впи пръстите си в него, проби плътта и опитваше да го пречупи.

- Татко.

И тогава Господаря изстреля жилото си - то се заби във врата на Родения като механично бутало. Силата му бе такава, че счупи прешлените. Кръвните червеи нахлуха в съвършеното тяло на господин Куинлан и засноваха под бледата му кожа за пръв и последен път.

Еф видя светлините и чу роторите на хеликоптерите, които приближаваха острова. Бяха ги намерили. Прожекторите затърсиха сред опустошената земя. Моментът беше сега - или никога.

Еф се впусна, доколкото му го позволяваха пробитите бели дробове; очертанията на бомбата се тресяха в полезрението му. Оставаха му само няколко метра, когато се разнесе рев и тежък удар се стовари върху тила му.

Двата меча се изплъзнаха из ръцете му. Усети как някой го сграбчва странично. Болката стана раздираща. Впи нокти в калта и съгледа сребристо-белия меч на Сетракян. Едва успя да сграбчи дръжката с вълчата глава, когато Господаря го завъртя и го запрати във въздуха.

Ръцете, лицето и шията на Господаря бяха изпорязани и от тях струеше бяла кръв. Еф замахна към врата му с оръжието на стареца, ала съществото улови ръката му и изпревари удара. Еф изпитваше огромна болка в гърдите. А и силата на Господаря бе чудовищна. Той изви ръката на Еф назад и така насочи меча към собственото му гърло.

Заля ги светлина от хеликоптера. Еф погледна в полумрака към насеченото, блестящо лице на Господаря. Видя как червеите се гърчеха под кожата му, въодушевени от близостта на човешката кръв и от предвкусването на убийството. Барабаненето в главата на Еф се усили и се издигна до глас; тонът му стана почти ангелски.

Имам ново тяло, което е готово и ме очаква. Следващия път, когато някой погледне лицето на сина ти, ще вижда мен.

Червеите мърдаха из плътта на лицето му, сякаш бяха в екстаз.

Сбогом, Гудуедър.

Но Еф отслаби съпротивата си срещу хватката на Господаря точно преди той да е в състояние да го довърши. Поряза гърлото си и отвори една вена. Видя как собствената му червена кръв бликва и пада право върху лицето на Господаря - червеите направо побесняха.

Господаря изръмжа и се разтърси, отхвърли Еф и притисна ръце към лицето си.

Еф падна тежко. Извъртя се; трябваше му цялата му сила, за да се обърне.

В ивицата светлина от хеликоптера Господаря залитна назад, докато опитваше да накара собствените си паразитни червеи да спрат да се гощават с човешката кръв по лицето му и така да му пречат да вижда.

Еф наблюдаваше всичко това замаяно, като на забавен кадър. Тогава потупването в земята до него му върна усещането за скорост.

Снайперистите. Още един лъч светлина го засече, червените лазерни точки танцуваха по главата и по гърдите му... атомната бомба бе само на няколко крачки.

Еф запълзя през калта към устройството, докато изстрелите преобръщаха земята около него. Достигна го и се хвърли отгоре му, за да се добере до детонатора.

Хвана го и рискува отново да погледне към Зак.

Момчето стоеше близо до тялото на Родения. Няколко от паразитите го достигнаха и Еф видя как Зак опитва да ги отхвърли... а после видя как те се забиха в ръката и във врата му.

Тялото на господин Куинлан се изправи, в очите му се четеше нов поглед - нова воля. Волята на Господаря, който напълно разбираше тъмната страна на човешката природа, но не и любовта.

Това е любов - промълви Еф. - Господи, как боли само - но това е любов...

И ето как той, който винаги бе закъснявал за почти всичко в живота си, се оказа навреме за най-важната си среща, уговаряна някога. Натисна ключа.

Нищо не стана. В продължение на един мъчителен момент за Еф островът бе истински оазис на спокойствието, въпреки надвисналите отгоре хеликоптери.

Еф видя господин Куинлан да го приближава - последен тласък на волята на Господаря.

Усети два удара в гърдите си. Лежеше на земята и гледаше раните си. Видя кървавите дупки точно отдясно на сърцето си. Кръвта му се стичаше в земята.

Еф погледна покрай господин Куинлан, към Зак - лицето му се белееше на светлината от хеликоптера. Волята му все още беше в него, все още не беше победена. Видя очите на Зак - на сина си, да, дори и сега на своя син - той все така имаше най-хубавите очи...

Еф се усмихна.

И тогава се случи чудото.

Най-спокойно нещо. Не земетресение, не и ураган, нито разтваряне на морето. За миг небето се изчисти и надолу потече блестящ стълб чиста, прочистваща светлина, милион пъти по-мощна от всички хеликоптерни прожектори. Тъмната облачна покривка се отвори и се появи светлината.

Родения, вече заразен от кръвта на Господаря, засъска и се затърчи в светлината. Пищеше като рак в процес на сваряване; от тялото му заизлизаха дим и пара.

Нищо от това не отклони погледа на Еф от очите на сина му. И когато Зак видя как баща му му се усмихва - в силната светлина на истинския ден - той го позна, позна го като

- Татко - изрече меко момчето.

И тогава ядреното устройство експлодира. Всичко в точката на взрива се изпари - телата, пясъкът, растенията, хеликоптерите - всичко изчезна.

Напълно прочистено.

* * *

От един плаж на брега на реката, близо до езерото Онтарио, Нора съзря събитията само за миг. После Фет я дръпна към една скала и двамата се свиха на кълбо върху пясъка.

Ударната вълна разтърси послужилия им за укритие изоставен форт и събори прах и камъни от стените. Нора бе уверена, че цялата посторйка ще се срути в реката. Ушите й заглъхнаха, водата наоколо се надигна, и дори през плътно затворените си очи, с ръце над главата, тя видя ярка светлина.

Дъждът падаше настрани, земята изстена от болка... и след това светлината помръкна, каменната крепост се умири, без да се разпадне, и всичко стана спокойно.

По-нататък тя осъзна, че двамата с Фет бяха временно оглушали от взрива, но за момента тишината бе дълбока и умиротворяваше духа. Фет се изправи от положението, в което я прикриваше, и двамата излязоха иззад скалното препятствие, докато водата се оттегляше от брега.

Тя осъзна видяното тогава - по-голямото чудо в небето - едва по-късно.

Гавриил, първият архангел - същество, създадено от тъй ярка светлина, та слънцето и блясъкът на ядрената експлозия побледняха - се спусна покрай лъча светлина на ярките си сребърни криле.

Михаил, убитият, прибра крилата си и се спусна право надолу, после се понесе по хоризонтална линия на около километър над острова и леко се плъзгаше през остатъка от пътя си.

И тогава се появи Озриил, сякаш излязъл от самата земя; отново цял, възкресен от пепелта. Докато се издигаше нагоре, от широките му криле се сипеха кал и камъни. Той отново бе дух, а не плът.

Нора видя всичко това сред абсолютната тишина на моментната глухота. Вероятно по тази причина тя го запомни още по- добре. Не можеше да чуе яростния тътнеж, който само усещаше с краката си, нито пукота на ослепителната светлина, която стопли лицето и душата й. Един истински старозаветен миг, видян от човек, облечен не в ленена роба, а в дрехи на Гап от миналия моден сезон. Този момент разтърси ума и вярата й за остатъка от живота й. Без да го забележи, тя заплака.

Гавриил и Михаил се присъединиха към Озриил и заедно се възнесоха към светлината. Дупката в облаците засия още повече, щом тримата архангели я достигнаха. Тогава с последното прип- ламване на божествената намеса отворът ги прие и се закри.

Нора и Фет се огледаха. Реката още бушуваше, а лодката им бе отнесена. Фет прегледа Нора, за да се увери, че тя е наред.

Живи сме - той размърда устни, понеже не се чуваха никакви думи.

Видя ли това?, попита го тя.

Фет поклати глава - не в отрицание, но в смисъл - не го вярвам.

И двамата погледнаха към небето, в очакване още нещо да се случи.

Голяма част от брега около тях се бе превърнала в опалесцентно стъкло.

* * *

Обитателите на форта наизлязоха - няколко десетки дрипави мъже и жени; някои водеха със себе си деца. Нора и Фет ги бяха предупредили да се скрият, и сега хората им искаха обяснение.

Нора трябваше да вика, за да я чуят.

- Ан и Уилям? - попита тя. - С тях имаше момче, момче на тринадесет години!

Възрастните поклатиха глави.

Нора продължи:

- Бяха тръгнали преди нас!

Някой се обади:

- Може би са на друг остров?

Тя кимна, макар че не го вярваше. Двамата с Фет бяха достигнали форта с лодка с гребла. Ан и Уилям трябваше да са пристигнали много по-рано.

Фет положи ръка на рамото на Нора.

- Ами Еф?

Тя нямаше начин да го потвърди, но знаеше, че той няма да се върне.

ЕПИЛОГ

Взривът унищожи заразата на Господаря. Всички вампири се изпариха в момента на експлозията. Изчезнаха.

Това бе установено през следващите няколко дни. Най-напред отидоха до материка след оттеглянето на водите. После провериха възбудените съобщения по освободения интернет. Вместо да празнуват, хората се носеха в пост-травматична омая. Атмосферата все още бе заразена и светлите часове бяха малко. Суеверието остана и страхът от мрака бе още по-силен отпреди. Непрекъснато се появяваха съобщения за появата на вампири - но всички се оказваха резултат на истерия.

Нещата „не се върнаха към нормата." Хората от островите останаха там месеци наред - трудеха се да възстановят собствеността си на материка, но все още се колебаеха дали да се върнат към някогашния си начин на живот. Всичко, което хората си бяха мислели, че знаят за природата, историята и биологията, се бе оказало невярно, или най-малкото непълно. После, в продължение на цели две години, им се бе наложило да приемат новата реалност и новия режим. Някои стари вярвания бяха унищожени; някои бяха потвърдени отново. Всичко бе поставено под въпрос. Несигурността бе новата чума.

Нора се смяташе за една от тези, които се нуждаят от време, за да са сигурни, че този начин на живот ще се удържи, и че няма да има нови неприятни изненади зад ъгъла.

Веднъж Фет внимателно засегна въпроса:

- Какво ще правим? Все някога трябва да се върнем в Ню Йорк.

- Трябва ли? - запита го Нора. - Не знам дали това място въобще съществува за мен. - Тя пое ръката му. - Ами ти?

Той стисна нейната ръка и погледна отвъд реката. Щеше да я остави да размисли толкова, колкото е необходимо.

Нора и Фет така и не се върнаха. Възползваха се от предложения от временното правителство Закон за мелиорация на федералната собственост и се преселиха в една ферма в северната част на Върмонт, на безопасно разстояние от кратера на ядрената експлозия в реката Сейнт Лорънс. Не сключиха брак - не изпитваха тази потребност - но родиха две деца. Момчето нарекоха Ефраим, а момичето - Мариела, на името на майката на Нора. Фет помести във възстановения интернет анотирания текст на Occido Lumen и опита да остане анонимен. Но когато достоверността на книгата бе поставена под въпрос, той се захвана с „Проекта Сетракян“ и пусна в мрежата изследванията и източниците на стария професор със свободен достъп. Проектът на живота на Фет стана проследяването на влиянието на Древните върху хода на човешката история. Той поиска да разбере грешките, извършени колективно от човешкия род, и се посвети на това повтарянето им да бъде предотвратено.

За известно време имаше безпорядък и се говореше за криминални процеси, които да идентифицират и накажат виновните в нарушения на човешките права по време на новия холокост. От време на време някои охранители и колаборационисти биваха разкривани и линчувани; много се говореше за убийства за отмъщение. Най-накрая, чуха се по-толерантни гласове, които дадоха отговор на въпроса кой е сторил това на хората. Сторили го бяха всички. Малко по малко, заедно с разправиите и призраците от миналото, хората отново се научиха да живеят заедно.

С течение на времето други хора заявиха, че именно те са унищожили стригоите. Някакъв биолог твърдеше, че пуснал във водопроводната система ваксина; неколцина гангстери показваха трофеи и твърдяха, че са убили Господаря; най-странното бе, че голяма група скептици започна да отрича, че чумата изобщо се е появявала. Последните приписаха всичко на огромен заговор за установяване на нов световен ред и определиха всичко като предварително организирана акция. Разочарован, но не и огорчен, Фет полека-лека се върна към стария си бизнес. Плъховете се бяха върнали в огромни количества; още едно предизвикателство. Той не вярваше в съвършенството или в щастливия край - такъв бе спасеният от тях свят, с плъховете му и останалите приятни неща. Но за малцина вярващи Фет стана култова фигура; въпреки че се чувстваше неудобно от популярността от всякакъв вид, той се примири и беше благодарен и за това, което има.

Всяка нощ, когато слагаше бебето Ефраим да спи, Нора разрошваше косата му и мислеше за съименника му, както и за сина на същия този съименник, и се питаше какъв ли трябва да е бил краят им. През първите няколко години на момчето тя често мислеше какво би бил животът й с Еф, ако не се бе появила заразата. Понякога плачеше, и в тези случаи Фет не задаваше въпроси. Тази част от Нора бе затворена за него - винаги щеше да остане затворена - и той я оставяше да скърби сама. Но с израстването на момчето, когато то заприлича все повече на баща си и нямаше нищо общо със съименника си, реалността на дните отнесе възможностите на миналото и времето потегли напред. Нора вече не се боеше от смъртта, понеже бе надвила по-зловредната й алтернатива.

Остави белега от изстрела на Барнс на челото си. За нея той бе знак колко близо е била до съдбата, която бе по-лоша от смъртта; с годините започна да гледа на белега като на знак за късмет. Но още докато съзерцаваше небелязаното и изпълнено с покой лице на бебето си, я обзе спокойствие. Внезапно си припомни думите на майка си:

Обърнеш ли поглед назад към живота си, ще видиш, че любовта е отговорът на всичко.

Колко права е била.

Notes

1

В оригинала т.нар. Господар е в среден род, доколкото вампирите са безполови (Бел. прев.).

2

Виж Битие, 18 (Бел. прев.).

3

Goodweather - означава хубаво време на англ. ез. (Бел. ред.)

4

Виж Откровение, 6:9 - „А когато сне петия печат, видях под жертвеника душите на закланите за словото Божие и за свидетелството, що имаха.“ (Бел. прев.).

5

sedia gestatoria - носилка (Бел. прев.).

6

Надбедрена препаска (Бел. прев.).

7

Няма общо с действителното лице Квинт Серторий (Бел.прев.).

8

В древния Рим - чужденец, който няма правата на римски гражданин (до 212 Г. сл. Хр.) (Б.пр.).

9

Богиня на войната, сестра и спътница на Марс в римската митология (Бел.прев.).

10

Квартал (Бел. прев.)

11

Няма да ти дам свобода (Бел. ред.)

12

Изпражнение (Бел. прев.)

13

Приятелче (Бел. прев.)

14

Глава (Бел. прев.)

15

Виж Битие, 18:1-2, „И яви се Господ на Авраама в дъбрава Мамре, когато той седеше пред входа на шатрата (си), през дневната жега. Той дигна очите си и погледна: и ето, трима мъже стоят срещу него. Като ги видя, затече се от входа на шатрата (си) да ги посрещне и се поклони доземи.“

Всъщност третият е лично Господ, а не някой си Озриил. Тримата са т.нар. „Старозаветна Троица“. Сюжетът е много популярен в религиозното изкуство - възпроизведен е например в прочутата икона „Света Троица“ на Андрей Рубльов (ок. 1425 г.). Разказът от книгата Битие служи в християнското богословие като едно от доказателствата за съществуването на Светата Троица..

16

Според установения в българския превод на Стария Завет израз. Виж Битие 19:26 (Бел. прев.)

17

В оригинала - форум (Бел. прев.)

18

Игра на думи - фамилията Крийм се произнася като „сметана“ или „каймак“, Creem и cream (Бел. прев.)

19

Ванкомицинът е антибиотик, който се прилага за лечение на сериозни стафилококови инфекции, резистентни на пеницилина (Бел. прев.).

20

Тук Фет греши - Чернобил (укр. „чорнобил“) не означава „черна пръст“, а „черно биле“ сиреч пелин. Пелинът се споменава в книгата Откровение, 8:10-11. „Затръби и Третият ангел, и от небето падна голяма звезда, горяща като светило, и падна върху третата част на реките и върху водните извори; и името на тая звезда е пелин, и много човеци умряха от водите, понеже се бяха вгорчили.“ (Бел. прев.)

Content

Гийермо дел Торо и Чък Хоган
Вечната нощ

ДЪЖД ОТ САЖДИ Из дневника на Ефраим Гудуедър

Улица „Келптьн", Удсайд, Куийнс

Удсайд

Корабът фаръл

Манхатън

Станцията на метрото на Двадесет и осма улица

Болницата „Белвю"

Сентръл парк

Господаря

Остров Рузвелт

Интерлюдия 1 ИСТОРИЯТА НА ГОСПОДИН КУИНЛАН

Лагерът „Свобода"

Господаря

Службата на главния съдебен лекар, Манхатън

Стаатсбърг, Ню Йорк

Под университета „Колумбия"

Международната космическа станция

Лагерът „Свобода"

Пречиствателната станция

Из дневника на Ефраим Гудуедър

Под университета „Колумбия"

Мемориална библиотека Лоу, университет „Колумбия"

Интерлюдия 2 OCCIDO LUMEN: ИСТОРИЯТА НА ГОСПОДАРЯ

Мемориална библиотека Лоу, университет „Колумбия"

Ню Джърси

Лагерът „Свобода"

Ню Джърси

Яков и Ангелът Параклисът „Свети Павел" университетът „Колумбия”

Интерлюдия 3 OCCIDO LUMEN: СОДОМ И ГОМОР

Университетът „Колумбия"

Килиите

Сентрал парк

Един час по-рано

Испанският Харлем

Стаатсбърг, Ню Йорк

Сервизният гараж в университета „Колумбия"

Нюйоркската обществена библиотека

Замъкът Белведере, Сентръл парк

Библиотеката Лоу в университета „Колумбия"

Магазинът „Мейсис" на площад Дерълд"

Университетът „Колумбия"

Из дневника на Ефраим Гудуедър

Университетът „Колумбия"

Видението

Пробуждане с огън Университетът „Колумбия"

Замъкът Белведере

Остров Рузвелт

Тъмното място

Арсеналът „Пикатини"

Междущатската магистрала 80

Закари и Господаря

Междущатска магистрала 80

ЕПИЛОГ

Notes