Майкъл Конъли

Инсценировка

(Хари Бош-20)

В памет на Саймън Кристънсън

Кофти номер

Елис и Лонг бяха на четири коли зад мотора. Пътуваха на изток по Вентура Булевард и наближаваха големия завой, след който пътят продължаваше на юг през прохода към Холивуд.

Шофираше Елис — предпочиташе той да шофира, въпреки че беше старшият партньор и от него зависеше кой да е зад волана. Лонг наблюдаваше в реално време по телефона си „инвестицията“, както я наричаха помежду си.

Колата се представяше добре. Внушаваше усещане за мощност. Воланът почти не играеше. Елис я владееше напълно. Забеляза свободно пространство в дясната лента и настъпи газта. Автомобилът се понесе напред.

Лонг вдигна поглед от джиесема си.

— Какво правиш?

— Решавам проблема.

— Какъв проблем?

— Решавам го още преди да се е превърнал в проблем.

Настигна мотора, изравни се с него и обърна глава наляво. Видя черния ботуш на мотоциклетиста и нарисуваните на резервоара оранжеви пламъци. Имаха същия цвят като камарото.

Елис го изпревари с няколко метра и когато навлязоха в завоя, остави центробежната сила да отклони колата в лявата лента.

Чу крясъка на мотоциклетиста. Мъжът подритна към техния шевролет и ускори, за да избегне изпреварването. И това беше грешката му. Трябваше да набие спирачки и да изостане, само че той се опита да ги изпревари. Елис го очакваше и натисна газта. Камарото нахлу в лявата лента и пресече пътя на мотора.

Разнесе се писък на спирачки и продължителен вой на клаксони моторът беше навлязъл в насрещното движение. Последва стържене на стомана и неизбежният удар на метал в метал.

Елис се ухили и изправи волана.

1

Беше петък сутрин и разумните хора вече бяха заминали за уикенда. Това значително облекчаваше уличното движение в центъра и Хари Бош подрани за срещата в съдебната палата. Вместо да чака Мики Холър на предното стълбище, както се бяха уговорили, реши да потърси адвоката в грамадната деветнайсететажна сграда, обхващаща половин пряка. Ала нямаше да е чак толкова трудно да открие Холър, колкото предполагаше големината на сградата. Мина през детектора за метал във фоайето — ново преживяване за него, — качи се с асансьора на петнайсетия етаж и тръгна надолу по съдебните зали. Наказателните дела се гледаха главно между деветия и петнайсетия етаж. Знаеше го, защото през последните трийсет години беше прекарал доста време тук.

Намери го в зала 120 на тринайсети етаж. Съдът заседаваше, обаче без съдебни заседатели. Холър беше казал на Бош, че има изслушване, което щяло да приключи до обед за срещата им. Хари се настани на една от пейките в дъното на галерията, докато Мики разпитваше униформения лосанджелиски полицай на свидетелската скамейка. Бош беше закъснял за встъпителната част, но не и за същината на разпита.

— Полицай Санчес, ще ви помоля да опишете стъпките, които доведоха до ареста на господин Хенеган на единайсети декември миналата година — каза Холър. — Да започнем с това каква задача изпълнявахте на тази дата.

Санчес се позабави, за да обмисли отговора на този привидно рутинен въпрос. Бош забеляза трите нашивки на ръкава му, по една за всеки пет години служба в Управлението. Петнайсет години означаваха богат опит и това му подсказа, че полицаят ще е изключително предпазлив и ловък в даването на отговори, по-изгодни за обвинението, отколкото за защитата.

— С моя партньор давахме редовно дежурство в участъка на Седемдесет и седма улица — започна Санчес. — По време на инцидента се движехме на запад по Флорънс Авеню.

— И господин Хенеган ли се движеше по Флорънс Авеню?

— Да, точно така.

— В каква посока?

— Също на запад. Колата му беше точно пред нашата.

— Ясно. Какво се случи после?

— На кръстовището с Норманди Авеню ни хвана червен светофар и господин Хенеган спря. Ние спряхме зад него. Той даде десен мигач и после зави на север по Норманди.

— Наруши ли закона за движение по пътищата, като зави надясно на червен светофар?

— Не. Той спря и зави чак след като се увери, че пътят е чист.

Холър кимна и си отбеляза нещо в бележника. Адвокатът седеше до своя клиент, който носеше синя затворническа униформа — сигурен белег, че се води наказателно дело. Бош предположи, че е свързано с наркотици и че Мики се опитва да извади от списъка на доказателствата онова, което са открили в колата на клиента му въз основа на незаконно спиране.

Холър водеше разпита от мястото си на масата на защитата. В отсъствието на съдебни заседатели съдията не изискваше страните да се изправят, когато разпитват свидетел.

— Вие също завихте след господин Хенеган, нали така? — продължи той.

— Да — потвърди Санчес.

— Кога решихте да спрете колата на господин Хенеган?

— Веднага след това. Сигнализирахме му и той отби.

— Какво се случи после?

— В момента, в който автомобилът му спря, предната дясна врата се отвори и пътникът му отпраши.

— Искате да кажете, че е побягнал, така ли?

— Да.

— Накъде?

— Там има едно площадче с магазини и заведения, зад което минава уличка. Той изчезна на изток по уличката.

— Вие или партньорът ви преследвахте ли го?

— Не, уставът не позволява екипите да се разделят, защото е опасно. Партньорът ми поиска по радиостанцията наземно и въздушно подкрепление. И даде описание на беглеца.

— Какво въздушно подкрепление?

— Полицейски хеликоптер.

— Ясно. А вие какво правехте, докато партньорът ви разговаряше по радиостанцията, полицай Санчес?

— Слязох, отидох до предната лява врата на колата и казах на шофьора да протегне ръцете си през прозореца, за да ги виждам.

— Извадихте ли оръжието си?

— Да.

— Какво се случи после?

— Наредих на шофьора — на господин Хенеган де — да слезе от колата и да легне по очи. Той се подчини и аз му сложих белезници.

— Обяснихте ли му защо го арестувате?

— Той още не беше арестуван.

— Лежал е по очи на улицата и е бил окован в белезници, а вие твърдите, че не е бил арестуван?!

— Нямахме представа какъв е случаят и аз се грижех за безопасността на мен и на партньора ми. Имахме беглец и явно ставаше нещо подозрително.

— Значи беглецът е бил причината за всичко това, така ли?

— Да.

Холър прелисти няколко страници на жълтия си бележник, за да направи справка със записките си, после се обърна към лаптопа си, който стоеше отворен на масата на защитата. Клиентът му седеше със сведена глава и наблюдаван отзад, като че ли спеше.

Съдията, който се беше смъкнал толкова ниско на стола си, че Бош виждаше само побелялото му теме, се прокашля и се наведе напред, все едно да се покаже на присъстващите в залата. Табелката върху предната страна на масата му го представяше като съдия Стив Йерид. Бош не го познаваше нито лично, нито по име, което не означаваше нищо, понеже в сградата имаше над петдесет зали и съдии.

— Това ли е всичко, господин Холър? — попита съдията.

— Извинявам се, ваша чест — отвърна адвокатът. — Просто исках да проверя нещо.

— Дайте да продължаваме.

— Разбира се, ваша чест.

Холър явно откри каквото търсеше и поднови разпита:

— Колко време оставихте господин Хенеган окован в белезници на улицата, полицай Санчес?

— След като се уверих, че в колата няма други хора, претърсих господин Хенеган за оръжие, после му помогнах да се изправи и го настаних на задната седалка в патрулния автомобил, както заради неговата, така и заради нашата безопасност.

— Защо се безпокояхте за неговата безопасност?

— Както вече казах, нямахме представа какъв е случаят. Единият бяга, другият се държи нервно. Трябваше да осигурим безопасността му, докато не установим какво става.

— Кога забелязахте, че господин Хенеган „се държи нервно“, както се изразихте?

— Веднага. Когато му наредих да си протегне ръцете през прозореца.

— Когато му дадохте това нареждане, вие сте били насочили пистолета си срещу него, нали така?

— Да.

— Добре, значи сте настанили Хенеган на задната седалка на патрулката. Попитахте ли го дали може да претърсите колата му?

— Да, попитах го и той отговори, че не може.

— И какво направихте вие, след като той отказа?

— Поисках по радиостанцията да пратят куче, обучено да открива наркотици.

— И кога докараха кучето?

— След около час. Наложи се да го докарат от Академията, където имали учебна демонстрация.

— Значи клиентът ми един час е бил с белезници на задната седалка на патрулката, докато сте чакали.

— Точно така.

— Както заради неговата, така и заради вашата безопасност.

— Да.

— Колко пъти отворихте вратата и го попитахте дали може да претърсите колата му?

— Два-три пъти.

— И той какво ви отговаряше?

— Отказваше.

— Вие или друг полицай успяхте ли да откриете избягалия от неговата кола пътник?

— Доколкото ми е известно, не. Обаче на другия ден възложиха случая на Звеното за борба с наркотиците в Южното бюро на Управлението.

— Какво се случи, когато докараха кучето?

— Водачът му обиколи с него колата на заподозрения и кучето реагира на багажника.

— Как се казва кучето?

— Май че Козмо.

— Каква беше колата на господин Хенеган?

— Стара тойота „Камри“.

— Значи Козмо ви е показал, че в багажника има наркотици.

— Точно така.

— И вие сте го отворили.

— Позовахме се на реакцията на кучето като достатъчно основание да претърсим багажника.

— Открихте ли наркотици, полицай Санчес?

— Открихме чанта с нещо, което приличаше на метамфетамин, както и чанта с пари.

— Колко метамфетамин?

— Малко над едно кило.

— А колко бяха парите?

— Осемдесет и шест хиляди долара.

— В брой?

— Да.

— И тогава сте арестували господин Хенеган за притежаване на наркотични вещества с цел разпространение, нали така?

— Да, тогава го арестувахме, прочетохме му правата и го отведохме в Южното бюро.

Холър кимна. И пак гледаше бележника си. Бош разбираше, че Мики сто на сто крие някакъв коз. И той го изигра, когато съдията повторно го подкани да продължи.

— Да се върнем на кръстовището. Преди малко вие свидетелствахте, че господин Хенеган е завил надясно на червен светофар, след като е спрял и се е уверил, че пътят е чист. Правилно ли съм ви разбрал?

— Да, напълно.

— И с това не е нарушил закона за движение по пътищата, нали?

— Да не е.

— Ами тогава, щом не е нарушил закона, защо му сигнализирахте и го спряхте?

Санчес за миг погледна към прокурора, който седеше на масата срещу Холър и до този момент не се беше обаждал, но Бош го бе забелязал да си води записки по време на разпита.

Погледът на Санчес му подсказа, че тъкмо тук Холър е открил слабото място в делото.

— Ваша чест, бихте ли помолили свидетеля да отговори на въпроса, а не да търси отговора от прокурора? — обърна се Мики към съдията.

Съдия Йерид отново се наведе напред и нареди на Санчес да отговори. Полицаят поиска да му повторят въпроса и Мики го направи.

— Беше по Коледа — отвърна свидетелят. — По това време на годината винаги раздаваме талони за пуйки и аз ги спрях да им дам талони.

— Талони за пуйки ли? — Холър вдигна вежди. — Какви са тия талони за пуйки?

2

Спектакълът на Адвоката с линкълна доставяше искрено удоволствие на Бош. Холър ловко беше разкрил за протокола всички подробности за ареста, а сега се връщаше към ахилесовата пета на делото и се канеше максимално да се възползва от нея. На Хари му се струваше, че знае защо прокурорът е мълчал през цялото време. Не можеше да промени фактите. Всичко щеше да зависи от начина, по който по-късно ги представеше пред съдията.

— Какви са тия талони за пуйки, полицай Санчес? — повтори Холър.

— Ами, в Южен Лос Анджелис има една верига супермаркети, „Литъл Джонс“ се казва, и всяка година около Деня на благодарността и Коледа ни пращат талони за безплатни пуйки. И ние ги раздаваме на хората.

— Искате да кажете, че им ги подарявате, така ли? — доизясни Холър.

— Да, подаряваме им ги — потвърди Санчес.

— Как избирате на кого да подарите талони за пуйки?

— Оглеждаме се за извършени добрини, за хора, които спазват закона.

— Например шофьори, които спазват закона за движение по пътищата.

— Точно така.

— Значи в този случай сте спрели господин Хенеган, защото правилно е завил на червен светофар, така ли?

— Да.

— С други думи, сте спрели господин Хенеган, защото не е нарушил закона.

Санчес пак погледна прокурора с надежда за някаква подкрепа, но след като не получи такава, се помъчи да се справи сам.

— Не знаехме, че е нарушител, докато съучастникът му не побягна и не открихме наркотика и парите.

Даже Бош виждаше, че това твърдение е смехотворно. Обаче Холър нямаше намерение да го остави току-така.

— Полицай Санчес, задавам ви съвсем конкретен въпрос — продължи той. — Преди да включите лампата и сирената на патрулката, за да спрете господин Хенеган, вие не сте видели той да извършва нещо нередно, нещо незаконно. Така ли е?

— Така е — измърмори свидетелят.

— Моля, отговорете ясно за протокола — настоя Холър.

— Да, така е — измъчено, но високо повтори Санчес.

— Нямам повече въпроси, ваша чест.

Съдията попита прокурора, когото нарече „господин Райт“, дали ще подложи свидетеля на кръстосан разпит и Райт предпочете да се въздържи. Фактите си бяха факти и каквото и да попиташе, нямаше да ги промени. Йерид освободи полицай Санчес и се обърна към защитата.

— Това изслушване се провежда по ваше искане, господин Холър. Готов ли сте да изложите тезата си?

Последва кратък спор. Мики отговори, че е готов за устно изложение, докато Райт предложи да подадат тезите си в писмен вид. Йерид отсъди в полза на Холър и заяви, че първо щял да ги изслуша и после да реши дали се налага да подават писмени изложения.

Холър се изправи и застана на катедрата между масите на обвинението и защитата.

— Ще бъда кратък, ваша чест, тъй като смятам, че фактите по това дело са пределно ясни. Както и да ги погледнем, основанието за спирането на колата не само не е достатъчно, а направо липсва. Господин Хенеган е спазвал закона за движение по пътищата и по никакъв начин не се е държал подозрително, когато полицай Санчес и неговият партньор са му сигнализирали и са го принудили да отбие.

Адвокатът сведе поглед към юридическия том, който беше донесъл със себе си на катедрата, и продължи:

— Ваша чест, Четвъртата поправка изисква обиск и задържане да се извършват със съдебна заповед, издадена въз основа на достатъчно основание. За заповедта обаче има изключения по силата на делото „Тери срещу Охайо“ и едно от тези изключения гласи, че превозно средство може да бъде спряно, ако органите разполагат с достатъчно основание да смятат, че е извършено нарушение, или имат основателно подозрение, че пътуващите в превозното средство извършват престъпление. В този случай не е налице нито едно от изискванията за такова спиране. Четвъртата поправка налага строги ограничения на държавата при упражняването на нейните правомощия. Раздаването на талони за пуйки не е валидно упражняване на конституционни правомощия. Господин Хенеган не е извършил пътнотранспортно нарушение и според признанието на арестувалия го полицай е спазвал закона за движение по пътищата, когато са го принудили да отбие. Няма значение какво са открили в багажника на колата му по-късно. Полицията е потъпкала правото му на защита от незаконен обиск и арест.

Холър направи пауза може би обмисляше дали се налага да каже още нещо.

— Освен това — накрая прибави той — едночасовият престой на окования в белезници господин Хенеган на задната седалка на патрулния автомобил на полицай Санчес представлява арест без съдебна заповед или достатъчно основание също в нарушение на правото му на защита от незаконен обиск и задържане. Незаконно получено доказателство, ваша чест. Спирането е извършено в нарушение на Четвъртата поправка. Следователно е незаконно всичко, което произтича от него. Благодаря ви.

Холър се върна при стола си и седна. Клиентът му не показваше никакви признаци, че е слушал или разбрал доводите на адвоката.

— Господин Райт? — обърна се съдията към прокурора.

Райт се изправи и неохотно отиде на катедрата. Бош нямаше правно образование, но отлично познаваше закона и виждаше, че обвинението срещу Хенеган е разклатено.

— Ваша чест — започна прокурорът. — Полицията всеки божи ден осъществява така наречените „контакти с граждани“, някои от които водят до арести. Както казва в „Тери срещу Охайо“ Върховният съд, „не всички контакти между полицаи и граждани водят до задържане на лица“. В този случай се касае за „контакт с граждани“, чието намерение е било да бъде възнаградено доброто поведение. Бягството на возилото се в колата на обвиняемия лице обаче е довело до ново развитие и е дало достатъчно основание за действията на полицаите. Това напълно е променило нещата.

Райт погледна записките в бележника си и след като откри каквото търсеше, продължи:

— Обвиняемият е наркопласьор. Добрите намерения на полицаите не бива да попречат на делото да се даде ход. В това отношение съдът има широка свобода на действие и полицай Санчес и неговият партньор не трябва да бъдат наказани, задето са изпълнили своя дълг.

Прокурорът се върна на мястото си. Бош знаеше, че с изложението си той всъщност се оставя на милостта на съда. Холър се изправи да отговори.

— Ваша чест, ако позволите, ще внеса едно уточнение. Господин Райт греши. Той цитира делото „Тери срещу Охайо“, обаче пропусна това, че ограничаването на свободата на гражданин със сила или проява на власт от страна на полицай означава задържане. Господин Райт премества момента на задържане спрямо достатъчното основание все едно си играе със сметачна линия. Той твърди, че преди лицето да скочи от колата на господин Хенеган и да възникне достатъчно основание, не е имало задържане. Само че тази логика просто е грешна, ваша чест. Полицай Санчес е принудил господин Хенеган да отбие, като му е сигнализирал. А за извършване на арест е нужно достатъчно основание. Гражданите имат право да пътуват и да се придвижват безпрепятствено из страната. Принудителното спиране на гражданин е равносилно на задържане и нарушаване на неговата свобода. В заключение, талонът за пуйка не е достатъчно основание, ваша чест. Благодаря ви.

Холър си седна. Райт повече не взе думата. Беше изложил тезата си и нямаше какво да прибави.

Съдия Йерид отново се наведе напред и се прокашля директно в микрофона — звукът изкънтя като гръм в съдебната зала. Хенеган сепнато се поизправи — наистина беше спал по време на изслушването, от което зависеше свободата му.

— Извинявам се — каза Йерид, след като екотът заглъхна. — След като изслуша свидетелските показания и изложенията, съдът удовлетворява искането на защитата. Веществените доказателства, открити в багажника на…

— Ваша чест! — извика Райт и скочи от мястото си. — Разяснение.

И разпери широко ръце, сякаш изненадан от решението, въпреки че нямаше как да не е знаел какво ще последва.

— Ваша чест, без веществените доказателства от багажника на колата обвинението се обезсмисля. — Искате да кажете, че зачерквате наркотика и парите, така ли?

— Точно това искам да кажа, господин Райт. Не е имало достатъчно основание за спирането на колата. Както подчерта господин Холър, всичко, което произтича от него, е незаконно.

Прокурорът насочи показалец към Хенеган.

— Ваша чест, този човек е наркопласьор. Той е един от виновниците за чумата, измъчваща нашия град, нашето общество. А вие го пускате да…

— Господин Райт! — изръмжа в микрофона съдията. — Недейте да обвинявате съда за недостатъците на обвинението.

— Прокуратурата ще обжалва решението в рамките на едно денонощие.

— Това е нейно право. Ще ми е извънредно любопитно да видя как ще заобиколите Четвъртата поправка.

Райт сведе глава. Холър използва момента да се изправи и да сипе сол в раните на прокурора.

— Ваша чест, бих желал да внеса искане за сваляне на обвиненията срещу моя клиент. В тяхна подкрепа вече няма никакви доказателства.

Йерид кимна. Очакваше го. Реши все пак да прояви известна милост към прокурора.

— Ще го имам предвид, господин Холър, и ще видя дали прокуратурата наистина ще обжалва решението. Нещо друго?

— Не, ваша чест — отвърна Райт.

— Да, ваша чест — каза адвокатът. — На клиента ми е определена гаранция в размер на половин милион долара и по тази причина в момента е под арест. Моля да бъде освободен с оглед на предстоящото обжалване или прекратяване на делото.

— Възразявам — заяви Райт. — Съучастникът на този човек е избягал. Каква е гаранцията, че и Хенеган няма да направи същото? Както казах, прокуратурата ще обжалва решението на съда.

— Да, действително вече го казахте — саркастично рече съдията. — Ще имам предвид и въпроса за гаранцията. Да видим как ще процедира прокуратурата. Ако прекалено се забави, винаги можете да внесете исканията си, господин Холър.

С това даваше на Райт да разбере, че ще вземе мерки, ако прокурорът действа прекалено мудно.

— Ако това е всичко, закривам заседанието — каза Йерид. Изчака малко, за да се увери, че страните не възразяват, после се изправи и излезе през вратата зад бюрото на стенографката.

Бош гледаше как Холър потупва Хенеган по рамото и се навежда, за да обясни на клиента си колко голяма победа е извоювал току-що. Хари знаеше, че решението на съда не означава, че подсъдимият ще бъде освободен на момента. Нищо подобно. Сега щяха да започнат пазарлъците. Обвинението несъмнено беше доста куцо, но докато Хенеган се намираше зад решетките, все още имаше шанс прокурорът да постигне нещо в своя полза. Райт можеше да предложи обвинение в по-дребно престъпление в замяна на самопризнание. Хенеган щеше да лежи месеци вместо години, а прокуратурата пак щеше да спечели делото.

Бош беше наясно, че нещата стават така. Законът можеше да се заобиколи. Щом в играта участваха юристи, винаги можеше да се сключи сделка. Наясно беше и съдията. Обвинението бе неубедително. Всички в съдебната зала знаеха, че Хенеган е наркопласьор. Само че при ареста бяха допуснати нарушения и съответно веществените доказателства не бяха законни. Като оставяше подсъдимия в затвора, Йерид даваше на страните възможност да постигнат решение, което да не позволи един наркопласьор да се измъкне безнаказано.

Райт припряно си събра багажа и си тръгна. На път към изхода спря при Холър и измърмори, че щял да му се обади.

Адвокатът му кимна и едва сега забеляза Бош. Набързо приключи разговора си с обвиняемия и съдебният пристав отведе Хенеган.

Скоро Холър се появи навън, където седеше и го чакаше Хари.

— На каква част от делото присъства? — попита Холър.

— Видях достатъчно. Май трябва да те поздравя.

Холър кимна.

— Честно казано, такова нещо не се случва често. Сигурно мога да преброя на пръстите на двете си ръце случаите, в които съм успявал да елиминирам веществените доказателства от делото.

— Каза ли го на клиента си?

— Тънкостите на закона някак си му убягват. Интересува го само кога ще го пуснат.

3

Обядваха в „Тракс“ на Юниън Стейшън, приятно заведение, което се намираше близо до съдебната палата и затова често го посещаваха съдии, адвокати и прокурори. Сервитьорката познаваше Холър и не си направи труда да му поднесе менюто. Той просто поръча „както обикновено“. Бош набързо го прегледа и си избра хамбургер с пържени картофки, което явно разочарова адвоката.

По пътя бяха разговаряли по семейни въпроси. Бяха братя по баща и имаха дъщери на еднаква възраст. Момичетата всъщност се канеха да наемат обща квартира през септември в университета „Чапман“, окръг Ориндж. Бяха разбрали, че са кандидатствали на едно и също място, чак когато се похвалиха във Фейсбук с приемането си. И съвсем скоро след това бяха решили да живеят заедно. Това радваше бащите им, защото щеше да им е по-лесно да ги наглеждат.

Бяха се настанили на маса до прозорец с изглед към грамадната чакалня на гарата. Беше време да поговорят по работа. Бош очакваше Холър да го осведоми за развитието на делото, в което го представляваше. Предишната година временно бяха отстранили Хари от Лосанджелиското полицейско управление по изфабрикувано обвинение, след като бе влязъл с шперц в кабинета на един началник, за да прегледа стари полицейски документи, свързани с разследване на убийство, по което работеше активно. Беше неделя и на Бош не му се чакаше идването на началника на другия ден. Макар и дребно, нарушението можеше да бъде използвано като първа стъпка към уволнението му.

Нещо повече, докато оспорваше отстраняването си, той не получаваше заплата и нямаше достъп до пенсионния си фонд. Случаят се разглеждаше от Комисията за правата и процедурата щеше да отнеме най-малко половин година — с други думи, и без това щеше да приключи след датата на пенсионирането му. Тъй като не можеше да се издържа, а и предстоеше дъщеря му да постъпи в университета, Бош се пенсионира, за да получава пенсия. След това възложи на Холър да заведе дело срещу общината: обвиняваше Управлението, че е приложило незаконна тактика, за да го принуди да напусне.

Тъй като Мики беше настоял да се срещнат, Хари очакваше лоши новини. До този момент Холър го информираше по телефона и Бош разбираше, че се е случило нещо.

Реши да отложи разговора поне малко и се върна към току-що приключилото съдебно изслушване.

— Трябва да си горд със себе си, щом успя да измъкнеш оня наркопласьор.

— Знаеш не по-зле от мене, че няма да му се размине — отвърна Холър. — Съдията нямаше избор. Сега прокурорът ще предложи сделка и моят човек пак ще полежи на топло.

Бош кимна, после попита:

— Ами парите в багажника? Басирам се, че ще му ги върнат. Какъв ще е твоят дял? Ако не възразяваш да попитам.

— Петдесет бона, плюс колата — каза Холър. — На него няма да му трябва в затвора. Имам един човек, дето се занимава с такива неща. Ликвидатор. Ще взема от нея още две хиляди.

— Не е зле.

— Не е зле, ако успея да ги взема. Трябва да си плащам сметките. Хенеган ме нае, защото научил името ми от пейката на автобусната спирка на Флорънс и Норманди, докато висял отзад в патрулката. Та тогава запомнил номера ми наизуст. Имам шейсет такива пейки из целия град и това ми излиза солено. Постоянно трябва да зареждам резервоара, Хари.

Бош държеше да си плаща за адвокатските услуги по делото, обаче тези суми изобщо не можеха да се сравняват с парите, които Мики евентуално щеше да получи от Хенеган. Холър даже беше успял да намали разходите, като възложи на своя сътрудничка повечето задачи, които не бяха свързани с явяване в съда. Наричаше го „специална промоция за органите на реда“.

— Като стана дума за пари, нали видя колко ще ни струва следването на момичетата в „Чапман“? — попита той.

— Доста — изсумтя Бош. — Повече, отколкото получих общо през първите си десет години служба в полицията. Обаче на Мади и отпуснаха няколко стипендии.

— Да, и на Хейли. Това определено ще ни е от помощ.

Хари кимна. Май бяха изчерпали всички теми за разговор, освен причината за днешната им среща.

— Е, сега вече явно ще трябва да ми съобщиш лошата новина — въздъхна той. — Преди да са ни донесли обяда.

— Каква лоша новина? — учуди се Холър.

— Нямам представа. Но за пръв път искаш да се срещнем, за да ме информираш за хода на делото. Предполагам, че нещата не вървят на добре.

Мики поклати глава.

— А, изобщо нямах намерение да разговаряме за това. Процесът уверено напредва, притиснали сме ги в ъгъла. Исках да ти предложа нещо друго. Какво ще кажеш да те назнача при мене, Хари?

— Как така да ме назначиш при тебе?

— Нали знаеш, че поех делото за убийството на Лекси Паркс? Защитавам Дей’Куан Фостър.

Неочакваният обрат на разговора напълно обърка Бош.

— Ъъъ, да де, знам, че си поел Фостър. Какво общо има това с…

— Виж сега, Хари, процесът започва след шест седмици, а защитата ми е гола вода. Той не го е извършил бе, човек, а нашата прекрасна съдебна система тотално ще го прецака. Ако не направя нещо, ще го осъдят за убийството на Паркс. Искам да те назнача при мене да работиш по това дело.

Холър напрегнато се наведе напред и Бош неволно се отдръпна. Все още имаше чувството, че само той в целия ресторант не знае какво става. След пенсионирането си беше престанал ежедневно да следи събитията в града. Имената на Лекси Паркс и Дей’Куан Фостър не му говореха почти нищо. Знаеше за процеса, знаеше и че е нашумял. Ала през последните шест месеца избягваше вестникарски материали и телевизионни репортажи, които можеха да му напомнят за близо трийсетгодишната му мисия да залавя убийци. И беше стигнал дотам, че се зае с отдавна планирания, но вечно отлаган ремонт на един стар „Харли Дейвидсън“, събирал прах и ръжда в гаража му близо двайсет години.

— Ама ти вече си имаш следовател — възрази той. — Оня здравеняк с грамадните ръчища. Рокерът.

— Да, Сиско. Само че Сиско е контузен, пък и не е подходящ за такива неща — поясни Холър. — Поемам дела за убийство веднъж на около две години. Захванах се с този случай, понеже Фостър ми е стар клиент. Имам нужда от тебе, Хари.

— Контузен ли? Какво му е?

Адвокатът измъчено поклати глава.

— Човекът си караше харлито ката ден, изпреварваше като слаломист и носеше една от ония модерни каски, дето са пълен боклук и не могат да ти предпазят главата. Казвах му аз, че е само въпрос на време. Майтапех го да ми даде изключителни права за трансплантация на черния му дроб. Ненапразно им викат „донорциклетисти“. И няма значение, че си майстор винаги е виновен другият.

— Какво се е случило?

— Пътува си по Вентура една вечер, преди доста време беше, и се появява някаква мутра, засича го и го изтиква в насрещното движение. Той избегнал една кола и после се наложило да повали мотора, стара машина без предни спирачки. Пързалял се по хълбок цяла пряка. За късмет носел кожен костюм, та не беше чак толкова ожулен, ама си скъса предната кръстна връзка. Сега е на легло и говорят за смяна на цялата колянна става. Обаче това няма значение. Искам да кажа, че Сиско е страхотен следовател за всякакви други дела и вече направи каквото можа. Сега обаче ми трябва детектив с опит в случаи на убийство. Няма да го преживея, ако осъдят клиента ми за това, Хари. Невинните клиенти оставят рани, ясно ти е какво искам да кажа.

Бош дълго и неразбиращо се взира в него. Накрая каза:

— Аз вече си имам занимание.

— Какво искаш да кажеш, разследване ли? — попита Холър.

— Не, мотор. Ремонтирам го.

— Уф, божичко, и ти ли?!

— „Харли Дейвидсън“ от хиляда деветстотин и петдесета, какъвто караше Лий Марвин в „Дивият“. Остана ми в наследство от един колега. Преди двайсет години написал в завещанието си, че е за мене, и се хвърлил от една скала в Орегон. Оттогава е в гаража ми.

Мики махна с ръка.

— Щом е чакал толкова време, ще почака още. Става дума за невинен човек и не знам какво да правя. Отчаян съм. Никой не ще да слуша и…

— Това ще прати по дяволите всичко.

— Моля?

— Ако работя при теб — не само при теб, при който и да е адвокат, — ще пратя по дяволите всичко, което съм правил в полицията.

Холър се смая.

— Стига де, това е само един случай, не е…

— Напротив. Знаеш ли как викат на ония, дето се прехвърлят на противниковата страна в делата за убийство? Викат им Джейн Фонда, все едно се съюзяват със северновиетнамците. Разбираш ли? Все едно да преминеш на тъмната страна.

Мики погледна през прозореца към чакалнята. Вътре гъмжеше от хора, които се спускаха от перона на покрива.

Преди да успее да каже още нещо, сервитьорката им донесе поръчките. През цялото време, докато жената оставяше чиниите и им доливаше леден чай, Мики се взираше в Бош. След като келнерката се отдалечи, Хари го изпревари.

— Виж, нищо лично — ако изобщо бих го направил за някого, сигурно щеше да е за тебе.

И това беше вярно. Макар да бяха братя, синове на прочут лосанджелиски адвокат, те бяха израснали далеч един от друг и принадлежаха на различни поколения. Бяха се опознали едва през последните години. Въпреки че Холър се сражаваше на отсрещната страна, образно казано, Бош го харесваше и уважаваше.

— Съжалявам, мой човек, така стоят нещата — продължи той. — Не че не съм мислил за това. Обаче не мога да се насиля да прекрача границата. И ти не си първият, който ми го предлага.

Мики кимна.

— Разбирам. Само че аз ти говоря за нещо друго. Убеден съм, че някак си са накиснали моя клиент, а ДНК доказателствата са непоклатими и ще го осъдят, ако не ми помогне някой като тебе…

— Стига, Холър, не ставай смешен. Всеки адвокат във всяко съдилище постоянно повтаря същите тия думи. Всеки клиент е невинен. Обвинението срещу всеки клиент е инсценировка. Чувам го от трийсет години всеки път щом вляза в съдебна зала. Но знаеш ли, нямам никакви угризения за никой, когото съм пратил зад решетките. А в един или друг момент всеки от тях твърди, че не го е извършил.

Мики не отговори и Бош се възползва от мълчанието, за да опита хамбургера. Биваше си го, ала разговорът беше убил апетита му. Холър започна да рови с вилица в салатата си, без да яде.

— Виж, предлагам ти просто да хвърлиш един поглед на делото, да се убедиш сам. Иди поговори с него и ще разбереш.

— С никого няма да разговарям.

Хари избърса устните си със салфетка и я остави до чинията си.

— Искаш ли да обсъдим нещо друго, Мик? Иначе ще си взема хамбургера за вкъщи.

Холър не отговори, забил поглед в неначенатата си храна. Бош виждаше страха в очите му. Страх от провал, от нещо лошо, което ще трябва завинаги да носи в себе си.

Адвокатът остави вилицата.

— Ще сключа сделка с теб — каза той. — Поеми случая и ако откриеш доказателства срещу моя човек, предай ги на прокуратурата. Каквото и да откриеш, независимо в чия полза, отива в прокуратурата. Напълно прозрачен доказателствен материал стига да не нарушава пряко поверителността на отношенията между адвокат и клиент.

— Да бе, а какво ще каже клиентът ти за това?

— Ще се съгласи, понеже е невинен.

— Аха.

— Виж, просто си помисли. И ми съобщи решението си.

Бош отмести чинията си настрани. Беше изял само една хапка, но обядът бе приключил. Той избърса ръце с платнената салфетка и каза:

— Няма нужда да размишлявам. И още сега ще ти съобщя решението си. Не мога да ти помогна.

Изправи се и остави салфетката върху чинията си. Бръкна в джоба си, извади достатъчно пари за цялата сметка и ги затисна със солницата. През това време Холър безмълвно зяпаше чакалнята.

— Това е всичко — каза Бош. — Тръгвам си.

4

През по-голямата част от уикенда Бош успешно избягваше да мисли за предложението на Холър. В събота отиде с дъщеря си в окръг Ориндж — Мади трябваше да посети бъдещия си университет и да придобие представа за градчето. Обядваха късно в ресторант в покрайнините на кампуса, в който сервираха всичко върху вафлени кори, и след това гледаха мач на Ейнджълс в недалечния Анахайм.

В неделя се занимава с мотора. Задачата, която му предстоеше, щеше да е един от най-важните етапи в ремонта. Сутринта разглоби карбуратора, почисти всички части и ги остави да изсъхнат върху стари вестници на масата трапезарията. Беше си купил ремонтен комплект от „Глендейл Харли Дейвидсън“ и разполагаше с всички необходими уплътнения и о-пръстени. Наръчникът предупреждаваше, че ако постави някое уплътнение неправилно, остави мръсен жигльора или сбърка дори само едно от цял куп неща при сглобяването, целият ремонт ще отиде напразно.

След като обядва на задната веранда, пусна джаз по уредбата, върна се на масата, въоръжен с отвертка, още веднъж внимателно проучи наръчника и се зае със сглобяването на карбуратора, като повтаряше стъпките в обратния ред на разглобяването. Звучеше „Наима“ на Джон Ханди Куинтет, ода от 1967-а, посветена на Джон Колтрейн. Бош смяташе това парче за едно от най-добрите изпълнения на саксофон, записвани на живо.

С помощта на наръчника карбураторът скоро започна да заприличва на себе си. Когато стигна до жигльора, Хари забеляза, че частта лежи върху снимка на предишния губернатор на щата, захапал пура, широко усмихнат и прегърнал през рамо друг мъж, в когото Хари позна бивш депутат от Източен Лос Анджелис в щатския парламент.

Оказа се, че е използвал стар брой на „Таймс“, който пазеше заради репортаж за типичен пример за същността на политиката. Преди няколко години, в последните си часове на този пост, губернаторът бе упражнил правото си на помилване и беше намалил присъдата на човек, осъден за убийство, по „случайност“ син на неговото приятелче депутата. Синът беше участвал в масов бой, завършил с фатално намушкване с нож. Беше сключил сделка с прокуратурата и се бе признал за виновен, обаче не бе останал доволен, когато съдията го прати в щатския затвор за срок от петнайсет до трийсет години. Точно преди да напусне кабинета си губернаторът беше намалил присъдата на седем години.

Ако бе смятал, че никой няма да забележи този негов последен официален акт, много бе сбъркал. Разрази се скандал с обвинения във фаворизиране, в политика от най-лош вид. „Таймс“ публикува подробен репортаж в две части за цялата тази долна история. На Бош му се пригади от нея, ала не чак толкова, че да изхвърли вестника. Запази го, за да препрочита материала и да си напомня за политиката на съдебната система. Преди да се кандидатира за поста губернаторът беше кинозвезда и играеше главно роли на изключителни герои, мъже, готови да пожертват всичко в името на правдата. Сега пак се опитваше да стане кинозвезда в Холивуд. Хари обаче никога нямаше да гледа филм с него — дори по безплатна телевизия.

Провокираните от репортажа в „Таймс“ мисли за несправедливостта го разсеяха от ремонта на карбуратора и той се изправи и избърса ръце в кърпата, която държеше при инструментите си. После я захвърли, спомнил си, че преди на тази маса бе подреждал следствени материали, а не части от мотор, отвори плъзгащата се стъклена врата на дневната и излезе на верандата, за да погледа града. Къщата му се намираше от западната страна на прохода Кауенга и от нея се разкриваше гледка към шосе 101, Холивуд Хайтс и Юнивърсъл Сити.

По шосе 101 пъплеха плътни колони автомобили, пътуващи в двете посоки през прохода Кауенга. Въпреки че беше неделя следобед, Бош се радваше, че след пенсионирането си вече не е част от всичко това. От трафика, от работния ден, от напрежението, от отговорностите.

Но в същото време знаеше, че тази радост е измамна. Че колкото и стресираща да е била бавно течащата река от стомана и светлина, неговото място е там. Че в известен смисъл там има нужда от него.

В петък Мики Холър го беше помолил за помощ въз основа на това, че клиентът му бил невинен. Което, естествено, трябваше да се докаже. Но адвокатът пропускаше другата част на уравнението. Ако клиентът му действително бе невинен, убиецът се разхождаше на свобода и никой не го търсеше. Толкова ловък убиец, че да накисне невинен човек. Въпреки възраженията му в ресторанта този факт го измъчваше и през целия уикенд смущаваше мислите му. Просто не го оставяше на мира.

Той извади джиесема от джоба си и натисна един от бутоните за бързо избиране. На петото иззвъняване му отговори напрегнатият глас на Вирджиния Скинър.

— Заета съм, Хари, какво има?

— Неделя привечер е, какво…

— Повикаха ме по спешност.

— Какво е станало?

— Снощи са нападнали Санди Милтън в Удланд Хилс.

Милтън беше консервативен общински съветник. Скинър отразяваше политическите събития в „Таймс“. Бош разбираше защо са я повикали в неделя. Не разбираше обаче защо тя не му се е обадила, може би за да се посъветва с кого да се свърже в ЛАПУ, за да научи повече подробности. Това му подсказваше какво става с отношенията им през последния месец. Или по-скоро какво не става.

— Трябва да затварям, Хари.

— Ясно, извинявай. Ще ти звънна по-късно.

— Не, аз ще ти звънна.

— Добре. Остава ли уговорката ни за вечеря?

— Да, естествено, но сега трябва да затварям.

Връзката прекъсна. Бош влезе вътре да си вземе бира от хладилника и да провери съдържанието му. Установи, че с нищо не може да изкуши Вирджиния да се качи на хълмовете. Пък и към осем дъщеря му щеше да се прибере от смяната си в „Запознаване с полицията“[1] и щеше да е неловко да завари приятелката му вкъщи. Двете с Мади тепърва започваха да се опознават.

Затова в крайна сметка реши да предложи на Скинър да вечерят някъде в града.

Тъкмо си отвори бутилката и превключи музиката на запис на Рон Картър в „Блу Ноут Токио“, когато джиесемът му иззвъня.

— Хей, много си бърза.

— Току-що предадох материала. Съвсем кратък анализ на политическите последици за Милтън. Ричи Пикльото ще ме привика след десетина-петнайсет минути да прегледаме коректурата. Имаме ли достатъчно време, за да си поговорим?

Ричи Пикльото беше нейният редактор, Ричард Ледбетър. Вирджиния го наричаше така, тъй като бил млад и неопитен — имали двайсет години разлика, — но упорито се опитвал да я учи на собствения й занаят, обяснявал й как да си пише репортажите и ежеседмичната рубрика за градската политика, която настоявал да наричат „блог“. Отношенията им съвсем скоро щяха да стигнат до кризисна точка и Бош се боеше, че в случая тя е уязвимата, защото дългият й стаж означаваше по-голяма заплата, а това съответно я правеше по-съблазнителна мишена за ръководството.

— Къде искаш да идем? Някъде в центъра ли?

— Или близо до вас. Ти избери. Само да не е индийски.

— Няма да е индийски, естествено. Ще си помисля и докато наближиш, ще съм готова с плана. Обади ми се, когато стигнеш Ехо Парк.

— Добре. Но виж, имам една молба. Ще ми събереш ли малко информация за един случай?

— Какъв случай?

— За един човек, арестуван по обвинение в убийство. Струва ми се, че следствието се води от ЛАПУ. Дей’Куан Фостър. Интересува ме…

— Да, Дей’Куан Фостър. Убиецът на Лекси Паркс.

— Точно така.

— Хари, този случай напоследък нашумя много.

— Защо?

— Няма нужда да ти събирам информация. Просто отвори уебсайта на вестника и напиши нейното име. Има достатъчно материали за нея — заради това каква е била и защото него го арестуваха цял месец след убийството. И не го разследва ЛАПУ, а Шерифството. Случило се е в Западен Холивуд. Виж, трябва да вървя, Ричи ме вика.

— Добре, ще…

Връзката прекъсна. Бош прибра телефона в джоба си, върна се при масата в трапезарията, вдигна вестника за ъглите и го премести в единия край. После свали лаптопа си от лавицата, на която го държеше, и го включи. Докато го чакаше да стартира, се загледа в карбуратора и осъзна заблудата си да смята, че ремонтът на един стар мотор може да му замени всичко друго.

По уредбата звучеше песента на Милт Джаксън „Ежедневието на Багс“ в изпълнение на Рон Картър в акомпанимент на две китари и Хари се замисли за собственото си ежедневие и за това какво му липсва.

Когато компютърът се зареди, Бош влезе в уебсайта на „Таймс“ и потърси Лекси Паркс. Името се споменаваше в 333 материала от последните шест години, много преди убийството и Бош стесни търсенето до настоящата година и намери двайсет и шест публикации, подредени по дата и заглавие. Първата беше от 10 февруари 2015: „Популярна заместник-кметица на Западен Холивуд открита убита в леглото си“.

Хари прегледа материалите и стигна до заглавие от 19 март 2015: „Топ гангстер арестуван по обвинение в убийството на Паркс“.

Върна се и кликна най-горния репортаж, като си мислеше, че има време да прочете поне първите съобщения за убийството и ареста, преди да потегли за града.

Първото съобщение за убийството на Лекси Паркс се отнасяше повече за самата жертва, отколкото за извършеното престъпление, защото Шерифското управление не беше разгласило почти никакви подробности. Цялата информация в материала всъщност можеше да се обобщи в едно изречение: съпругът на Паркс я открил пребита до смърт на леглото й, когато се прибрал от дежурство в Шерифството в Малибу.

Бош изруга. Мъжът й беше помощник-шериф. Това щеше да направи евентуалното му участие в делото на страната на защитата още по-непростимо за хората от правоохранителните органи. Когато го убеждаваше да приеме предложението му, Холър удобно беше пропуснал да спомене тази подробност.

И все пак продължи да чете. Лекси Паркс била един от четиримата заместник-кметове на Западен Холивуд и ръководела отделите „Обществена безопасност“, „Защита на потребителите“ и „Връзки с медиите“. Тя била главният говорител на градската управа и като такава най-често общувала с пресата, което обясняваше определението „популярна“ в заглавието. Трийсет и осем годишна, тя работела в общината от дванайсет години започнала като строителен инспектор и уверено се издигнала в кариерата.

Със съпруга и помощник-шериф Винсънт Харик се запознали при изпълнение на служебните си задължения. Западен Холивуд сключил договор за охрана с Шерифското управление и Харик бил назначен в участъка на Сан Висенте Булевард. Когато се сгодили, той подал заявление за преместване, за да избегне формалния конфликт на интереси, тъй като и двамата работели към общината. Отначало го прехвърлили в участъка в Линуд, а после в Малибу.

Бош реши да прочете следващия репортаж с надеждата да научи повече подробности за случая. Поне така обещаваше заглавието: „Следствието: убийството на Лекси Паркс е сексуално престъпление“. В публикувания на другия ден материал се съобщаваше, че детективите от отдел „Убийства“ в Шерифското управление разглеждали убийството като незаконно проникване в дома на Паркс. Тя била нападната в леглото, докато спяла, изнасилена и след това жестоко пребита с тъп предмет. Не се посочваше какъв е предметът и дали е открит. Не се споменаваше и на местопрестъплението да са събрани веществени доказателства. Нататък авторът продължаваше с разказ за реакцията на мъжа на Паркс и нейните познати, както и за ужаса, предизвикан от това престъпление сред обществеността. Отбелязваше се, че Винсънт Харик излязъл в отпуска, за да се справи с травмата от убийството на жена му.

Хари отново прегледа списъка на публикациите. Следващите десетина не звучаха особено обещаващо. Случаят отначало се обсъждаше в новините ежедневно, после веднъж седмично, но заглавията предполагаха отсъствие на нова информация: „Няма заподозрени за убийството на Паркс“, „Разследването на убийството на Паркс безрезултатно“, „Западен Холивуд дава 100 хил. награда за сведения за убийството на Паркс“. Обявяването на такава награда беше равносилно на признание, знаеше Бош, че не са открили нищо и се хващат за сламки.

А после бяха извадили късмет. Петнайсетият репортаж, публикуван трийсет и осем дни след престъплението, съобщаваше за ареста на четирийсет и една годишния Дей’Куан Фостър по обвинение в убийството на Лекси Паркс. Бош отвори текста и научи, че връзката с Фостър изскочила изневиделица — съвпадение на ДНК проба, взета от местопрестъплението. Заподозреният бил арестуван с помощта на полицаи от ЛАПУ в художествено ателие в Лаймърт Парк, където тъкмо приключвал урока си по живопис в рамките на вечерен курс за ученици.

Тази информация изненада Хари. Това изобщо не се вписваше в профила на топ гангстер. Зачуди се дали Фостър не е изпълнявал общественополезна дейност заради предишна присъда. Той продължи нататък. Пишеше, че взетата от местопрестъплението ДНК проба била въведена в щатската база данни и съвпаднала с проба, взета от Фостър след арестуването му през 2004-та по подозрение в изнасилване. Навремето не му повдигнали обвинение, обаче ДНК пробата му останала в база данните на щатското министерство на правосъдието.

Искаше му се да прочете още материали, ала нямаше да стигне навреме за срещата с Вирджиния Скинър. Забеляза един репортаж, публикуван няколко дни след ареста на Фостър: „Заподозрян в убийството на Паркс тотално променил живота си“. Отвори го и го прегледа набързо. Беше написан по разкази на познати на Фостър. Бивш член на Ролинг Фортис, клон на бандата Крипс, Дей’Куан Фостър се поправил и изплащал дълга си към обществото. Бил самоук художник — негови творби били изложени във вашингтонски музей. Държал ателие на Дегнан Булевард, където предлагал вечерни и неделни курсове за ученици от квартала. Бил женен и имал две малки деца. За баланс „Таймс“ съобщаваше, че през 90-те години на ХХ век Фостър бил арестуван на няколко пъти за разпространение на наркотици и лежал в затвора по четиригодишна присъда. През 2001-ва обаче излязъл предсрочно и освен ареста по подозрение в изнасилване, за което не му повдигнали обвинение, повече от десет години нямал сблъсъци със закона.

В материала се цитираха мнозина местни жители, които или изразяваха изумление от обвинението, или предполагаха, че някой го е накиснал. Никой не вярвал, че той е убил Лекси Паркс и че въпросната нощ изобщо е бил в Западен Холивуд.

От репортажите не ставаше ясно дали Фостър е познавал жертвата или защо я е нарочил.

Хари изключи лаптопа. По-късно щеше да прочете всички публикации. Не искаше да кара Вирджиния Скинър да го чака — където и да избереше да се срещнат. Трябваше да си поговорят. Напоследък отношенията им се бяха поизострили, главно защото тя беше много заета в работата си, а Бош нямаше други ангажименти, освен ремонта на мотор, стар колкото самия него.

Той се изправи и отиде в спалнята да си облече чиста риза и да обуе по-хубави обувки. След десет минути вече се спускаше по склона към шосето. Щом се вля в стоманената река и излезе от прохода, извади джиесема си и си сложи слушалката. Когато работеше, изобщо не обръщаше внимание на такива дреболии, но сега надлежно си закопчаваше предпазния колан и използваше хендсфри. Можеха да го глобят за разговор с мобилен телефон по време на шофиране.

Ако се съдеше по шума, Холър явно пътуваше на задната седалка на линкълна си. И двамата се бяха отправили нанякъде.

— Имам въпроси за Фостър — каза Бош.

— Питай — отвърна Холър.

— От какво е ДНК пробата — от кръв, слюнка или сперма?

— От сперма. От тялото на жертвата.

— Върху или в тялото на жертвата?

— И двете. Във вагината. По кожата в горната част на дясното бедро. И по чаршафа.

Бош замълча за няколко секунди. Когато влизаше в Холивуд, шосето се издигаше върху стълбове. В момента Хари минаваше покрай Капитол Рекърдс Билдинг, сграда, построена във формата на купчина грамофонни плочи, ала това беше в друго време. Вече почти никой не слушаше плочи.

— Нещо друго? — подкани го Холър. — Радвам се, че мислиш за случая.

— Откога го познаваш тоя човек? — попита Бош.

— От близо двайсет години. Клиент ми е. Не беше божа кравичка, ама в него имаше някаква мекота. Не е убиец. Или е прекалено умен, или е прекалено мек за това. Може би и двете. Както и да е, той коренно се промени и скъса с онзи живот. Ето откъде знам.

— Какво знаеш?

— Че не го е извършил.

— Прочетох някои репортажи в интернет. Ами арестът по обвинение в изнасилване?

— Въздух под налягане. Арестуваха го заедно с още двайсетина души. И го пуснаха след по-малко от ден.

— Докъде си със следствените материали? Получи ли ги вече?

— Да. Обаче, ако проявяваш интерес, според мене първо трябва да разговаряш с клиента ми. Ако прочетеш материалите от следствието, ще имаш позицията само на другата страна. Няма да…

— Не ми пука. Следствените материали са най-важното. Всичко започва и свършва с тях. Кога ще ги получа?

— Ще поръчам да ти направят копие до утре.

— Добре. Обади ми се и ще дойда да го взема.

— Значи си съгласен, така ли?

— Просто ми се обади, когато е готово копието.

Бош затвори. Замисли се за разговора и за усещането си за нещата след репортажите в „Таймс“. Още не беше поел ангажимент. Не бе пресякъл границата. Но не можеше да отрече, че се приближава към нея. Не можеше да отрече и обземащото го все по-силно вълнение — отново се завръщаше към мисията си.

5

Бош и Скинър се срещнаха във „Фактъри Кичън“ на Аламеда Стрийт, модерен италиански ресторант в Артс Дистрикт. Заведение точно по неин вкус. Менюто също избра тя — неговите предложения бяха категорично отхвърлени.

Беше претъпкано и глъчката отекваше сред тухлените стени на старата фабрика. Определено неподходящо място да обсъждат прекратяването на една връзка, ала те направиха тъкмо това.

Докато си поделяха плато талятели с патешко рагу, Скинър го информира, че нямат бъдеще като двойка. Репортерка с близо трийсетгодишен стаж в отразяването на полицията и политиката, тя имаше прям и понякога рязък стил в обсъждането на каквато и да е тема, включително любовта и удовлетворяването на собствените и потребности. Каза му, че се е променил. Бил прекалено погълнат от края на кариерата си и от търсенето на новото си място като цивилен, за да отдава приоритет на връзката им.

— Мисля, че трябва да се отдръпна и да те оставя да си подредиш живота, Хари — завърши Вирджиния.

Бош кимна. Не го изненадаха нито думите, нито аргументите и. Някак си знаеше, че тяхната връзка, датираща от по-малко от година, няма да я бъде. Бяха започнали във възбудата и енергията на едно разследване, което провеждаше той, и един политически скандал, за който пишеше тя. Тези две неща бяха в сърцето на отношенията им. След като тях вече ги нямаше, двамата трябваше да се запитат какво изобщо ги свързва.

Скинър протегна ръка и тъжно го погали по бузата.

— Аз съм само с няколко години по-млада от теб. Същото ще се случи и с мен.

— Не, ти няма да имаш такъв проблем — възрази Хари. — Твоята професия е да разказваш истории. Винаги ще има нужда някой да разказва истории.

След вечерята застанаха прегърнати навън, докато чакаха да им докарат колите. Обещаха си да останат във връзка, макар да знаеха, че това са празни думи.

6

Бош и Холър се срещнаха в понеделник, 11.00, на един паркинг в центъра под разперените ръце на Антъни Куин, нарисуван отстрани на една сграда на Трета улица. Хари спря стария си джип „Чероки“ до задната дясна врата на линкълна, чийто прозорец се отвори. Заради неподходящия ъгъл и затъмнените стъкла Бош не можеше да види кой е зад волана.

От задната седалка Холър му подаде през прозореца дебела пристегната с ластици папка. Хари, кой знае защо, беше очаквал да е син класьор като дневниците на убийството в ЛАПУ. Целият този куп ксерокси му напомни, че онова, което му предстои да направи, няма абсолютно нищо общо с разследването на случай в полицията. Сега щеше да е съвсем сам.

— Какво ще правиш? — попита адвокатът.

— Ти какво мислиш? — сопна му се Бош. — Ще отида някъде да прочета тия неща.

— Ясно, но какво ще търсиш?

— Ще търся какво липсва. Виж, не ми се ще прекалено да те обнадеждавам. Сутринта прочетох всички репортажи във вестниците и не виждам нещата като тебе. Този човек е престъпник. Ти го познаваш тъкмо защото е такъв. Мога да ти обещая само едно ще прегледам всички тези материали и ще ти дам мнението си. Нищо повече.

Повдигна обемистата папка към Холър.

— Ако не открия липсващи елементи или радарът ми не засече нищо, просто ще ти върна папката. Comprende, hermano?[2]

— Comprende. Знаеш ли, навярно е трудно да си такъв.

— Какъв?

— Да не вярваш в преобразяването и изкуплението, в това, че хората могат да се променят. За тебе веднъж престъпник завинаги си остава престъпник.

Хари не обърна внимание на това обвинение.

— В „Таймс“ пише, че клиентът ти нямал алиби. Какво ще правиш по този въпрос?

— Има алиби. Рисувал е в ателието си. Само че не може да го докаже засега. Не е познавал Лекси Паркс, никога не я е виждал, нито е ходил в нейния квартал, камо ли в дома й. Абсурдно е да извърши такова нещо. Те са се опитали някак си да го свържат с мъжа й, — когато работел в Линуд — някакво гангстерско отмъщение, обаче няма нищо подобно. Дей’Куан е бил от Крипс, а мъжът и се е занимавал с Блъдс[3]. Няма мотив, защото не го е направил той.

— Не им трябва мотив. При сексуалните престъпления сексът е достатъчен мотив. Какво ще правиш с ДНК съвпадението?

— Ще го оспоря.

— Нямам предвид шашми като с О. Джей Симпсън. Има ли данни за нередности при третирането на пробата или проблем при анализа?

— Още не.

— Какво значи това „още не“?

— Подадох молба до съдията за извършване на независим анализ. Прокуратурата възрази, нямало достатъчно събран ДНК материал, обаче това са глупости и съдията се съгласи. Та сега анализират пробата в друга лаборатория.

— Кога ще имаш резултатите?

— Битката в съда ми отне два месеца. Съвсем наскоро им пратих материала и се надявам всеки момент да науча нещо. Там поне работят по-бързо от лабораторията на Шерифството.

Тази информация не впечатли Бош. Предполагаше, че анализът ще потвърди заключението на Шерифското управление — че ДНК материалът принадлежи на Дей’Куан Фостър. Следващата стъпка щеше да е третирането на пробата. Адвокатите постоянно възприемаха тази тактика. Щом доказателствата са срещу теб, компрометирай ги както можеш.

— Като оставим това, каква е твоята теория? — попита Хари. — Как се е озовал върху жертвата ДНК материал от клиента ти?

Холър поклати глава.

— Даже в моята лаборатория да потвърдят, че ДНК материалът е негов, пак няма да повярвам, че го е извършил той. Накиснали са го.

Беше ред на Бош да поклати глава.

— Божичко, та ти си по-опитен от повечето адвокати, които познавам, как можеш да вярваш в това?

— Може би тъкмо защото съм по-опитен — отвърна Холър. — Като се занимаваш с това толкова отдавна, колкото мен, започваш да усещаш кой те лъже. Нямам никакви доказателства, Хари, но интуицията ми подсказва, че тук нещо не е наред. Накиснали са го, има някаква инсценировка, и този човек не го е извършил. Защо не поговориш с него и да видиш какво ще ти подскаже интуицията?

— Още не — каза Бош. — Първо ще прочета следствените материали. Искам да знам абсолютно всичко за разследването преди да отида при него. Ако изобщо отида.

Холър кимна и след като Хари му обеща да му се обади, двамата потеглиха към различни изходи на паркинга. Докато чакаше да се отвори дупка в трафика на Трета улица, Бош вдигна поглед към Антъни Куин, разперил ръце, сякаш показваше, че няма нищо.

— И аз съм така — измърмори той.

Излезе на Трета и после зави надясно по Бродуей, прекоси центъра и навлезе в Китайския квартал. Намери място за паркиране на улицата и отиде да обядва в „Чайниз Френдс“. Още беше рано и заведението пустееше. Той отнесе папката на Холър на една ъглова маса и седна с гръб към стената, така че никой да не може да надзърта над рамото му. Не искаше някой да изгуби апетита си.

Поръча си, без изобщо да погледне менюто, после свали ластиците и разтвори папката.

Повече от двайсет години беше подготвял следствени материали за адвокати, които защитаваха хора, арестувани по обвинение в убийство, и знаеше всички трикове за всяване на объркване и заблуда. Можеше да напише наръчник за изкуството да превръщаш следствените материали в кошмар за адвоката. Навремето редовно променяше отделни думи в рапортите с такива, които или не се съгласуваха добре, или пък бяха безсмислени, а от време на време вадеше тонера от служебния ксерокс и копираните страници ставаха толкова светли, че бяха абсолютно нечетивни, или поне предизвикваха главоболие при опит да бъдат прочетени.

А сега трябваше да приложи всичките си познания, за да анализира тези следствени материали. И опитът му диктуваше да ги подреди по правилния начин. Купчините доклади обикновено се размесваха като колоди карти за игра, тук-там се вмъкваше по някое меню с храна за вкъщи — просто за да кажеш „майната ви“ на адвоката и неговия следовател. Всяка страница се подпечатваше с номера й и датата. Това се правеше, за да могат противниковите страни в съда да се позовават на една и съща страница. Затова Бош спокойно можеше да ги преподреди по свой собствен начин. Ако искаше да цитира конкретна страница в съда, Холър просто трябваше да посочи номера и датата й.

Рапортите на детективите от Шерифството бяха почти като онези, които пишеше Бош в ЛАПУ. Някои рубрики бяха различни, имаше известно разминаване и в номерацията. Той обаче лесно подреди всичко още преди да донесат чинията му с тънко нарязани свински ребърца. Хари остави документите пред себе си, а чинията настрани, за да продължи да чете, докато се храни.

Най-отгоре в купчината лежеше „Рапортът за произшествието“, който винаги следваше съдържанието в следствените материали. Само че тук нямаше съдържание — поредното „майната ви“ на обвинението към защитата. Бош го прегледа, ала всъщност не очакваше да научи нещо. Съдържаше информация от първия ден. Ако не беше грешна, нямаше да е пълна.

Хрупкавите свински ребърца бяха поднесени върху пържен ориз. Хари ги ядеше с пръсти като чипс. Като бършеше пръсти в книжната салфетка, за да прелиства страниците, без да ги омазни, бързо се запозна с няколко спомагателни и безсмислени доклада и стигна до „Следствената хронология“ — библията, същността на всяко разследване на убийство. В нея подробно се описваха всички действия на детективите. Оттук се зараждаше следствената теория. Тя щеше или да убеди Бош във виновността на Дей’Куан Фостър, или да му внуши същото съмнение, каквото изпитваше Мики Холър.

В повечето детективски екипи съществуваше разделение на труда, отработено в хода на редица следствия. Единият детектив обикновено пишеше рапортите и попълваше „журнала на убийството“. Освен „Следствената хронология“. Тя представляваше компютърен файл, до който имаха достъп и двамата, за да могат да записват собствените си действия по разследването. Файлът периодично се разпечатваше на тройно перфорирани листове, които се събираха в класьор или в този случай се прибавяха към следствените материали за защитата. Но най-актуалната версия винаги си оставаше файлът — жив документ, който постоянно растеше и се променяше.

Разпечатката на „Следствената хронология“ в папката съдържаше 129 страници и носеше подписите на детективите от Шерифското управление Ласло Корнел и Тара Шмит. Въпреки че през годините често беше контактувал с колеги от отдел „Убийства“ в Шерифството, Хари не познаваше нито един от двамата. Това щеше да го ограничи, тъй като техните умения и характери му бяха напълно неизвестни. Донякъде щеше да придобие представа за тях от следствените им действия и заключения, ала продължаваше да се опасява, че ресурсите му не са достатъчни. Познаваше други детективи от отдел „Убийства“ в Шерифското управление, които би могъл да поразпита, само че не смееше да го направи, за да не издаде, че всъщност работи за противниковата страна. Вестта за неговата измяна на каузата щеше да се разпространи и да стигне до ЛАПУ за броени часове, ако не и за минути. Не биваше да го допусне. Поне засега.

Първите седемдесет и пет страници от „Хронологията“ отразяваха следствените действия преди да направят ДНК връзката с Дей’Куан Фостър. Въпреки това Хари ги прочете внимателно, тъй като разкриваха първоначалната следствена теория на детективите, както и тяхната добросъвестност и педантичност. Бяха направили пълна проверка на съпруга на Лекси Паркс, за да установят невинността му, и всичко това подробно се описваше в документа. Макар Харик да имал желязно алиби за времето на убийството — участвал в преследването и ареста на автомобилен крадец, — следователите бяха достатъчно опитни, за да са наясно, че той може да е фактическият организатор. Въпреки че особеностите на престъплението — изнасилването и жестокостта на побоя — като че ли указвали в друга посока, те не се успокоили, докато не завършили изчерпателно проверката. Докато четеше тези части, Бош се изпълваше с все по-голямо уважение към Корнел и Шмит.

Отначало следствието се водело и в много други посоки. Детективите разпитали голям брой сексуални престъпници, живеещи в района на Западен Холивуд, проучили миналото на жертвата и професионалната й дейност за евентуални врагове.

Всички тези усилия бяха довели до задънени улици. След като бяха получили ДНК материала на убиеца, детективите бяха установили невинността на абсолютно всички, към които бе имало някакво, макар и съвсем далечно, подозрение. Не бяха открили сериозни конфликти в миналото на жертвата; не бе имало нито зарязани любовници, нито извънбрачни връзки от страна на Паркс или мъжа й. Като заместник-кмет, тя упражнявана значително влияние в администрацията и политиката на града, но имала последната дума по съвсем малко въпроси в областта на бизнеса и в нито един от тях не се било стигало до каквито и да било сблъсъци.

Съставеният въз основа на детайлите от местопрестъплението психологически профил на убиеца в крайна сметка беше отклонил разследването от личния и професионалния живот на жертвата. Профилът бе разработен от Психологическия отдел на Шерифското управление и предполагаше, че извършителят е психопат, задоволил с убийството комплекс от психически потребности. „А стига бе!“ — помисли Бош, когато прочете този извод.

В профила се посочваше, че убиецът най-вероятно е бил непознат на Паркс и тя може да е пресякла пътя му както съвсем наскоро, така и много отдавна. Тъй като била публична личност и редовно се явявала по обществената кабелна телевизия на Западен Холивуд и участвала в обществени мероприятия, кръгът от възможности бил още по-широк. Можело престъпникът просто да я е видял по новините или на излъчвано по телевизията заседание на общинския съвет. Можело да са се засекли навсякъде.

Убийството изглеждало едновременно и грижливо подготвено, и необмислено от гледна точка на „излишното“ насилие и оставения ДНК материал. Друг детайл от местопрестъплението, взет предвид в профила, бе фактът, че жертвата не била завързана: това означавало, че не е имало нужда извършителят да го прави, за да я надвие. Освен това съпругът и я открил с възглавница върху лицето — възглавницата скривала ужасните последици от фаталния побой и евентуално предполагала, че престъпникът е изпитвал угризения.

Тъй като Винсънт Харик служел в правоохранителните органи, в дома им били взети мерки за сигурност — имало алармена система и ключалки на всички врати. Убиецът проникнал през кабинета, като свалил комарника, опрял го на задната стена на къщата и разбил ключалката на прозореца. Жертвата явно не била задействала алармената система. По думите на мъжа й тя рядко го правела, макар той постоянно да я молел да я включва, когато бил нощна смяна и Паркс оставала сама вкъщи.

Всичко това и други подробности характеризирали извършителя като находчив и упорит като хищник. Вечерта на убийството Паркс се отбила в супермаркета „Павилиънс“ на Санта Моника Булевард. Детективите няколко дни преглеждали видеозаписите от охранителните камери в магазина и търговската зона, в която се намираше той, с надеждата да открият кога са се засекли жертвата и хищникът. В супермаркета Паркс срещнала и поздравила неколцина свои познати и колеги. Всички те обаче били проверени и невинността им била потвърдена или като доброволно дали ДНК материал за сравнение, или по други начини.

В крайна сметка това се бе оказало загуба на време, ала така или иначе бе трябвало да се свърши. След като се запозна с първите осемдесет страници от „Хронологията“, Бош се убеди, че Ласло Корнел и Тара Шмит са провели изключително изчерпателно разследване, под каквото с гордост би сложил името си и самият той.

Само че всичко било напразно. Поне до двайсет и седмия ден от следствието, когато получили писмо от калифорнийското министерство на правосъдието, информиращо ги, че пратената от тях в щатската база данни ДНК проба принадлежи на осъждания Дей’Куан Фостър.

Дотогава нито Корнел, нито Шмит не се били натъквали на Дей’Куан Фостър във връзка с Паркс или който и да е друг случай. Започнали да се подготвят за момента, когато щели да се срещнат с него. Поставили го под денонощно наблюдение, за да видят дали няма да извърши действия, които имат отношение към тяхното разследване, или да застраши друга жена. Междувременно го проучили и следствието продължило в най-строга секретност, за да не изтече никаква информация до медиите или съпруга на жертвата.

Единайсет дни след ДНК съвпадението двамата детективи влезли в ателието на Фостър. Той бил сам — току-що бил приключил урок за основните цветове в изобразителното изкуство с малка група деца. Лаймърт Парк се намираше на територията на града, затова с Корнел и Шмит имало двама униформени полицаи от Звеното за борба с бандитизма в Южното бюро на ЛАПУ. Детективите предложили на Фостър да отиде с тях до отдел „Убийства“, където щели да му зададат някои въпроси.

Дей’Куан Фостър се съгласил.

* * *

Бош вдигна поглед и установи, че се е увлякъл и не е забелязал кога е започнал и свършил обедният прилив на клиенти. Сметката му лежеше в ъгъла на масата. Засрамен, че е заемал мястото през пиковия час, той остави трийсет долара върху десетдоларовата сметка, събра документите и си тръгна. На паркинга завари глоба под чистачката на джипа си. Беше заредил брояча за два часа и излизаше от ресторанта с половин час закъснение. Изруга късмета си, измъкна фиша и го пъхна в джоба си. Когато се движеше със служебна кола — когато работеше в Управлението, — не му се налагаше да мисли за глоби за неправилно паркиране. Поредното напомняне за промяната в живота му през последната половин година. Преди се чувстваше като аутсайдер, временно допуснат до светая светих. Отсега нататък щеше да е истински аутсайдер.

Кой знае защо, нямаше желание да чете „Хронологията“ и останалите следствени материали вкъщи. Струваше му се, че ще е почти предателство да го направи на масата в трапезарията, където бе работил по безброй разследвания в Лосанджелиското полицейско управление. Потегли по Трета улица, излезе от центъра и се насочи към Западен Холивуд. Преди да продължи с материалите, искаше да види мястото, където е била убита Лекси Паркс. Смяташе, че е добре да се откъсне от документите и да се докосне до някои от физическите реалности в делото.

Къщата се намираше на Орландо Авеню южно от Мелроуз в квартал със скромни ниски постройки. Той спря до отсрещния тротоар и огледа сградата. Почти напълно я скриваше висок жив плет, в който беше изрязан сводест проход. През него се виждаше входната врата. Отпред имаше табела с надпис „ПРОДАВА СЕ“. Хари си помисли, че е доста трудно да продадеш къща, в която съвсем наскоро е извършено жестоко убийство. Ала сигурно бе още по-трудно да живееш в къщата, в която са убили жена ти.

Джиесемът му иззвъня и той отговори, без да откъсва поглед от сградата.

— Бош.

— Аз съм — разнесе се гласът на Холър. — Как върви?

— Върви.

— Още ли четеш следствените материали?

— До средата съм.

— И?

— Ами, нищо. Продължавам да чета.

— Просто си помислих дали не си…

— Виж сега, недей ме пришпорва, Мик. Правя каквото трябва. Когато приключа, ако реша да се заема, ще ти кажа. Ако не, ще ти върна материалите.

— Добре, добре.

— Чудесно. До скоро.

Бош затвори. Продължаваше да се взира в къщата. Забеляза, че в сандъчето за цветя до входната врата е забита табела с надпис „ПАЗИ СЕ ОТ КУЧЕТО“. Досега в следствените материали не се споменаваше Паркс и съпругът и да са имали куче. Хари забарабани с пръсти по волана и се замисли. Ако бяха имали куче, този факт нямаше как да не е отбелязан в рапортите. Домашните любимци винаги оставят следи в едно жилище. Такова нещо трябваше да се отчита в следствията.

Реши, че не са имали куче и че табелата е била поставена с превантивна цел. Ако нямаш куче, най-добре да се преструваш, че имаш. Само че дали убиецът е знаел, че не са имали куче? И ако е знаел, откъде?

След малко продължи по Орландо към Санта Моника Булевард и зави на изток към дома си, но отново отби в „Старбъкс“ на Феърфакс. Този път зареди брояча за четири часа и влезе в заведението заедно с папката.

Взе си черно кафе и се настани на кръгла масичка в ъгъла. Нямаше достатъчно място, за да разтвори папката и да пръсне документите, затова просто взе „Хронологията“ и намери мястото, до което беше стигнал. Преди това извади химикалката от джоба на ризата си и написа върху корицата:

КУЧЕ?

Трябваше да потвърди заключението си за кучето. Написването на тези четири букви бе почти подсъзнателна реакция на онова, което беше видял на местопрестъплението. Ала още щом постави въпросителния знак, Бош осъзна, че тази кратка думичка всъщност е голяма крачка към ангажирането му със случая. Трябваше да се запита дали работата толкова много му липсва, че действително ще премине границата и ще се включи в защитата на човек, обвинен в убийство. Защото щеше да е точно така. Адвокатът беше Холър, но ако приемеше предложението, Бош щеше да участва в защитата на неговия клиент, който лежеше в затвора, обвинен в изнасилване и фатален побой на жена.

Тилът му пламна от срам и той си помисли за всички онези бивши колеги преди него, които се бяха пенсионирали и още преди да се усетят, бяха започнали да работят при адвокати или дори в Бюрото за служебна защита. Хари беше прекъснал връзките си с тях, като че ли самите те са престъпници. В момента, в който научеше, че някой е пресякъл границата, започваше да го смята за персона нон грата.

А сега…

Отпи пареща глътка кафе и се опита да потисне безпокойството си. После продължи да чете следствените материали оттам, докъдето беше стигнал.

Детективите от Шерифското управление откарали Фостър от ателието му в участъка в Линуд, където им предоставили стая в следствения отдел. Разпитът бил кратък и към „Хронологията“ беше приложена цялата му транскрипция. Задали му само няколко въпроса, след което той разбрал, че е загазил сериозно, и поискал да повикат Мики Холър.

Корнел и Шмит не му съобщили, че са открили негов ДНК материал на местопрестъплението. Опитали се да затвърдят наличните доказателства, изтръгвайки признание от заподозрения. Само че не успели. Корнел започнал разпита, като прочел на Фостър конституционните му права сигурен начин да накараш да млъкне човек, който дотогава е бил готов да сътрудничи на следствието.

Корнел: Е, господин Фостър, съгласен ли сте да си поприказваме — да ни отговорите на някои въпроси и да изясним някои подробности?

Фостър: Ами, да, ама за к’во се отнася? К’во си мислите, че съм направил бе, хора?

Корнел: Отнася се за Лекси Паркс. Познавате я, нали?

Фостър: Името ми звучи познато, обаче не се сещам. Може да съм и продал картина или пък да е майка на някое от хлапетиите, дето идват в ателието ми.

Корнел: Не, господине, Лекси Паркс не е купила картина от вас. Тя е онази жена от Западен Холивуд. Ходили сте у тях, спомняте ли си?

Фостър: В Западен Холивуд ли? Не, не съм бил в Западен Холивуд.

Корнел: Ами Винс Харик, него познавате ли го?

Фостър: Не, не познавам ник’ъв Винс Харик. К’ъв е той?

Корнел: Съпругът на Лекси. Помощник-шериф Харик. Познавали ли сте го, когато е работел в този участък?

Фостър: К’во? Не го познавам. Сега за първи път идвам тука.

Шмит: Бихте ли ни казали къде сте били през нощта на осми срещу девети февруари тази година? Пада се неделя. Къде сте били през онази нощ, господин Фостър?

Фостър: Отде да знам, еба ти?! Т’ва е било преди цели два месеца. А бе знаете ли, вечер или съм си вкъщи при семейството, приспивам момчетата, или работя в ателието. Често оставам там по цяла нощ да довърша нещо. Нямам уроци и мога да работя мойте си неща, нали разбирате? Тъй де, например някой иска моя картина и си плаща. И аз му я рисувам. Та може да избирате между вкъщи и ателието, щото няма къде другаде да съм бил. И си знам правата, а вие май нещо ми кроите. Сега май си искам адвоката. Сега искам Мики Холър да ме представлява в цялата тая работа — за к’вото и да се отнася, еба ти!

Корнел: В такъв случай ни кажете за протокола, господин Фостър, защо избрахте Лекси Паркс?

Фостър: За к’во да съм я избирал? Не познавам никаква Лекси и нямам представа за к’во говорите.

Корнел: Убили сте я, нали? Пребили сте я до смърт и после сте я изнасилили.

Фостър: Вие луди ли сте бе?! Направо сте побъркани! Повикайте шибания ми адвокат. Веднага!

Корнел: Как ли пък не, скапаняк такъв! Ей сега ще ти поднесат един брой адвокат на тепсия.

Шмит: Сигурен ли сте, че не искате още сега да изясним този въпрос? Сега е моментът. Ако в играта се включи адвокат, ние повече с нищо няма да можем да ви помогнем.

Фостър: Искам си шибания адвокат!

Шмит: Ще си го получите. Само че той няма да е в състояние да обясни как вашата ДНК се е озовала в тялото на Лекси Паркс. Единствено вие можете да…

Фостър: ДНК ли? К’ва ДНК? Мама му стара, к’во става тука?! К’ва… Не ви вярвам, шибаняци тъпи! Искам си адвоката и повече нито думичка няма да ви кажа.

Корнел: В такъв случай се изправете, господине. Арестуван сте по обвинение в убийството на Лекси Паркс.

Край на разпита.

Бош препрочете транскрипцията и си записа да напомни на Холър да поиска видеозаписа. В стаята най-вероятно имаше монтирана камера. Ако решеше да поеме случая, трябваше да наблюдава жестовете и мимиките на Фостър, да чуе интонацията на всеки глас. Това щеше да му каже повече от думите в разпечатката. И макар да знаеше всичко това, от транскрипцията на краткия разпит оставаше с впечатлението, че Фостър не е очаквал въпросите за Лекси Паркс. Отговорите му като че ли разкриваха искрена изненада и после паника. Хари разбираше, че това всъщност не означава нищо. Сексуалните убийства обикновено се извършваха от психопати, които притежаваха вродена способност при нужда да лъжат, да се преструват, да имитират изненада и смайване. Психопатите бяха страхотни лъжци.

Отбеляза мястото, където Корнел обвиняваше Фостър, че е пребил до смърт Лекси Паркс и след това я е изнасилил. Още не беше чел рапорта за аутопсията, но въпросът на детектива за пръв път загатваше, че убийството е предшествало изнасилването. Ако фактите действително бяха такива, в случая се включваше цяла нова серия психологически фактори.

Продължи да чете. По-нататък се описваха опитите на Корнел и Шмит да открият връзка между Дей’Куан Фостър и Лекси Паркс или чрез мъжа й и неговата работа, което щеше да означава, че мотивът е отмъщение, или чрез случайно засичане на хищник и плячка, което по-точно се вписваше в профила и вида на престъплението. Усилията им обаче не се бяха увенчали с успех. Както сам казваше по време на краткия разпит, Фостър никога не бил стъпвал в Линудския участък на Шерифското управление, където допреди пет години работел Винсънт Харик. Детективите не успели да намерят доказателства за противното и наистина, нямаше логична причина един гангстер от Ролинг Фортис в Лаймърт Парк да се отдалечава по бандитски дела чак толкова на изток. Линуд влизаше в територията на Блъдс. Просто не се връзваше.

Корнел бе проучвал евентуалната връзка с Линуд и Харик, както и миналото на Фостър, а Шмит бе работила по теорията за „сексуалния хищник“. Нейната задача бе по-трудна, тъй като предполагаше, че Лекси Паркс някъде случайно е попаднала в радара на сексуален садист. Подобно на Корнел и Шмит, Бош вече беше прочел и видял достатъчно, за да е наясно, че убийството не е извършено импулсивно. Имаше категорични доказателства, че жертвата е била следена и че престъплението е планирано. Табелата с надпис „ПАЗИ СЕ ОТ КУЧЕТО“ бе изходна точка на тази хипотеза. Според следствените материали в къщата не бе имало куче и убиецът явно го бе знаел. Това означаваше, че домът на Орландо Авеню е бил наблюдаван. Други факти като изключената алармена система и нощното дежурство на съпруга потвърждаваха тази теория.

Шмит грижливо беше документирала действията на жертвата през шестте седмици преди смъртта й в опит да открие мястото, където са се пресекли пътищата на Фостър и Паркс. Бе изгледала стотици часове записи от камерите по пътя на Лекси, ала Фостър никъде го нямало в кадър. Бош знаеше, че в такъв момент едно разследване може да тръгне в грешна посока. Имаха арестуван заподозрян и съвпадение на ДНК. Други вече щяха да обявят разследването за приключено, но тези двама следователи си бяха свършили работата добросъвестно. Бяха търсили още доказателства и в процеса се бяха оставили да бъдат привлечени в тунела. Тунелът беше мястото, където зрителното поле се стеснява и следователят вижда само „питомното“, вместо да гони „дивото“. Хари се зачуди дали Шмит е търсила на записите и други лица освен това на Фостър.

Записа си да каже на Холър да поиска достъп до всички записи, които е проучила следователката.

В „Хронологията“ уклончиво се споменаваше за разпитан от Корнел свидетел, означен само като СА — съкращение за „свидетел по алибито“. В рапортите често се използваха съкращения с оглед безопасността на свидетели, които нямат официален статут на секретен информатор. СА можеше както да потвърждава, така и да опровергава алибито на заподозрения. В този документ се посочваше, че детективът се е срещнал със СА седем дни след ареста на Фостър и че разговорът им е продължил един час.

Бош прегледа останалите страници от „Хронологията“ и нищо друго не му привлече вниманието. Имаше рутинни записи за подготовката на случая за съда. Корнел и Шмит не бяха открили нищо, което пряко да свързва Фостър с жертвата, но разполагаха с неговата ДНК на местопрестъплението, а като се изключеше случаят с О. Джей Симпсън преди двайсет години, нямаше по-убедително доказателство. Корнел, Шмит и прокурорката, на която беше възложено делото, бяха готови за процеса. Бяха се представили успешно на предварителното изслушване през април и на делото бе даден ход.

Фактът, че прокурорът е жена, винаги осигуряваше предимство в дела за сексуални престъпления. Прокурорката се казваше Елън Таскър и с Бош бяха работили заедно по няколко големи случая в началото на кариерата й. Биваше си я и винаги се подготвяше добре за съда. Цял живот работеше в прокуратурата — не беше кариеристка, просто си вършеше работата. И си я вършеше както трябва. Хари не си спомняше някога да е губила дело.

Преди да продължи нататък, Хари се обади на Холър.

— Каза ми, че клиентът ти имал алиби, но просто не можеш да го докажеш.

— Точно така. Рисувал в ателието си. Често го правел — работел по цяла нощ. Само че работел сам. Как да го докажа?

— Имал ли е джиесем?

— Не, не е имал и съответно местонахождението му не може да се фиксира. В ателието му имало само стационарен телефон. Защо?

— В „Следствената хронология“ се споменава, че единият детектив се е срещал със свидетел по алибито. Знаеш ли нещо за това?

— Не и ако са открили някой, който потвърждава алибито на ДК.

— На ДК ли?

— Дей’Куан. Той подписва картините си с ДК. Между другото, казах ли ти, че ми плаща така? С картини. Предполагам, че ако се преборим за оправдателна присъда, цената им ще скочи много.

Бош не го интересуваше как получава хонорара си Холър.

— Слушай ме внимателно. Не съм казал, че този свидетел потвърждава алибито му. Сигурно е тъкмо обратното. Понеже само се споменава в „Хронологията“, реших да проверя дали ти е известно нещо повече.

— Не, не съм му обърнал внимание.

— Използва се съкращение и информацията е съвсем кратка — което ме навежда на мисълта, че може да е нещо важно. Ще прегледам рапортите за свидетелите и ще видя дали ще намеря нещо.

— Ако не намериш, обвинението ще си има проблем. Това ще е нарушение на правилата за предаване на следствените материали.

— Няма значение. Пак ще се чуем.

Хари затвори и си помисли, че трябва да е по-предпазлив с Холър, а не просто да му подхвърля неща, които може да използва в съда и да повлече и самия него със себе си.

Прерови разпечатките, откри рапортите за свидетелите и започна да ги прелиства, като преглеждате в резюметата кои са свидетелите и какви са показанията им. Огромното мнозинство бяха от страна на Лекси Паркс — приятели, колеги, служебни познати, разпитвани в хода на следствието. Имаше показания от мъжа й и от неколцина помощник-шерифи, които познавали жертвата чрез него. Втората половина на купчината съдържаше разпити на хора, които познаваха Дей’Куан Фостър. Много от тях бяха полицаи от ЛАПУ, които го помнеха като гангстер. Имаше и показания от пробационни служители, негови съседи, собственици на квартални магазини, и от жена му Марта.

Бош откри каквото търсеше на страница, на която имаше две обобщения за разпити на свидетели. Стар следствен трик — предаваш купища бумаги и скриваш сред тях листа, който не искаш адвокатът да забележи. Прокуратурата не нарушаваше правилата за предаване на следствените материали, но превръщаше най-важната информация в пословичната игла в копа сено.

Горната половина от рапорта съдържаше обобщение на разпит на съсед на Дей’Куан Фостър, който казал, че в нощта на убийството не е виждал колата на заподозрения пред дома му. Това беше сравнително безобидно свидетелско показание, тъй като Фостър не твърдеше, че си е бил вкъщи. Твърдеше, че цяла нощ е рисувал в ателието си.

На следващия ред обаче започваха показанията на човек, представен само като М. Уайт. Въпросният свидетел се отбил в ателието на Фостър в нощта на убийството, за да се види с него, но художника го нямало. В рапорта нямаше нищо друго, ала и това стигаше на Бош, за да е наясно, че Корнел и Шмит са открили свидетел, който опровергава твърдението на Фостър, че е прекарал цялата нощ в ателието си.

Опитът на детективите да скрият самоличността и значението на свидетеля не смущаваше Хари. Той предполагаше, че „М. Уайт“ всъщност не е име, а най-вероятно означава пол и расова принадлежност[4]. Холър просто трябваше да подаде жалба за непълнота на следствените материали и Шерифството щеше да бъде принудено да разкрие истинската самоличност на свидетеля. Всичко това си беше част от играта и като полицай самият Бош понякога използваше тактиката на „игла в копа сено“. Безпокоеше го обаче фактът, че сега има проблем и с алибито на обвиняемия, освен ДНК съвпадението, което свързваше Фостър с местопрестъплението.

Това стигаше, за да го обземе желание още на мига да зареже случая.

Докато допиваше кафето си и очите му си почиваха, се замисли как да постъпи. Свали очилата си за четене и погледна през прозореца към оживеното кръстовище на Феърфакс Авеню и Санта Моника Булевард. Знаеше, че му остава да се запознае с рапорта за аутопсията и снимките от местопрестъплението, за да приключи със следствените материали. Пазеше снимките за накрая, защото щяха да са най-трудното нещо за гледане — а и не можеше да рискува да го направи на обществено място като това кафене.

Изведнъж погледът му попадна върху познато лице. Мики Холър му се усмихваше от задната страна на автобус, който се движеше на юг по Феърфакс. Текстът на рекламата за малко не го накара да хвърли цялата папка в коша за смет.

Основателно съмнение срещу разумен хонорар.

Обади се на Адвоката с линкълна.

Бош се изправи и тръгна към коша. Пусна вътре празната чаша и излезе от кафенето.

7

Когато се прибра, погледна празната маса в трапезарията и се изкуши да седне и да пръсне разпечатките и снимките по нея, но знаеше, че дъщеря му ще си дойде всеки момент, и не му се щеше пред погледа и да попадне някоя неприятна сцена. Така че отиде в спалнята си, затвори вратата и почна да подрежда снимките на леглото си — след като го оправи и изпъна завивката.

Цветните снимки от къщата на Лекси Паркс бяха във формат 20х25. Имаше десетки кадри на трупа, както го бяха открили на леглото, заснети от различен ъгъл и разстояние — от такива, обхващащи цялата стая, до максимално едри планове на конкретни рани и части от тялото.

Имаше и снимки на другите стаи в къщата и Хари възнамеряваше да ги разгледа след като приключи с първата група.

Снимките от местопрестъплението бяха зловеща гледка. Убийството на Лекси Паркс беше извършено с изключителна жестокост, която не се притъпяваше от факта, че Бош го проучваше през окото на обектива. Той познаваше тази сурова прямота. Полицейските фотографи не бяха творци. Тяхната задача беше да запечатат всичко и фотографът от екипа на това местопрестъпление я беше изпълнил добре.

След като подреди снимките в редици и колони по осем, Хари се изправи до леглото и обхвана с поглед цялата тази страховита мозайка. После започна да вдига снимките една по една, за да ги разгледа отблизо. Дори извади лупа от едно от чекмеджетата на скрина, за да проучи отделни кадри още по-подробно.

Напредваше мъчително. Така и не беше свикнал с огледите на местопрестъпления. Имаше опит със стотици случаи и безброй пъти бе виждал резултатите от човешката безчовечност. Мислеше си, че ако обръгне, нещо в душата му ще изчезне, нещо, от което се нуждае, за да си върши работата. Човек трябваше да реагира емоционално. Тъкмо тази реакция драсваше клечката кибрит, която възпламеняваше огъня на непримиримостта.

Този път клечката кибрит драснаха дланите на Лекси Паркс. Очевидно се беше съпротивлявала, протягайки ръце, за да се защити, ала бързо я бяха надвили с многократни удари по лицето. Ръцете и лежаха на леглото с дланите нагоре, все едно показваше, че се предава. Това го трогна. И го разяри, изпълни го с желание да открие виновника и да го накаже.

„Как може Холър да защитава човека, който е извършил такова нещо?!“

Отиде в банята да си налее вода. Изпи я на прага, вторачен в снимките от разстояние. Трябваше да се успокои, за да може да продължи да анализира местопрестъплението професионално.

Отиде пак до леглото и отново почна да проучва снимките и да прави заключения за убийството. Жертвата вероятно бе спала в леглото си — лежеше от дясната страна, оставила лявата свободна за мъжа си. Убиецът вероятно я бе изненадал в съня й и я беше възседнал и обездвижил още преди да се е събудила. С едната си ръка сигурно и бе затиснал устата, а в другата може би беше държал оръжие. Тя вероятно бе вдигнала ръце, за да окаже съпротива, и тогава престъпникът бе започнал да я удря.

И не беше престанал. Беше продължил да й нанася удари с твърд предмет дълго след като престанала да се бори. Лицето на жертвата на тези снимки не приличаше на онова, което Бош беше видял във вестникарските репортажи. Лицето на жертвата на тези снимки всъщност изобщо не приличаше на лице. Носа на практика го нямаше, потънал в кашата от кръв и плът. И двете очни орбити бяха смазани и деформирани, сред кръвта лъщяха парчета натрошени зъби и кости. Клепачите бяха притворени, очите бяха изгубили нормалния си фокус. Едното гледаше напред, другото — надолу и наляво.

Хари седна на стола в ъгъла и се загледа отдалече в колажа от снимки. Можеше да е по-лошо само ако присъстваше на самото местопрестъпление — това щеше да прибави още сетивни възприятия към отвращението му. На никое местопрестъпление не миришеше приятно. Независимо колко време е минало, независимо колко е изчистено мястото.

Погледът му постоянно се връщаше към дланите на жертвата… изведнъж забеляза нещо — едва доловими следи по кожата на лявата китка. Изправи се и се върна при леглото. На заснетия с широкоъгълен обектив кадър се виждаше целият труп, както го бяха заварили. Той се наведе с лупата над снимката и установи, че на китката на жената има по-бледи линии, оставени от широка гривна или по-вероятно от часовник.

Тъй като в резюметата и рапортите изобщо не се дискутираше грабеж като мотив за убийството, липсващият часовник го заинтригува. „Дали жертвата го е носела по време на нападението? Или го е свалила преди да си легне? Може би е паднал или се е изхлузил, докато се е съпротивлявала? Или престъпникът го е взел като сувенир?“

Огледа нощното шкафче до трупа. Имаше бутилка вода, шишенце с лекарство, книга, но не и часовник. Той извади разпечатките и провери в рапорта за откритите вещи. Тъй като жертвата беше убита в собствения й дом, документът се отнасяше главно за предметите от местопрестъплението, които са били специално проучени от следователи или криминалисти. Не се споменаваше за часовник. Това означаваше, че не се е изхлузил, докато жената се е съпротивлявала. Не пишеше да е бил намерен сред завивките, на пода или където и да било другаде.

Хари прелисти „Хронологията“, за да провери дали не е пропуснал някаква информация за часовника в началните етапи на разследването — преди то да се съсредоточи върху Дей’Куан Фостър. Не откри нищо и прибави нова бележка върху папката под предишните си записки.

Събра всички снимки на трупа от леглото и ги прибра, в случай че дъщеря му влезе в спалнята му. После се зае с втората група снимки, направени във всички други стаи в къщата по време на огледа на местопрестъплението. Те отразяваха добросъвестността на разследването. Бош знаеше, че заснемането на другите стаи е извършено по настояване на главните следователи. Това показваше, че двамата не са я карали през просото.

Тъй като имаше по няколко фотоса от всяко помещение, разглеждането им му отне повече от половин час. Видя само нормална обстановка в един грижливо подреден дом, в който нямаше деца, а съпрузите работеха на пълен работен ден и водеха активен начин на живот. Втората спалня се използваше за спортна зала, а третата — за кабинет. В едноместния гараж държаха велосипеди, сърфбордове и оборудване за къмпинг. Нямаше място за кола.

Бош обърна особено внимание на домашния кабинет. Изглеждаше, че го е използвала главно Лекси Паркс. Дреболиите и сувенирите на бюрото и по книжните лавици зад него явно бяха събирани по време на работата и в общината. Имаше преспапие от западнохоливудския Ротари Клъб и рамкирани благодарности от различни организации на гейове и лесбийки за нейния принос в издаването на разрешения за ежегодния гей парад, който привличаше участници и зрители от целия свят. На стената зад бюрото висеше диплома от университета „Пепърдайн“ на името на Александра Абът Паркс. За рамката бяха защипани баджове от събития, на които жертвата беше присъствала служебно. Бош разбираше, че работата й е изисквала значителна социална активност и че това най-вероятно допълнително е затруднило търсенето на точката, в която са се пресекли пътищата на Лекси Паркс и нейния убиец — бил той Фостър или някой друг.

Погледът му се спря върху рамката на дипломата — бе забелязвал бадж, който се различаваше от останалите. Такива червено-бели баджове носеха съдебните заседатели в окръга. Съгласно правилото за анонимност на него имаше само баркод и не беше означено нито кога, нито в кое съдилище се е провел процесът.

От всичко, което беше видял дотук, баджът на съдебен заседател го смути най-много. В „Хронологията“ и другите документи не се споменаваше следователите да са проверявали този момент. Макар да знаеше, че разследването е субективна материя, подлагана постфактум на критики от адвокати, съдии, съдебни заседатели и други детективи, му се струваше, че това или е пропуск, или нещо е скрито. Ако Лекси Паркс беше участвала в съдебен процес като заседател, следователите задължително трябваше да проучат този факт, защото това я поставяше в сграда, през която минава постоянен поток от престъпници и обвиняеми. В случаи като този, в който жертвата изглежда избрана случайно, винаги има пресечна точка. Място, където хищникът за пръв път среща плячката си. Задачата на следователите е да открият пресечната точка, в която житейският кръг на жертвата се пресича с този на хищника.

Бош трябваше да прецени дали следователите Ласло Корнел и Тара Шмит са пропуснали тази вероятна пресечна точка, или нарочно не са я споделили в следствените материали, за да затруднят максимално защитата.

За момента той остави тези мисли настрани и се върна към другите снимки. В кабинета имаше два килера, заснети от различен ъгъл. В единия висяха закачалки с летни рокли и блузи, на лавиците над които бяха наредени кутии за обувки. Паркс явно държеше в този килер дрехите, които не носеше през сезона. По време на убийството й през февруари температурите бяха по-ниски.

Във втория килер се съхраняваха кашони от компютри, принтери и домакински уреди. На най-горната лавица Хари видя кафява квадратна кутийка, най-вероятно от кожа. Нямаше фирма или лого, но гой предположи, че е от часовник, и проучи изображението с лупата си. Естествено, нямаше как да установи дали е празна и дали е от женски или мъжки часовник. Ако се съдеше по кафявата кожа, трябваше да е от мъжки.

Чу, че входната врата се отваря. Дъщеря му се прибираше. Тъкмо се зае да прибира втората група снимки, когато тя го повика.

— В стаята съм си — извика в отговор той. — Ей сега идвам.

Събра всички снимки и документи и ги остави на бюрото. После извади джиесема си и позвъни на Мики Холър. Адвокатът вдигна веднага. Фоновият шум показваше, че пак е в колата си.

— Добре, готов съм да поговорим — каза Бош.

8

Срещнаха се на бара на „Мъсоу & Франк“ и си поръчаха водка мартини.

В този ранен час нямаше проблем да намерят места. Бош не искаше да мъкне със себе си всички следствени материали, за да не привлича излишно внимание, затова беше взел само празната папка със записките си.

Холър още носеше официалния си костюм за съда, обаче вратовръзката му отдавна я нямаше. Веднага видя папката върху стария полиран дървен плот на бара и отбеляза:

— Е, не ми връщаш всичко. Това е добър признак.

— Поне засега — отвърна Хари.

— За какво искаш да разговаряме?

— Готов съм да се срещна с клиента ти. Ще го уредиш ли?

— Най-лесният и бърз начин е утре да идем заедно. Среща между адвокат и клиент, на която присъства и следовател. Така ще заобиколим бюрократичните формалности. Някакви възражения?

Бош се замисли.

— Ще ми искат ли разрешително за частен детектив? Защото нямам валидно. Имам едно отпреди десетина и повече години, ама отдавна е изтекло.

— Няма да се наложи. Ще разпечатам договор, според който работиш под ръководството на нас двамата с Денис Войчеховски, лицензиран частен детектив.

— Кой е тоя Денис еди-кой си, по дяволите?

— Сиско, моят следовател.

— А, сега разбирам защо му викат Сиско.

— Та утре сутрин съм свободен, а следобед имам две дела в Съдебната палата. Ти как си сутринта?

— Свободен съм.

— Тогава да се срещнем в девет на адвокатското гише.

Бош само кимна.

— Е, какво откри? — попита го Холър.

Хари взе папката и прегледа бележките, които си беше водил, докато работеше по следствените материали.

— Сега, всичко това всъщност няма смисъл извън контекста — започна той. — Има някои неща, които е трябвало да се проверят. А може и да са ги проверили и ние да не знаем.

— Тоест да ги крият от нас. — Гласът на адвоката изразяваше усилващ се гняв.

— Я по-спокойно, не сме в съда и няма нужда да се правиш на разярен. Не съм казал, че нещо е скрито. Казвам, че в следствието забелязах някои неща, които ме смущават. Не говоря за твоя клиент. А за неща, които аз лично щях да проверя. Може и да са го направили, може и да не са. А може и…

— Да?

— Може да ги е домързяло. Имат ДНК съвпадението и може би си мислят, че не им трябва нищо повече. Освен това имат свидетел, който опровергава алибито на клиента ти. Тези две неща обикновено стигат за осъдителна присъда.

Холър се наведе към него.

— Разкажи ми за този свидетел с алибито. Жена ли е?

— Не, струва ми се, че е бял мъж — заради името в рапорта, М. Уайт. Според мен те крият самоличността му, освен че крият самия него, за да ти нанесат изненадващ удар. Та този човек твърди, че въпросната нощ отишъл в ателието, обаче Фостър го нямало. Затова искам да се срещна с Фостър. Да видя дали лъже.

— Ако лъже, излизам от играта. Така предупреждавам всичките си клиенти.

Адвокатът си доля водка от шейкъра, разбърка я със забучената на клечка за зъби маслина и изяде маслината.

— Да вечеряме — предложи той. — Ще пиеш ли още едно?

Бош поклати глава.

— Не мога да остана. Тази вечер Мади си е вкъщи и искам да се видим. Скоро заминава.

— Заминава ли? Къде?

— Имат абитуриентска екскурзия от училище. Нали разбираш, преди завършването. Ще ходят на къмпинг на Голямото мече езеро, ще обсъждат следващата стъпка в живота си, такива неща. Просто искам да съм си вкъщи колкото може повече, когато и тя е там. Освен това трябва да се подготвя за утре. Да препрочета някои материали, преди да се срещна с човека.

— Взе ли вече решение? Виновен ли е?

— Не съм още. Предполагам, че най-вероятно е виновен, обаче, както ти казах, следователите не са проверили някои неща, които бих проверил аз. Не обичам да критикувам постфактум, но не мога и да си затворя очите.

— Какъв е най-сериозният проблем на обвинението?

— Според това, което знам в момента ли?

— Въз основа на онова, което си прочел.

Бош отпи от водката, докато премисляше отговора си.

— Пресечната точка.

— Какво значи това?

— Мотив и възможност. Те имат ДНК материал, който поставя твоя човек на местопрестъплението. Обаче как се е озовал там? Защо се е озовал там? Жената е водила доста активен обществен живот. Събрания в общината, заседания на градския съвет, обществени мероприятия и така нататък. Според рапортите следователите са изгледали стотици часове видеозаписи и няма нито един кадър, на който Лекси Паркс и Дей’Куан Фостър да са заедно.

Холър кимаше; разбираше как може да отиграе това.

— После пък имаш самото местопрестъпление — продължи Хари. — Направили са профил и престъплението съдържа всевъзможни психологически гадости. Как се връзва това с Фостър, поправил се бивш гангстер от Южен Лос Анджелис? Няма данни в миналото да е свързан с такива прояви на насилие. Може да е бил голяма клечка в Ролинг Фортис, само че това е съвсем друго.

— Това може да ми е от полза — заяви адвокатът. — Всичко това. Направо ще ги съсипя.

— Виж, тези неща смущават мен. Което не значи, че ще смутят съдебните заседатели и съдията. Казвам ти, твоят човек най-вероятно го е извършил. Аз просто ти обяснявам какво съм забелязал. И имам един въпрос.

— Да?

— ДНК на Фостър фигурира в щатската база данни заради оня арест по подозрение в изнасилване. Това също не се връзва.

— Не се връзва, понеже беше празна работа.

— Разкажи ми повече за случая.

— Жертвата била дрогирана и изнасилвана в продължение на няколко дни в една нелегална квартира за трафик на имигранти. И копелето, дето го направило, й татуирало надписа „Собственост на Ролинг Фортис“. Тя избягала и тъй като полицията нямала други улики, прибрали за разпит всички, за които имали данни за принадлежност към бандата. Не успяха да му го лепнат просто защото беше невинен.

— Кофти история. На процеса ще стане ли дума за нея?

— Не и ако зависи от мене. Обстоятелствата са съвсем различни. Онзи случай няма отношение към сегашното обвинение.

Бош кимна и отново се замисли защо се замесва в този случай и с този клиент.

— Е, утре ще разговаряме с него, и после? — попита Холър. — Какво ти трябва от мене?

Хари допи водката в чашата си. Не посегна към шейкъра. Искаше да е абсолютно трезвен, когато се прибере. В това отношение дъщеря му беше по-строга и от съпруга.

— Чакай да видим дали ще продължа тази работа и след разговора. Ако я поема, струва ми се, трябва да кажеш на съдията, че искаш достъп до всички видеозаписи, които са изгледали Корнел и Шмит. Те са търсили Дей’Куан. Аз обаче се питам кой друг може да се мярка на местата, на които е била Лекси Паркс.

Холър насочи показалец към него и поклати одобрително глава.

— Алтернативна теория за престъплението. Алтернативен заподозрян. Загрях. Бива си я тази тактика.

— Не, не я бива, или поне засега. И трябва да те предупредя. Утре няма да се държа любезно с твоя клиент. Той е обвинен в убийство и точно така ще се отнасям към него. Когато приключим, Фостър вече може да не иска да работя за тебе или за него.

Бош плъзна чашата си към бармана и се изправи. Видя, че някаква жена се озърта за свободно място, и й махна с ръка, че тръгва.

— Ще се видим утре в девет — каза на Холър. — Гледай да не се успиш.

— Не се бой — отвърна Мики. — Ще те чакам.

9

Елис и Лонг наблюдаваха от автомобил, паркиран до тротоара на Лас Палмас Авеню, западно от задния паркинг на „Мъсоу & Франк“. В купето цареше спокойно мълчание, идващо от години на седене в коли и наблюдаване на хора. Преди известно време Лонг беше влязъл в ресторанта и от отсрещния край на бара бе видял, че адвокатът разговаря с някого — човек, когото Лонг не познаваше. Затова, когато оглеждаше паркинга и забеляза същия тайнствен непознат да стои под лампата пред будката на пазача, рязко се надигна на предната дясна седалка.

— Ей го оня — посочи Лонг. — Човека, с когото Холър имаше среща.

— Сигурен ли си? — попита Елис.

— Да — потвърди партньорът му. — Иди ти. За всеки случай.

В случай че мъжът при будката е запомнил Лонг от бара. Ала нямаше нужда да довършват такива изречения.

Елис остави бинокъла на таблото и слезе от колата. Лонг се прехвърли зад волана. Пак за всеки случай. Елис влезе в паркинга и се вмъкна между два автомобила — преструваше се, че току-що е паркирал и отива в ресторанта. Изчака мъжът да получи ключовете си от пазача и да се насочи към колата си. После излезе с ръце в джобовете и тръгна по същата алея, по която се приближаваше непознатият — гладко обръснат, строен, с гъста сива коса. Най-вероятно около петдесет и пет годишен, макар че можеше и да е от онези скапани късметлии, които изглеждат по-млади от истинската си възраст.

Точно преди да се разминат непознатият свърна наляво между два автомобила и отключи вратата на стар джип „Чероки“. Елис нехайно погледна към регистрационния му номер и когато продължи към стълбището пред задния вход на „Мъсоу & Франк“, натисна клавиша за бързо набиране, за да се свърже с Лонг. Когато партньорът му отговори, му съобщи модела и номера на колата и му каза, че влиза вътре, за да провери какво прави адвокатът.

— Мислиш ли, че трябва да проследя джипа? — попита Лонг.

Елис се замисли. По принцип не обичаше да се разделят. Но ако този човек участваше в играта, щяха да пропуснат шанса.

— Не знам — отвърна накрая. — Ти как смяташ?

— Влез вътре и си вземи бира. Аз ще видя къде отива тоя тип.

— С тая бракма сигурно не е много далече.

— Тия стари черокита са колекционерска рядкост.

— Бракма.

— Влез във форумите — десет бона за чероки в добро състояние. Най-малко. Ама че било на триста хиляди километра — пак десет бона!

— Добре де, няма значение. Влизам. Холър е на задния бар, нали така?

— Да, на задния. Без имена, не забравяй.

— О, я стига.

Елис чу двигателя на джипа да запалва зад него. После пак отзад го повика мъжки глас.

— Паркирахте ли, господине?

Той се завъртя и видя, че пазачът стои на вратата на будката.

— Не, оставих колата на улицата.

Елис махна с ръка към Лас Палмас, обърна се и се спусна по стълбището към коридора зад ресторантската кухня. Мина покрай старите дървени телефонни кабини и влезе в новия салон.

„Мъсоу & Франк“ беше почти на цял век. Имаше стар и нов салон, но дори това разграничение датираше отпреди петдесет години. Елис последва един престарял келнер с червена жилетка към стария салон и оттам мина в бара. Зад късметлиите, които бяха успели да се настанят на столчетата, имаше навалица от два реда правостоящи.

Видя Холър да седи в отсрещния край. Разговаряше с жена, седнала от лявата му страна. Явно я сваляше, а тя не поддаваше. Въпреки това барманът постави пред двамата нови чаши мартини. И шейкъри в лед.

Адвокатът нямаше да си ходи скоро. Елис се обърна и отиде в една от старите телефонни кабини при задния вход. Там вече нямаше телефонни апарати, но затвореното пространство осигуряваше известно уединение. Той затвори вратата, извади джиесема си и позвъни на Лонг.

— Следиш ли го?

— Да, движим се на север по Хайланд Авеню.

— Провери ли му номера?

— Информацията е скрита, пише ЛАПУ.

— Значи е ченге.

— Или пенсиониран полицай. Има вид на човек най-малко с четвърт век служба зад гърба.

— Както и да е, за какво са си приказвали с нашия човек?

— Няма как да разберем. Дай да го видим къде отива.

— Ще чакам тук. Нашият човек май сваля някаква мацка на бара.

— Ще ти се обадя.

* * *

Каквото и да смяташе Елис, синьото чероки пред Лонг си беше страхотна кола. Класически ръбест модел, едновременно удобен и солиден. Лонг се чудеше защо вече не произвеждат такива. Сега приличаха на всички други джипове. Разплути като старци с преливащи над колана шкембета. „Тлъсти трътки“, викаше им бившата му жена.

Непознатият вече пътуваше по Кауенга, пак на север. Лонг видя, че се включва левият мигач на черокито. Завиваше нагоре към хълмовете. Това щеше да усложни проследяването.

Лонг подмина джипа, който чакаше насрещното платно да се освободи, за да завие, погледна наляво и установи, че пътят се раздвоява веднага след завоя. Мълхоланд Драйв вляво, Удроу Уилсън вдясно.

Когато видя в страничното огледало, че черокито завива, включи аварийните светлини и направи обратен завой пред насрещния трафик, после изключи аварийните, настъпи газта и се понесе към отбивката. От задните светлини на черокито нямаше и следа.

Без колебание избра Мълхоланд, защото беше по-често използваната и по-дълга улица, но скоро след като се заизкачва по склона разбра, че е сбъркал. Пътят лъкатушеше и той не беше чак толкова далеч зад джипа — щеше да види задните му светлини на някой от следващите завои.

Обърна отново и този път пое по Удроу Уилсън, като вдигна неразумно висока скорост за този криволичещ път. Само му трябваше после Елис да му трие сол на главата задето е изпуснал непознатия. Майната му на ограничението на скоростта.

Удроу Уилсън беше тясна улица в жилищен квартал, която се виеше по склона от отсрещната страна на Мълхоланд. След пет-шест завоя Лонг най-после зърна пред себе си познатите светлини на черокито, намали и продължи да поддържа дистанцията. Джипът скоро отби под осветен навес до светлосин фолксваген костенурка. Лонг го подмина, без да намалява скоростта.

След втория завой нагоре по склона отби, изключи от скорост и провери джиесема си за пропуснати повиквания или есемеси от Елис. Нямаше нищо. Изчака три минути, угаси фаровете и се спусна обратно покрай къщата на непознатия — малка, издигаща се над склона сграда с изглед към сияещите светлини на града.

Запомни номера на фолксвагена. Освен това забеляза, че на тротоара е изнесен контейнер за смет.

* * *

На Холър не му вървеше с жената на съседния стол и преглъщаше поражението си с водка. Скрит сред навалицата, Елис го наблюдаваше в огледалото зад бара. Държеше бутилка бира като част от камуфлажа, но не пиеше. Никога не близваше алкохол.

Жената, която сваляше адвокатът, беше най-малко петнайсет години по-млада от него, а Холър нарушаваше основното правило при свалки с по-млади жени. Избягвай всякакво напомняне за възрастовата разлика — особено огледало зад бар.

Елис усети, че джиесемът в джоба му вибрира, и излезе в задния коридор. Влезе в една от телефонните кабини, остави шишето на пода, затвори вратата и прие повикването.

— Обектът се прибра вкъщи и май повече няма да излиза — съобщи Лонг.

— Къде?

— Горе на хълмовете. Бива си я къщата за полицейска заплата.

— Сигурен ли си, че няма да излиза?

— Не. Ако искаш да остана да го наблюдавам, още съм в района. Мога да се върна.

Елис се замисли. В главата му се оформяше план. Краткосрочен. Имаше нужда от Лонг в ресторанта. Докато доизчистваше детайлите, партньорът му наруши мълчанието.

— Идентифицирах го.

— Как? Кой е?

— Отпред беше паркирана друга кола, но когато я проверих, информацията пак беше скрита. Само че на тротоара има кофа за смет. Измъкнах две торби, отдалечих се и прерових боклука. Открих поща. Името му е едно такова странно — Йеронимус Бош. Всички писма са адресирани до него.

— Йеронимус. Като художника.

— Какъв художник?

— Няма значение. Върни се тук. Имам план да забавим нашия човек в „Мъсоу & Франк“.

— Дай ми петнайсет минути.

— Опитай да ги сведеш до десет. Май се кани да си ходи.

Елис затвори, вдигна бирата си и се върна на бара в стария салон. Холър още беше там, но жената, която допреди малко сваляше, я нямаше и на нейното място седеше мъж с бяла тениска и черно кожено яке. Адвокатът размахваше сребриста кредитна карта и се опитваше да привлече вниманието на бармана. Готвеше се да си върви.

Елис се пресегна между двама клиенти и остави бутилката си на бара. После се качи по стълбището и излезе от ресторанта. По обратния път към Лас Палмас Авеню видя потъналия в сенки пешеходен вход на обществен гараж, където можеше да чака Лонг и в същото време да наблюдава паркинга на „Мъсоу & Франк“.

Докато навлизаше в мрака, едва не се препъна в нещо. Разнесе се шумолене, последвано от изпъшкване.

— Мамка му бе, човек, това си е мойто място!

Елис бръкна в джоба си, извади джиесема си, включи дисплея и го насочи надолу. Някакъв мъж се измъкваше от мръсен спален чувал, проснат на бетонната настилка. Натъпканите му в найлонови пликове вещи бяха опрени на стената. Елис погледна назад и не забеляза никого на улицата. На ресторантския паркинг също нямаше и следа от Холър. Той отново се обърна към бездомника, взе решение и докато мъжът се изправяше на четири крака, го изрита в ребрата. Усети вибрациите от удара по целия си крак и разбра, че му е строшил някоя кост. Бездомникът се просна по гръб и издаде звук на ранено животно. Преди да успее да извика, Елис с цялата си тежест скочи върху гърлото му и му премаза гръкляна. След това се отдръпна и заби петата си в горния край на носа му. Нещастникът се отпусна безмълвно.

Елис прибра телефона в джоба си и зае позиция в ъгъла, откъдето можеше да наблюдава излизането на Холър. Съвсем скоро го видя да се появява от задния вход на ресторанта и процеди:

— По дяволите!

Докато плащаше на пазача и си взимаше ключовете, адвокатът не проявяваше признаци на алкохолно опиянение. Елис позвъни на Лонг.

— Къде си бе, мама му стара?

— На две минути от тебе. Току-що завих по Холивуд Булевард.

— Ще чакам на същото място. Включи радиото.

— Добре. Защо?

Елис прекъсна връзката, без да отговори. Забеляза, че докато крачи към линкълна си, Холър приказва по мобилния си телефон. Елис бръкна в джоба си, извади втори джиесем и го включи. Винаги носеше резервен, от който после можеше да се отърве. Докато го чакаше да зареди, зад него се разнесе гъргорене, което отекна в затвореното бетонно пространство. Той се обърна и отново заби петата си в мрака, където знаеше, че лежи бездомникът. Обувката му улучи плътна маса и гъргоренето утихна.

Щом апаратът зареди, Елис набра номера за спешни повиквания и изтегли ръкава на якето си пред дланта си, за да си промени гласа. Отговори телефонистка, която определи като чернокожа. Говореше спокойно и компетентно.

— Деветстотин и единайсет[5], какъв е случаят?

— Един тук шофира пиян, ще убие някого.

— Къде се намирате, господине?

— На Холивуд Булевард и Лас Палмас. Той тъкмо потегли пред мене по Холивуд.

— На изток ли пътува, или на запад?

— В момента на запад.

— Бихте ли описали автомобила?

— Черен линкълн „Таун кар“. — Елис и продиктува регистрационния номер на Холър.

— Изчакайте така, господине.

Той знаеше, че сега телефонистката ще прати съобщение в полицията, а после пак ще се върне на линия, за да вземе името и данните му, така че прекъсна връзката. Линкълнът на Холър излезе от паркинга на Лас Палмас, измина краткото разстояние до Холивуд Булевард и се размина с колата на Лонг.

Елис напусна скривалището си и излезе на улицата да пресрещне партньора си. В момента, в който техният додж „Чалънджър“ спря, той се наведе и остави резервния джиесем пред задната гума, за да го смачкат на тръгване. После отвори предната дясна врата, вмъкна се вътре и каза на Лонг да обърне. На полицейската честота вече излъчваха съобщението за вероятно шофиране в нетрезво състояние.

— До всички патрули в района на Холивуд: информация от гражданин за шофьор в нетрезво състояние, пътуващ на запад по Холивуд Булевард при Лас Палмас Авеню. Заподозреният шофира нов черен линкълн „Таун кар“…

Кабелът на микрофона беше прехвърлен през огледалото за обратно виждане. Някога плътно навитите спирали се бяха отпуснали с времето. Елис откачи микрофона и го вдигна пред устата си.

— Шест-Виктор-петдесет и пет, движим се на запад по Холивуд Булевард и сме на около минута от мястото.

Отпусна бутона за предаване и се обърна към партньора си.

— Карай на запад по Холивуд. Нашият човек сигурно си отива вкъщи.

Лонг настъпи газта и когато стигна до първата пряка обърна и се насочи към Холивуд Булевард. Докато минаваха покрай тъмния вход на гаража, Елис хвърли поглед натам.

— Какво ще правим? — попита Лонг.

— Ще го спрем и ще го арестуваме за шофиране в нетрезво състояние. Това би трябвало да го позабави.

— Ами ако не е пиян?

— Няма значение, нали е адвокат. Ще откаже тест и дрегер и ще се наложи да му взимаме кръв. Така или иначе ще го арестуваме. Искам да хвърля един поглед на багажника му.

Лонг само кимна.

Настигнаха Холър на червен светофар на кръстовището с Ла Бреа Авеню.

— Сега ли? — попита Лонг.

— Не. Елис поклати глава. Изчакай да пресече Ла Бреа и да влезем в жилищния квартал. По-малко хора. По-малко камери.

Отново заговори в микрофона:

— Шест-Виктор-петдесет и пет, настигнахме вероятния нарушител на червен светофар на Холивуд и Камино Палмеро Стрийт. Пратете патрул за подкрепление.

Когато светна зелено, Лонг изпревари няколко коли, мина зад линкълна и включи светлинната сигнализация. Холър отби до тротоара пред двуетажна жилищна сграда и спря.

— Аз поемам — заяви Елис.

Отвори жабката и извади пластмасова свинска опашка. Не искаше да използва белезници, защото възнамеряваше да предаде Холър на патрула и двамата с Лонг да претърсят линкълна.

— Слиза — каза партньорът му.

Елис вдигна очи и погледна през предното стъкло. Адвокатът вече беше слязъл. Разговаряше по джиесема си. Прекъсна връзката, хвърли телефона в колата си, натисна заключващия бутон и затвори вратата. После постави длани върху покрива на автомобила и зачака.

— Той току-що заключи колата отбеляза Лонг. — Ключовете сигурно са вътре.

— Скапаняк. Мисли си, че няма да я отворим.

Елис се измъкна навън и мина между двата автомобила, за да стигне до Холър.

— Здравейте, детектив — каза адвокатът.

— Пили ли сте тази вечер, господине? — попита го Елис.

— Да — отвърна Холър. — Обаче не толкова, че да ме спирате.

— Получихме съобщение на телефона за спешни повиквания с описание на вашата кола и предупреждение за опасно шофиране. Карахме непосредствено зад вас в продължение на четири-пет преки и вие криволичехте през цялото време.

— Глупости. Видях ви. Изпреварвахте колите зад мен, за да ме настигнете.

— С кого разговаряхте? Известно ли ви е, че е забранено да разговаряте по мобилен телефон по време на шофиране?

— Отговорът на първия ви въпрос е, че това не е ваша работа. Що се отнася до втория ви въпрос, аз позвъних чак след като спрях. Това не е забранено. Е, хайде, вършете си работата, детектив.

— Всъщност съм обикновен полицай. Откъде идвате?

— От „Мъсоу & Франк“.

— Ядохте ли нещо, или само пихте?

— Изядох няколко маслини.

— Бихте ли ми показали шофьорската си книжка?

— Разбира се. Може ли да бръкна във вътрешния джоб на сакото си, полицай?

— Бавно.

Холър извади портфейла си и подаде на Елис шофьорската си книжка. Полицаят й хвърли един поглед и я прибра в задния си джоб. После каза:

— Сега ще се качим на тротоара и ще проведем полеви тест за трезвеност.

— Напротив, няма. Спирате ме, без да съм ви дал повод, и моето съдействие приключва с това, че отбих и ви дадох шофьорската си книжка.

— Нали разбирате, че отказът да се подложите на полеви тест за трезвеност или проверка с дрегер е причина за арест и отнемане на шофьорската ви книжка? После така или иначе ще ви откараме в болница и ще ви вземем кръв.

— Разбирам, но както вече ви казах, вършете си работата. Не съм пиян, в състояние съм да шофирам и не съм ви дал повод да ме спрете. Всичко това са пълни глупости. Имате ли камера на таблото в колата си?

— Не, господине.

— Няма проблем. По Холивуд Булевард има предостатъчно камери.

— Желая ви късмет.

— Нямам нужда от късмет.

— Предполагам, че сте адвокат, господине.

— Точно така. Само че вие вече го знаехте.

Елис забеляза, че зад техния необозначен седан спира патрулка, и извади свинската опашка от джоба на якето си.

— Бихте ли свалили дясната си ръка от колата? Поставете я зад гърба си.

— Разбира се.

Елис завърза ръцете му и стегна свинската опашка прекалено здраво, но Холър не възрази.

* * *

След като униформените полицаи отведоха адвоката в болница, за да му вземат кръв, Елис си сложи ръкавици за оглед на местопрестъпление, извади надуваем клин и пластина за отваряне на автомобилни врати от багажника на доджа и отиде при линкълна.

Холър се мислеше за много хитър, като бе заключил ключовете си в колата, но Елис беше още по-хитър. Изчака да отмине поредната вълна на трафика и пъхна клина в цепнатината между рамката на предния страничен прозорец и купето. После започна да стиска помпичката и клинът постепенно се наду и отвори двусантиметров процеп. Полицаят провря през него металната лента и натисна електрическия бутон върху страничната облегалка на вратата. И четирите ключалки изщракаха. Това автоматично изключваше и алармата. Елис отвори предната врата, пресегна се вътре и отключи багажника. Бяха наблюдавали адвоката достатъчно, за да му е известно, че Холър работи в колата си и държи документите в багажника. Патрулните полицаи бяха повикали автовоз от служебния гараж да прибере линкълна. Елис смяташе, че до пристигането му разполага поне с половин час за работа с документите.

Видя джиесема на адвоката на седалката, наведе се и го вдигна. Когато отвори екрана обаче установи, че е защитен с парола и съответно безполезен за него. Тъкмо се канеше да го захвърли, когато телефонът започна да звъни. Обаждаше се някоя си Дженифър Аронсън. Не я познаваше, но запомни името й и пусна джиесема на седалката.

Елис затвори предната врата и отвори задната. Наведе се вътре и видя на пода зад предната лява седалка куфарче. Отвори го на седалката и провери съдържанието му. Имаше три бележника с нечетивни записки. Отделен бележник за всяко дело. Имаше и купчина визитни картички, прихванати с ластик. Нищо особено. Затвори куфарчето и го върна на пода. После се измъкна навън и затръшна вратата.

Докато се насочваше към багажника, се обърна към партньора си в доджа. Лонг, който следеше полицейската честота, му даде знак с палци нагоре. Всичко беше наред. Елис кимна.

В багажника видя три продълговати кашона с папки. Златна мина. Бързо се зае да преглежда разделителите, докато не стигна до този с надпис „Фостър“.

Ухили се. Точно това му трябваше.

10

Вратата на стаята на дъщеря му беше затворена, но отдолу струеше светлина. Бош почука и каза:

— Ей, прибрах се.

— Здрасти, тате — извика в отговор Мади.

Хари зачака покана. Нищо. Почука отново.

— Може ли да вляза?

— Естествено. Отключено е.

Той отвори вратата. Дъщеря му напъхваше спален чувал в голям платнен сак на колела. До екскурзията останаха още няколко дни, но тя подготвяше всичко от списъка, който им бяха дали в училище.

— Вечеряла ли си? — попита Бош. — Взех храна от „Панера“[6].

— Вечерях. Ти не се обади, затова си направих сандвич с риба тон.

— Можеше да ми пуснеш есемес.

— Ти също.

Хари реши да не задълбава повече в практиките им на общуване. Не искаше да се карат. Посочи сака и пръснатата на пода екипировка за къмпингуване.

— Вълнуваш ли се?

— Не особено — отвърна Мади. — Всъщност нямам никакъв опит с къмпингуването.

Бош се зачуди дали това е критика към него. Никога не я беше водил на къмпинг. Самия него никога не го бяха водили на къмпинг, ако не се броеше спането в палатки и окопи във Виетнам.

— Е, сега ще се научиш — каза той. — Ще си с приятели и ще се забавлявате.

— С хора, които сигурно повече няма да видя след като завърша — отбеляза дъщеря му. — Не знам защо… Искам просто да кажа, че екскурзията би трябвало да е по желание. А не задължителна.

Бош кимна. Настроението и явно щеше да става още по-мрачно с всеки негов следващ опит да я ободри. Вече му се беше случвало.

— Виж, имам да чета едни неща — каза той. — Лека нощ, миличка.

— Лека нощ, тате.

Хари се приближи до нея и я целуна по темето. После посочи големия сив сак на пода и каза:

— Мисля, че трябва да носиш спалния чувал отделно. Иначе ще ти заеме прекалено много място.

— Не — отсече Мади. — Казаха всичко да е само в един сак и не успях да намеря по-голям.

— Добре, извинявай.

— Тате, колко си пил, между другото?

— Едно мартини. С чичо ти. Аз си тръгнах, той остана.

— Сигурен ли си?

— Да. Понеже имам работа. Е, лека нощ.

— Лека нощ.

Бош излезе, затвори вратата и си напомни, че дъщеря му е на етап от живота си, в който е подложена на силен стрес. Мади се учеше да се справя с това, но когато изпускаше парата, той често ставаше обект на атаките й. Не можеше да я обвинява и не биваше да се разстройва. Само че е лесно да се каже…

Съжаляваше, че беше хвърлил чичо Мики на акулите.

Отиде в кухнята да вечеря. Сам.

11

Цъфна на адвокатското гише във фоайето на централния мъжки затвор точно в 9.00, но Мики Холър го нямаше. До гишето стоеше млада жена с куфарче.

— Господин Бош? — каза тя, когато Хари се приближи.

Той не отговори веднага. Още не беше свикнал да се обръщат към него с „господин“.

— Същият — отвърна накрая.

Жената му подаде ръка. Хари трябваше да премести папката, която носеше, под другата си мишница, за да се ръкува.

— Аз съм Дженифър Аронсън. Работя при господин Холър.

Даже да се бяха срещали, Бош не си я спомняше.

— Той трябваше да ме чака тук.

— Да, знам. В момента е зает, но аз ще ви вкарам при господин Фостър.

— Не трябва ли да ме придружава адвокат?

— Аз съм адвокат, господин Бош. И съм помощник-адвокат в този процес. Вършила съм доста работа по вашето гражданско дело.

Бош осъзна, че я е оскърбил. Подведен от възрастта й — тя най-вероятно още нямаше трийсет, — я беше помислил за секретарка на Холър.

— Извинявайте. Обаче очаквах да се срещна с него. Къде е той?

— Излезе нещо спешно, което ще го забави, но ще се опита да дойде при първа възможност.

— Това не ме устройва. Ще му позвъня.

Хари се отдръпна от гишето, за да се обади по телефона. Аронсън го последва.

— Не можете да се свържете с него. Хайде да влезем и да започнем разговора, а господин Холър ще пристигне веднага щом се освободи.

Бош затвори, след като записаният глас на Холър му предложи да остави съобщение, и погледна Аронсън. Виждаше, че го лъже или крие нещо.

— Какво се е случило?

— Моля?

— Къде е той? Криете нещо от мене.

На лицето й се изписа разочарование, че не е успяла да го заблуди.

— Добре де, той е в градския затвор — накрая призна тя. — Снощи го арестуваха по изфабрикувано обвинение в шофиране в нетрезво състояние. Платих му гаранцията и всеки момент ще го освободят.

— Аз бях с него снощи. — Бош повдигна вежди. — По кое време се е случило?

— Към десет.

— Защо казвате, че обвинението е „изфабрикувано“?

— Защото ми позвъни, когато го принудиха да спре, и ми обясни всичко. Каза, че вероятно са го причаквали пред „Мъсоу & Франк“. Често се случва. Целенасочено наблюдение. Постоянно накисват разни хора.

— Пиян ли е бил? Аз си тръгнах към седем и половина осем. Той е останал поне още два часа.

— Каза ми, че не е пиян и че щял да се разстрои, ако ви съобщя всичко това. Моля ви, хайде да влезем и да започнем разговора.

Бош поклати глава. От цялата тази история започваше да му писва.

— Дайте да вършим работа — отстъпи той.

— Ще ви трябва това писмо. Аронсън бръкна в куфарчето си и му подаде сгънат лист. Тук се казва, че сте следовател и работите при господин Холър по този случай. Формално ще работите под ръководството на Денис Войчеховски, който има лиценз за частен детектив.

Бош разгъна листа и бързо го прочете. Оттук нататък нямаше връщане. Знаеше, че ако приеме тези условия и използва писмото, за да получи достъп до затвора, официално ще стане следовател в полза на защитата.

— Сигурна ли сте, че ще ми трябва?

— Ако искате да влезете и да се срещнете с господин Фостър, ще имате нужда от правен статут.

Хари прибра листа в джоба на сакото си и каза:

— Добре, да вървим.

* * *

Дей’Куан Фостър изобщо не отговаряше на представите на Бош. Заради жестокостта, с която беше извършено убийството на Лекси Паркс, Хари очакваше да види мъж с внушителен ръст и мускули. Това нямаше нищо общо с действителността. Фостър беше слаб и по-голямата с поне два номера затворническа униформа му висеше. Бош осъзна, че погрешната му представа се дължи на предубедеността му във вината на Фостър.

Надзирателят настани обвиняемия на стола от отсрещната страна на масата, свали му белезниците и излезе от малкото помещение.

Фостър носеше косата си на стегнати афро плитки. Отляво на шията му беше татуирана целувка с червило. От другата страна имаше татуировка със синьо мастило, която Бош не можеше да различи ясно на тъмнокафявия фон на кожата му. Фостър явно се смути от появата на двама души. Младата жена побърза да представи себе си и Бош.

— Господин Фостър, не съм сигурна дали си ме спомняте. Аз съм Дженифър Аронсън и работя при господин Холър. Бях с него, когато ви предявиха обвинението, и на предварителното изслушване също.

Фостър кимна — спомняше си я.

— Адвокатка ли си?

— Да, аз съм помощник-адвокат по вашето дело. А това е господин Бош, който е нашият следовател по този случай. Той иска да ви зададе някои въпроси.

Хари не си направи труда да я коригира. Още не беше дал официалното си съгласие въпреки съдържанието на писмото.

— Къде е Холър? — попита Фостър.

— В момента е възпрепятстван поради друг случай — отвърна Аронсън. — Но възнамерява да дойде преди господин Бош да е приключил.

„Възпрепятстван поради друг случай“ — помисли си Бош. Е, можеше да се каже и така.

Фостър погледна Бош и онова, което видя, явно не му хареса.

— Мязаш ми на кука — отбеляза той.

Хари кимна.

— Бях.

— В ЛАПУ ли?

Бош кимна повторно.

— Майната ти — изсумтя обвиняемият. — Искам друг да работи по моя случай. Не ща ник’ви ушави от ЛАПУ.

— Първо, господин Фостър, вие нямате право на избор — намеси се Аронсън. — И второ, господин Бош е експерт в разследванията на убийства и е един от най-добрите в тази област.

— И пак не ми харесва — упорстваше арестантът. — В южните квартали ченгетата не си мърдат пръста, като очистят някой. Навремето, като бях в бандата, за пет години изгубихме девет момчета и ЛАПУ не арестува никой, нямаше процес, нищо.

— Аз не съм работил в южните квартали — заяви Хари.

Фостър демонстрира презрението си, като скръсти ръце и завъртя главата си наляво. Сега Бош ясно видя татуировките от дясната страна на шията му — обичайния символ на Крипс, шестица в центъра на шестолъчна звезда, образувана от два триъгълника. Знаеше, че върховете на звездата означават нещата, на които уж е основана бандата — живот, вярност, любов, знание, мъдрост и разбиране. До символа имаше стилизиран текст: „Туки RIP“. Бош знаеше и кой е Туки — Стенли Уилямс, един от основателите на бандата, екзекутиран в „Сан Куентин“.

— Твърдите, че не сте извършили убийството, в което ви обвиняват — започна Хари. — Ако е вярно, мога да ви помогна. Ако лъжете, ще ви навредя. Чисто и просто. Ако искате да се заема, ще го направя. Не е заложен моят живот.

Фостър светкавично се завъртя към него.

— Майната ти, ченге. Щом си от ЛАПУ, не ти пука дали съм невинен. Само и само да имате на кой да го припишете, друго не ви интересува. Викате си, ако не съм извършил това, трябва да съм извършил нещо друго, тогаз к’во пък, по дяволите, няма значение.

Бош се обърна към Аронсън и каза:

— Ние тук ще се оправим. Защо не идете да потърсите Мики и да го доведете?

— Мисля, че е по-добре да остана тук, докато провеждаме този разговор — възрази младата адвокатка.

— Не, сериозно, ще се оправим. И без това аз провеждам разговора. Можете да ни оставите.

Погледна я многозначително и тя схвана посланието. Отново обидена, се изправи, отиде при вратата и почука. Бош я изчака да излезе и пак се обърна към арестанта.

— Господин Фостър, не съм тук, защото искам да се сприятеля с вас. Вие също не го искате. Ще ви кажа обаче следното. Ако не сте извършили това престъпление, аз съм човекът, който ви трябва. Защото, ако вие сте невинен, истинският виновник е на свобода. И аз ще го открия.

Отвори папката и плъзна една от снимките от местопрестъплението по масата. Едър план на обезобразеното, неразпознаваемо лице на Александра Паркс. Според рапортите, когато съпругът и я намерил, върху главата и имало възглавница. Психологическият профил предполагаше, че убиецът се е срамувал от извършеното и затова е покрил лицето на жертвата. Ако действително беше така, Бош очакваше Фостър да реагира при тази ужасяваща гледка.

И Фостър реагира. Погледна снимката, после рязко отметна глава и вдигна очи към тавана.

— Господи! Боже Господи!

Хари внимателно го наблюдаваше и следеше реакцията му. Смяташе, че през следващите няколко секунди ще реши дали Фостър е убил Александра Паркс. Самотен съдебен заседател, четящ нюансите в изражението на обвиняемия преди да издаде присъдата.

— Махни я — промълви арестантът.

— Не, искам да я разгледате — настоя Бош.

— Не мога.

Фостър посочи снимката на масата, без да откъсва поглед от тавана.

— Не мога да повярвам. Те твърдят, че съм го направил аз, че аз бих могъл да направя такова нещо с лицето на жена!

— Точно така.

— Майка ми ще е на процеса и те ще покажат това?!

— Сигурно. Освен ако съдията не сметне, че снимката ще настрои съдебните заседатели срещу вас. Всъщност това е много вероятно.

От гърлото на Фостър се изтръгна дълбок стон. Като на ранено животно.

— Погледни ме, Дей’Куан — заповяда му Бош. — Погледни ме.

Фостър бавно наведе глава и го погледна, но така, че да не вижда фотоса на масата. Хари прочете в очите му мъка и съчувствие. По време на службата си като детектив беше седял срещу много убийци. Повечето, особено психопатите, бяха отлични лъжци. Ала в крайна сметка очите им винаги ги издаваха. Психопатите са хладнокръвни. Могат да говорят съчувствено, но в очите им няма нищо. Бош винаги се взираше в очите им.

— Ти ли го извърши, Дей’Куан? — попита той.

— Не — заяви Фостър.

Очите му показваха че казва истината. Хари се пресегна и обърна снимката наопаки.

— Добре, а сега се успокой.

Фостър седеше прегърбен и изглеждаше ужасно измъчен. Осъзнаваше, може би за пръв път, че го обвиняват в най-страшното престъпление.

— Струва ми се, че ти вярвам, Дей’Куан. Това е хубаво. Лошото е, че твоята ДНК е открита в тялото на жертвата, и трябва да обясним присъствието и там.

— Няма как да е мойта.

— Това е просто отрицание и не ни върши работа. Засега точната наука е срещу тебе. Съвпадението на ДНК много улеснява прокурора, Дей’Куан. Ако не успеем да го обясним, може да се пишеш мъртвец.

— Не мога да го обясня. Знам, че не е от мене. И толкоз.

— Тогава как се е озовала там, Дей’Куан?

— Не знам! Това е подхвърлена улика, нещо такова!

— От кого е подхвърлена?

— Не знам!

— От полицията ли?

— От някой.

— Бил ли си там оная нощ? В къщата на жената?

— По дяволите, не!

— А къде беше?

— В ателието. Рисувах.

— Не си бил в ателието. Лъжеш. Шерифското управление има свидетел, който твърди, че се отбил в ателието. Тебе те нямало там.

— Там бях.

— На процеса той ще излезе и ще свидетелства, че е идвал в ателието и тебе те е нямало. Като прибавиш към това и ДНК съвпадението, с тебе е свършено. Край. Разбираш ли?

Бош посочи обърнатата наопаки снимка.

— При такова престъпление никой съдия и нито един съдебен заседател няма да се поколебаят да те осъдят на смърт. Ще те сполети участта на Туки.

Замълча за миг, за да даде време на арестанта да го осмисли, после продължи по-меко:

— Нали искаш да ти помогна, Дей’Куан? Трябва да знам всичко. Добро и лошо. Можеш да излъжеш адвоката си, но не и мене. Аз ще позная. Пак те питам: къде беше? Ако не ми кажеш, ще си тръгна. Е, какво избираш?

Фостър заби поглед в масата. Бош зачака. Виждаше, че арестантът ще се огъне и ще му разкаже всичко.

— Добре — отвърна Фостър накрая. — Глей са к’во стана. Бях там, в Холивуд. И не бях с жена ми.

— Ясно. — Хари кимна. — Коя е тя?

— Не е тя.

12

Холър беше популярен адвокат — прославен или злополучно известен, в зависимост от гледната точка. Беше получил абсолютната санкция за одобрение в Лос Анджелис филм по един от неговите случаи, в който играеше не кой да е, а самият Матю Макконъхи. Освен това на последните избори се бе кандидатирал за окръжен прокурор, но беше изгубил заради скандал, избухнал когато негов клиент, когото по-рано бе отървал от присъда за шофиране в нетрезво състояние, уби двама души и загина, отново шофирайки пиян. Така или иначе, Холър се „радваше“ на медийна известност и надзирателите в градския затвор услужливо забавиха освобождаването му, докато пресата бъде надлежно уведомена за задържането му, арестантската му снимка бъде качена в интернет и пред входа на затвора се съберат достатъчно репортери, за да отразят детайлно публичното му опозоряване.

Бош и Дженифър Аронсън, която изпълняваше ролята на адвокатка на Холър, отидоха в затвора, за да го предупредят какво го очаква навън. Аронсън имаше план, според който Хари щеше да спре джипа си пред вратата, Мики щеше да се качи отзад и бързо щяха да изчезнат. Само че Холър заяви, че не желаел да участва в такова страхливо бягство. След като получи личните си вещи, той извади вратовръзката от джоба на костюма си и си я сложи. Приглади я на гърдите си и излезе навън с високо вдигната глава. Насочи се право към журналистическата тълпа, изчака малко обективите да го фокусират и микрофоните да бъдат протегнати към него и започна да говори.

— Искам да кажа само, че станах обект на опит за полицейско сплашване. Но не съм се уплашил. Накиснаха ме и ме арестуваха. Не съм шофирал пиян и няма доказателства за такова нещо. Ще оспоря обвинението и ще докажа невинността си. Няма да успеят да ми попречат да защитавам онеправданите членове на нашето общество. Благодаря ви.

Надигна се врява и репортерите го отрупаха с въпроси. Гърлен женски глас заглуши останалите:

— Защо се опитват да ви сплашат?

— Не знам още — отвърна Холър. — Водя няколко дела, в които възнамерявам да защитя клиентите си, като изоблича полицията. Те го знаят. Натискът може да идва от всяка заинтересувана страна.

Същата жена зададе доизясняващ въпрос:

— Възможно ли е да е свързано с делото за убийството на Лекси Паркс?

— Нямам представа — отвърна адвокатът. — Известно ми е само, че с мен постъпиха несправедливо. И тази постъпка ще бъде наказана.

— Взели са ви кръв в „Куин ъв Ейнджълс“ — извика друг репортер. Бош знаеше, че е от „Таймс“, макар да не си спомняше името му. Но човекът имаше източници в полицейското управление и обикновено разполагаше с достоверна информация. — Според ЛАПУ концентрацията на алкохол е била едно цяло и едно на хиляда. Това е над законовата граница.

Холър кимна, сякаш очакваше тези думи и се радваше на възможността да оспори обвинението.

— Резултатът беше нула цяло и шест — провери си източника, Тайлър. После в ЛАПУ използваха грешна екстраполационна формула, за да го изтеглят над границата от нула цяло и осем по време на ареста. Формулата няма да издържи в съда и аз ще бъда оправдан.

Бош трябваше да отиде да докара колата, но искаше да догледа представлението на Холър. Адвокатът проявяваше невероятно спокойствие и самоконтрол пред навалицата от журналисти. Държеше се смело и непоколебимо. Хари му се възхищаваше. Нищо чудно, че омайваше съдебните заседатели.

— Но вие и преди сте били арестуван за шофиране в нетрезво състояние, нали? — попита друг репортер.

— Не става въпрос за преди — отвърна Холър. — Става въпрос за сега и дали искаме нашето полицейско управление да упражнява тормоз над мирните граждани. Държавата все повече се намесва в живота ни. Къде можем да окажем съпротива? Ето, аз оказвам своята съпротива тук!

Въпросите започнаха да се повтарят и да се отклоняват от темата. Стана ясно, че репортерите няма да престанат да питат, докато Холър не престане да отговаря. Тълпата се състоеше от представители на местната новинарска преса и на по-неутрални развлекателни медии. Мики се нареждаше сред онези малцина, които бяха интересни и за двете групи. Последният въпрос, който Бош чу преди да завие зад ъгъла на път за гаража, беше дали Холър поддържа връзка с Матю Макконъхи и ще има ли продължение на „Адвокатът с линкълна“.

Мики отговори, че не знаел.

13

Холър умираше от глад. Бил отказал предложената му в затвора закуска от сандвич с лионска наденица и ябълка. Но преди да яде искаше да вземе колата и джиесема си.

Аронсън ги остави, за да се върне към собствените си ангажименти в съда. Бош закара Холър в Полицейския служебен гараж и по пътя адвокатът му разказа за ареста и защо е сигурен, че цивилните ченгета, които го закопчали, го били дебнали в засада. Нищо в разказа не доказваше такова заключение и Хари реши, че това си е чиста проява на параноя. Струваше му се странен обаче фактът, че Холър е задържан от цивилни полицаи, и се чудеше дали Мики не е станал случаен обект на операция на нравствената полиция.

ПСГ се поддържаше по договор от фирмата „Холивуд Тоу“ на Мансфийлд Авеню. Холър плати дължимата такса, без да спори, и служителят му подаде ключовете от колата. Адвокатът се вторачи в тях, после попита:

— Да не сте ми разбили колата?

Мъжът хвърли поглед на документа, който Холър току-що беше подписал, и каза:

— Не сме, господине. Няма разбити ключалки — тук пише, че автомобилът е бил отключен при нашето пристигане. Ние следим подобни неща, господине. Ако желаете да направите възражение или да подадете жалба, ще ви дам да попълните съответния формуляр.

— Сериозно? Басирам се, че тутакси ще разгледат жалбата ми. Я просто ми кажете къде с колата.

— Двайсет и трето място. По централната пътека и наляво.

Бош последва Холър към линкълна. Мики първо вдигна джиесема си от предната седалка и провери дали са го бърникали. Телефонът беше защитен с парола и изглеждаше невредим. После отвори багажника и прегледа трите кашона, като отмяташе разделителите с показалец, за да се увери, че всичките му папки са налице. Накрая извади куфарчето си и го отвори върху покрива на колата.

— Имали са предостатъчно време да преснимат каквото им е трябвало — изсумтя сърдито.

— Кой? — попита Бош.

— Който и да е. Ченгетата, които ме спряха. Или онзи, който ги е пратил.

— Непременно ли трябва да се държиш така?

— А как да се държа?

— Струва ми се, че изпадаш в параноя. Ти си пил на бара три часа, по мои сметки.

— Аз си знам мярката. Не бях пиян и определено нямах проблем да шофирам. Когато ме спряха, слязох и заключих колата. С ключовете вътре. Сега тоя тип тука ми разправя, че била отключена, когато пристигнал автовозът. Това как ще ми го обясниш?!

Бош не отговори. Холър затръшна капака на куфарчето и го погледна.

— Добре дошъл от другата страна на съдебната зала, Хари. Хайде да вървим да ядем. Умирам от глад.

Заобиколи отзад и затвори багажника.

* * *

Всеки се качи на своята кола и отидоха в „Пинкс“ на Ла Бреа. Беше рано за обяд и нямаше сериозна опашка. Взеха си храната и се настаниха на една от масите в задния салон. Докато Холър лакомо ядеше, Бош му предаде разговора си в затвора и обяснението на Дей’Куан Фостър за опроверганото му алиби. Холър довърши хотдога, без да си направи труд да избърше горчицата от устата си.

— Не е за вярване, че предпочита да влезе в затвора, но да не издаде тайната си — завърши Хари.

— Той е горд човек и има положение в обществото. Плюс жена и деца. Не е искал да изгуби всичко това. Пък и според мене, когато си невинен, дълбоко в себе си винаги си мислиш, че ще се спасиш, че истината ще те направи свободен и тям подобни тъпотии. Даже стар гангстер като него вярва в тия измишльотини.

Бош побутна недокоснатия си хотдог към Холър и поклати глава.

— Глупости.

— Така си е.

— Не, нямам предвид това, че истината ще те направи свободен. Имам предвид твоите глупости.

— Какви мои глупости?

— Я стига. Цялата тази история е инсценировка. Ти ме накисна.

— Не те разбирам.

— Много добре ме разбираш, Мик. Подхвърли ми стръвта и си знаел, че в крайна сметка ще последвам миризмата до затвора, за да приказвам с Дей’Куан. Знаел си, че те имат свидетел, който опровергава алибито му. Но истината вече ти е била известна. Още отначало ти е била известна.

Холър отхапа от втория хотдог и се опита да се усмихне с пълна уста. Преглътна и най-после избърса горчицата от устата си със салфетка.

— Виж сега, другия път като ще ми даваш своя хотдог, не му слагай толкова много горчица, става ли?

— Ще го запомня. Не сменяй темата. Не разбирам следното: щом Дей’Куан ти е казал истината за алибито си, защо мен първо се опита да ме излъже?

— Може отначало да ти е нямал вяра. Може да те е преценявал.

— И това са глупости. Обаче ме кара да се питам защо и ти не ми каза. И ти ли си ме преценявал?

— Не, не, нищо подобно. Направих го, защото трябваше да те вербувам.

— Да ме вербуваш? Ти ме използва!

— Възможно е. Но може и да съм те спасил.

— От какво?

— Ти си експерт в разследването на убийства. Лосанджелиското полицейско управление е решило, че вече не им трябваш. Има места, има хора, които все още се нуждаят от теб.

Бош поклати глава и постави дланите си на масата.

— Защо веднага не ми разкри всичко както си е и не ме остави сам да направя избор?

— Какво? Искаш да кажеш да ти разкрия, че клиентът ми е обвинен в най-отвратителното убийство в този град, откакто накълцаха Никол Симпсън, че негов ДНК материал случайно е открит в тялото на жертвата и той случайно лъже за алибито си, понеже всъщност се е въргалял в някакъв мотел с травестит, представящ се под името Синди, така ли? Да, така със сигурност щях да те убедя, как пък не!

Хари продължи да мълчи, защото усещаше, че има още. И се оказа прав.

— А ето и неприятната новина. Колкото и да е шантаво, това алиби вече не може да се докаже, защото Синди е бил убит на една холивудска уличка преди да успея да се добера до него.

Бош се напрегна и се наведе напред. Фостър не му беше казал за това.

— Кога се е случило?

Още през март.

— Преди или след задържането на Фостър за убийството на Паркс?

— След.

— Колко след?

— Няколко дни, струва ми се.

Хари се замисли за миг, после зададе следващия си въпрос:

— Арестували ли са някой за убийството му?

— Не знам. Доскоро не бяха. Тъкмо затова ми трябва следовател, Хари. Експерт по разследване на убийства. Сиско тъкмо започваше, когато падна с мотора си и се контузи.

— Трябваше да ми кажеш всичко това.

— Току-що го направих.

— Трябваше да го науча по-рано.

— Така или иначе, вече го знаеш. Е, с мен ли си, или не?

14

Бош смяташе, че ще умре скоро. Нямаше здравословни проблеми, които да го карат да си мисли така. Дори беше в добра форма за човек на неговата възраст. Преди години бе разследвал едно убийство, свързано с кражба на радиоактивен материал. Тогава се бе изложил на облъчване и го лекуваха. Отначало му правеха рентгенови снимки на гърдите два пъти годишно, а напоследък — само по веднъж, и всичко изглеждаше наред. Не се дължеше на това, нито на каквото и да било друго в работата, която бе вършил в продължение на повече от три десетилетия.

Причината да смята така беше дъщеря му. Бош бе „късен баща“. Научи, че има дете, когато Мади беше почти четиригодишна, а я взе при себе си на тринайсет. Оттогава бяха изтекли само пет години, но Хари вече вярваше, че родителите не виждат децата си само такива, каквито са, а и каквито се надяват да са в бъдеще. Щастливи, удовлетворени, спокойни. Когато Мади заживя при него, той не започна веднага да я вижда такава, но заслужи това право съвсем скоро. Нощем затваряше очи и я виждаше пораснала: красива и самоуверена, щастлива и изцерена. Без страх в душата.

Мина време и дъщеря му достигна възрастта на младата жена от въображението му. Ала въображението му не стигаше по-надалеч. В него тя не ставаше по-възрастна и според Бош това се дължеше на факта, че единият от двамата няма да е на този свят. Не искаше Мади да си отиде и затова си мислеше, че няма да го има самия него.

Когато се прибра, реши, че трябва да разкаже на дъщеря си какво прави, но видя, че вратата на спалнята й е затворена. Прати й есемес, в който я молеше да излезе да поговорят.

Тя се появи вече по пижама.

— Добре ли си? — попита Хари.

— Разбира се. Защо?

— Не знам. Май се готвиш да спиш.

— Тъкмо се преоблякох. Лягам си рано, за да си наваксам сън.

— Моля?

— Нали разбираш, нещо като зимен сън. Едва ли ще спя достатъчно на екскурзията.

— Събра ли си вече багажа?

— Останаха ми още няколко неща. Е, какво има?

— Ще вечеряш ли?

— Не, опитвам се да живея здравословно.

Това означаваше, че сигурно се е погледнала в огледалото и тъй като е видяла нещо, което не забелязва никой друг, е решила да отслабва.

— Пропускането на хранене не е здравословно, Мади — сгълча я Бош.

— Тъкмо ти ли го казваш?! Колко пъти си забравял да се храниш по време на разследване?!

— Понеже или е нямало къде да ям, или не съм имал време.

Тя направи типичната си физиономия, с която му даваше да разбере, че разговорът е приключен.

— Просто ме остави да правя както си знам, тате. Това ли е всичко?

Хари се намръщи.

— Ами… не. Исках да ти разкажа с какво се занимавам, обаче мога да го направя и друг път.

— А, не, разкажи ми — подкани го Мади, зарадвана, че повече няма да обсъждат начина и на хранене.

— Добре — каза Бош. — Спомняш ли си, че преди доста време приказвахме за моята работа? Че смятам онова, което върша, разследването на убийства, за нещо като призвание и че никога не бих могъл да работя за адвокат като чичо ти?

— Да, естествено — потвърди дъщеря му. — Защо?

Той се поколеба, после реши да говори направо.

— Е, исках да ти кажа, че Мики се обърна към мен по повод на едно дело. За убийство. Сигурен е, че клиентът му е невинен и са го накиснали.

Направи пауза, но Мади мълчеше.

— Та чичо ти ме помоли да се заема със случая — продължи той. — Нали разбираш, да потърся доказателства, че са го накиснали. И аз… приех.

Момичето дълго се взира в него.

— Кой е убитият? — попита накрая.

— Една жена. Било е адски жестоко, ужасно.

— Ти казваше, че никога не би могъл да направиш такова нещо.

— Знам, но в този случай си помислих, че ако клиентът на Мики наистина не го е извършил, истинският убиец е на свобода. И това ме измъчва — че такъв човек може да е свободен в същия свят, в който си ти и всички останали. Затова днес отговорих на чичо ти, че ще поема случая. И просто сметнах, че трябва да знаеш.

Тя кимна и откъсна очите си от неговите. Това го нарани повече от следващите и думи.

— Той в затвора ли е?

— Да. Вече от два месеца.

— Тогава е възможно и обратното — с твоя помощ един много лош човек да излезе на свобода в същия свят, в който съм аз и всички останали.

— Не, Мадс, няма да го допусна.

— Но как ще знаеш със сигурност?

— Нищо не може да се знае със сигурност.

Отговорът му я накара да поклати глава.

— Ще си лягам.

И тръгна към стаята си.

— Стига, Мадс, не се дръж така. Дай да го обсъдим.

Чу как вратата на стаята й се затваря и заключва. Остана неподвижен и се замисли. Очакваше вестта за постъпката му да предизвика бурна негативна реакция сред познатите му в правоохранителните органи. Ала не го очакваше от дъщеря си.

Накрая реши, че и на него не му се вечеря.

15

Бош стана рано, за да прегледа записките си и рапортите в журнала на убийството. Изчака и позвъни на Лусия Сото точно в 8.20. Знаеше, че ако не е променила навиците си от времето, когато бяха партньори през последните няколко месеца от неговата кариера в ЛАПУ, тя тъкмо влиза в „Старбъкс“ на Първа улица, на съседната пряка от Дирекция на полицията.

Лусия отговори веднага.

— Сото.

— Здравей, Лусия.

— Какво става, Хари?

Номерът на Бош беше скрит, така че тя или още можеше да познае гласа му, или си спомняше, че само той я нарича Лусия. Всички други я наричаха Люси, Лъки или Лъки Люси[7], което не й допадаше много.

— За кафе ли отиваш?

— Познаваш ме. Радвам се да те чуя. Как върви пенсионерският живот?

— Оказа се, че не е много пенсионерски. Ще ми направиш ли една услуга, когато отидеш в службата с латето си?

— Естествено, Хари, какво ти трябва?

— Преди да ти кажа, искам да съм честен с тебе. Занимавам се с един случай по молба на брат ми.

— Адвокатът.

— Да, адвокатът.

— И пак той те представлява в делото ти срещу Управлението.

— Точно така.

Бош зачака. Мина доста време, преди Сото да отговори.

— Добре. Та какво ти трябва?

Той се усмихна. Знаеше, че може да разчита на нея.

— Нямам нужда от помощта ти за конкретния случай, по който работя, обаче чух за един друг, който по някакъв начин може да е свързан с него. Просто искам да получа някаква информация, да разбера за какво се отнася.

Направи пауза, за да й даде възможност да му откаже, но Сото мълчеше. Дотук добре. Бош не се съмняваше, че бившата му партньорка ще му направи тази услуга, ала не желаеше тя да се срамува или да се опасява, че той може да я изложи на някаква опасност в Управлението. Бяха разговаряли само няколко пъти, откакто предната година той излезе от стаята на отдел „Неприключени следствия“, за да не се върне никога. Когато й се обади след Нова година, за да види как е, научи, че вече е станала жертва на последиците от напускането му.

Началникът на отдела и беше определил за партньор ветерана Стенли О’Шонеси. Не можеше да има по-неприятен партньор от Стенли Акото, както му викаха повечето детективи в отдел „Грабежи и убийства“. Акото не полагаше никакви усилия, когато разследваше убийства, затова пък проявяваше огромна активност при обсъждане на проблемите в Управлението и в подаване на жалби срещу други детективи и началници, които според него не го зачитаха. С две думи, човек, парализиран от собствената си неудовлетвореност и разочарование от живота и кариерата си. Затова и партньорите му никога не се задържаха дълго при него, освен ако нямаха избор. Тъй като се намираше на най-долното стъпало в йерархията на СГУ, Сото сигурно щеше да си остане със Стенли Акото докато следващата серия повишения не влееше нова кръв в сектора, при това само ако новоназначеният детектив се окажеше по-нисшестоящ от нея. А почти не съществуваше вероятност за последното, защото тя нямаше и осем години служба. Щеше да влачи Акото на гърба си и си го знаеше. По цял ден работеше по разследванията сама и викаше О’Шонеси единствено тогава, когато уставът изискваше партньорите да излизат по служба заедно.

Всичко това я беше сполетяно, понеже беше партньорка на Хари Бош през последните четири месеца от кариерата му и бе отказала да го изпорти при разследването на Вътрешна сигурност, предизвикано от същия капитан, който разпределяше партньорите. Когато му разказа как са я прецакали, Бош можеше само да я насърчи да зареже О’Шонеси и да си върши работата сама. Тя го послуша и на няколко пъти му се обажда, за да се възползва от опита му и да иска съвета му. Хари с удоволствие й помагаше. До този момент самият той не я беше молил за нищо.

— Нали знаеш журналите за убийствата в кабинета на капитана? — попита Бош.

— Естествено.

— Интересува ме един случай. Не знам нито името, нито точната дата, само, че е било в Холивуд и сигурно е извършено през седмицата след деветнайсети март тази година.

— Добре, но защо просто не го потърся в СПП? Така ще стане много по-бързо.

СПП беше вътрешната Система за проследяване на престъпления в ЛАПУ, в която Сото можеше да влезе от собствения си компютър. Но за тази цел трябваше да използва личната си парола.

— Не, не влизай в СПП — каза той. — Нямам представа докъде ще доведе тази история и затова за всеки случай не оставяй дигитални следи.

— Добре, ясно. Нещо Друго?

— Не знам дали ще го пише в журнала, обаче жертвата е мъжка проститутка. Може да е описан като „траверс“, „драг кралица“ или нещо от този род. Уличното му име е Синди. Това е цялата ми информация.

В епохата на електронно събиране и съхранение на данни ЛАПУ все още пазеше традицията на вписване на всяко убийство в подвързан с кожа журнал. Тези журнали добросъвестно се водеха от 9 септември 1899 г., когато някой си Саймън Кристънсън бил открит мъртъв на железопътен мост в центъра на града — първото документирано убийство в историята на Лосанджелиското полицейско управление. Тогавашните детективи стигнали до заключението, че Кристънсън е бил пребит до смърт и оставен върху релсите, така че влакът да прегази трупа, за да прилича на самоубийство. Въпреки че опитът за заблуда бил несполучлив, така и никой не бил привлечен под отговорност за убийството.

Когато работеше в СГУ, Бош редовно преглеждаше журналите. Нещо като хоби — да чете онези един-два абзаца за всяко документирано убийство. Така беше запомнил името на Кристънсън. Не защото бе първото убийство, а защото освен че беше първо, убиецът така и не бил разкрит. Все го измъчваше мисълта, че Саймън Кристънсън не си е получил заслуженото.

— Какво да кажа на капитана? — попита го Сото. — Сигурно ще ме пита защо се занимавам с този случай.

Бош очакваше този въпрос.

— Не му казвай, че се интересуваш от конкретен случай. Вземи последния журнал и му кажи, че просто искаш да си в течение на нещата. Много хора преглеждат журналите. Самият аз съм ги прочел всичките поне по веднъж.

— Добре, ясно. Само ще си взема кафе и веднага ще се заема.

— Благодаря, Лусия.

Бош затвори и се замисли за следващите си стъпки. Ако Лусия откриеше записа, той щеше да има отправна точка в случая с убийството на Синди. Може би щеше да е в състояние да определи дали има връзка с Лекси Паркс и дали алибито на Дей’Куан Фостър е истинско.

* * *

Докато Хари чакаше Сото да му се обади, дъщеря му излезе от спалнята си, облечена за училище, с преметната през рамо раница.

— Здрасти — каза Мади. — Закъснявам.

И взе ключовете за колата си от масичката до входната врата. Бош стана от масата в трапезарията и я последва.

— Пак ли няма да ядеш?

— Нямам време — в движение отвърна момичето.

— Мади, започвам да се безпокоя.

— Недей. Безпокой се за онзи убиец, за когото работиш.

— О, я стига, Мадс. Не прави драми. Ако наистина е убиец, няма да му се размине. Повярвай ми.

— Добре. Чао.

Тя излезе и остави вратата шумно да се затръшне зад нея. Бош просто остана на мястото си.

След един час чакане Сото да позвъни Хари започна да се опасява, че когато бившата му партньорка е отишла в кабинета на началник-отдела, за да прегледа журнала за убийствата, нещо се е объркало. Нервно крачеше назад-напред, като се чудеше дали да не й се обади, ала знаеше, че ако улучи неподходящ момент — например, ако капитанът я е хванал натясно, — може да влоши нещата още повече. А и дори Сото да бе в затруднение, Бош не можеше да й помогне с нищо. Вече беше аутсайдер.

След още двайсет минути джиесемът му най-после иззвъня и той видя на дисплея, че Сото се обажда от телефона на бюрото си. Очакваше тя да се свърже с него от мобилния си и да е извън сградата или поне в някоя от кабините в дамската тоалетна.

— Лусия?

— Здрасти, Хари. Намерих ти някаква информация.

— Виждам, че си на бюрото си. Къде е Акото?

— А, сигурно пак пише донос или нещо подобно. Появи се и после тайнствено изчезна, без да каже нищо. Вечно го прави.

— Е, така поне не ти виси на главата. Значи успя да прегледаш журнала, така ли?

Бош седна на масата в трапезарията, отвори бележника си, взе химикалка и се приготви да записва.

— Да, и съм почти сигурна, че открих твоя случай.

— Имаше ли проблеми с капитана?

— Не, казах му каквото ти ме посъветва и той ме остави на мира. Нямаше проблеми. За да се застраховам, взех и другите журнали. Първият започва от хиляда осемстотин деветдесет и девета.

— Саймън Кристънсън.

— Божичко, как си го запомнил?

— Не знам. Просто го помня. Бил убит на един мост и никой не бил привлечен под отговорност за убийството.

— Лошо начало за отдел „Убийства“ в ЛАПУ, а?

— Да, не е много обещаващо. Е, какво успя да намериш?

— На двайсет и първи март, зад един автосервиз на уличка, успоредна на Санта Моника Булевард, до кръстовището с Ел Сентро Авеню, е открит трупът на Джеймс Алън, бял мъж, двайсет и шест годишен. Жертвата е мъжка проститутка с множество криминални регистрации за склоняване към сексуални отношения, притежаване на дрога, обичайните неща. В журнала не пише нищо друго, освен че случаят е разпределен на детективите Стотър и Карим от СГУ.

Бош спря да записва. В отдел „Грабежи и убийства“ имаше елитни детективски звена, които бяха базирани в Дирекция на полицията и обикновено поемаха случаи с политически оттенък или засилен медиен интерес, или пък такива, които се смятаха за прекалено сложни за детективите от отдела, тъй като изискваха да им се отдели прекалено много време. Майк Стотър и Али Карим бяха от Специални убийства, каймака на елита. На Хари му изглеждаше необичайно, че убийството на холивудска проститутка е поето от СГУ. В един съвършен свят всички жертви трябваше да се третират еднакво. Само че светът не беше съвършен и някои убийства бяха важни, а други — не.

— Защо СГУ? — попита той.

— Да, и на мен ми се стори странно — отвърна Сото. — Затова отидох на работното място на Али и го заварих там. Попитах го за…

— Не е трябвало да го правиш, Лусия. Никой не бива да знае, че проявяваш интерес към този случай, иначе може да има лоши последици за теб, ако започна да мътя водата. Али ще се сети, че съм те пратил аз.

— Спокойно, Хари, не съм толкова тъпа. Доверявай ми се малко повече, а? Не съм отишла с гръм и трясък да задавам въпроси в Специални убийства. Пък и с Али сме си дружки. По време на онази история в Рампарт го вдигнаха посред нощ и той пое местопрестъплението до идването на криминалистите. Държа се много мило с мен, успокои ме и ми обясни как да се оправям с тях. И когато после дойдох тук, Али беше един от малцината, които не ме гледаха надменно, нали разбираш какво искам да кажа? Всъщност, за да съм точна, само вие двамата с него се държахте с мен нормално.

Сото имаше предвид прехвърлянето си в СГУ и отдел „Неприключени следствия“. Допреди по-малко от две години тя беше младши полицай и изпълняваше патрулно-постова дейност в Рампартския участък. Но проявените от нея смелост и хладнокръвие в престрелка с четирима въоръжени крадци, при която бе загинал партньорът й, я поставиха в центъра на медийния интерес. В един репортаж на „Таймс“ я бяха нарекли Лъки Люси и Управлението побърза да се възползва от тази рядка проява на позитивно внимание. Началникът на полицията й предложи повишение с възможност сама да определи бъдещия си пост. Тя избра отдел „Неприключени следствия“ в СГУ и я назначиха за детектив още преди да има пет години служба.

Това се хареса на пресата, но не и на служителите в Управлението, които чакаха с години и дори десетилетия да се открие място в което и да е от звената, разследващи убийства, камо ли в елитния сектор „Грабежи и убийства“. Сото беше посрещната с враждебност и трябваше да работи в помещение, в което поне половината й колеги смятаха, че мястото й не е там и не го е заслужила. И докато медиите я наричаха Лъки Люси, някои в СГУ й викаха Ракетата.

— Изработих го хитро, Хари — продължи Сото. — Отбих се при неговото бюро да си побъбрим и естествено, журналът на убийството беше там. Попитах го с какво се занимава и той ми изпя всичко. Полюбопитствах и какво му е толкова специалното, че да го разпределят в „Специални убийства“, и той ми обясни, че им дали случая, понеже сутринта, когато открили трупа, всички в Западното бюро имали тренировъчен ден.

Бош кимна. Звучеше логично. През последните години броят на убийствата в града спадаше толкова драстично, че бяха започнали да обединяват много от звената в сектора. В Холивуд вече нямаше отдел „Убийства“ и малкото престъпления, които се извършваха в този район, сега се поемаха от детективи в Западното бюро. Затова и имаше по-голяма вероятност случаите да бъдат разпределени в СГУ заради претоварване. Успокоен, че убийството на Синди не е привлякло излишно внимание в Управлението, Бош мина на същественото: какво е разбрала Сото.

— Та значи си го попитала за случая.

— Да, попитах го, и нали го знаеш Али, много е сладкодумен. Всичко ми разказа. Жертвата е травестит, който обикновено работел в стая в „Хейвън Хаус“ близо до Гауър Стрийт. Холивудската нравствена полиция имала огромен архив за него.

— Каза ли ти в коя стая?

— Не, обаче видях снимките. Шеста стая на долния етаж.

— Каква е следствената им теория?

— Според Али просто е станал жертва на малшанс и го е очистил някой негов клиент. Нямат заподозрени, но се съмняват, че може да е сериен убиец.

— Каза ли ти защо смятат така?

— Да. Защото преди петнайсет месеца на същата уличка била захвърлена друга убита проститутка.

— Доколко си приличат двата случая?

— Не съм го питала.

— Попита ли го за причината за смъртта?

— Нямаше нужда. Той ми показа снимките. Удушили са го с жица изотзад. Тънка линия на гърлото. Впила се е в кожата му. Али спомена, че когато проверили в стаята му, на пода имало рамкирана снимка на Мерилин Монро. Била опряна на стената. На самата стена бил забит пирон, обаче жицата за окачване на снимката я нямало и според тях жертвата е удушена с нея.

— Там ли е бил убит? В стаята?

— Така предполагат. Али каза, че в стаята нямало следи от борба, но липсващата жица насочвала към такова заключение, нали разбираш? Той смята, че клиентът се е срещнал там с жертвата, нещо се е объркало и Алън е бил убит. Трупът бил качен на кола, закаран на уличката и захвърлен зад сервиза. Заради другия случай четиринайсет месеца преди този в Психологическия отдел направили профил, според който убиецът сигурно има жена и деца и някак си е обвинявал жертвата, задето е прекрачил границата и върши такива неща. Та след като е убил Алън и е захвърлил трупа му, той се е върнал към нормалния си живот в Долината или някъде другаде. Чист психопат.

Бош не я поправи, но смяташе, че нито в психологическия профил, нито в обобщението на престъплението има достатъчно доказателства, за да обявят извършителя за психопат. Прибързано заключение на млад детектив. Въз основа на известните му факти обаче убийството не изглеждаше предварително планирано. Убиецът не беше носил оръжие. Вероятната връзка с предишно престъпление беше единственото указание за психопатия.

— Свързали ли са официално двете убийства? — попита той.

— Засега не — отвърна Сото. — Първият случай още се разследва от Западното бюро. Али каза, че спорели кой да поеме обединеното разследване, но някои елементи в престъпленията се различавали.

Не беше нещо необичайно участъковите детективи да не искат да предадат следствието на големите клечки от Дирекцията. Полицаите, които разследваха убийства, не бяха от плашливите. Бяха самоуверени следователи и смятаха, че стига да разполагат с достатъчно време и подкрепа, могат да разкрият всяко престъпление.

— Али каза ли дали имат ДНК от трупа?

— Не, не от самия труп. Жертвата е практикувала безопасен секс. Видях снимки от стаята — човекът е имал цял контейнер с презервативи. Като контейнерите с бонбони в чакалните на болниците. Обаче претърсили стаята и открили каквото може да се очаква от такава стая, цял тон косми и влакна. Само че те не довели до нищо.

Хари за миг се замисли какво още да я попита. Струваше му се, че пропуска нещо, може би да доизясни някое от сведенията, които му беше дала. Не успя да се сети и реши да остави нещата така. Достатъчно му бе помогнала.

— Благодаря, Лусия — каза той накрая. — Длъжник съм ти.

— Няма за какво — отвърна бившата му партньорка. — Ще ти свърши ли работа?

Бош кимна, въпреки че тя не можеше да го види.

— Да, струва ми се.

— Тогава някой път ме покани на обяд.

— Не знам дали е добре да те виждат с мене. Аз съм персона нон грата, не забравяй.

— Майната им, Хари. Обади ми се.

Той се засмя.

— Непременно.

16

Бош прочете записките, които си беше водил по време на телефонния разговор, и се опита да осмисли нещата в техния контекст. Два дни след арестуването на Дей’Куан Фостър за убийството на Лекси Паркс в Западен Холивуд пак Холивуд бе убит човекът, може би от сериен убиец, когото Фостър по-късно щеше да посочи като свое алиби. Нямаше нито доказателства, нито поне улики, че не се касае просто за печално съвпадение — професията на Алън го беше излагала на по-голям риск да стане жертва на убийство, отколкото повечето други занимания. Ала Хари приемаше версията за такова съвпадение съвсем неохотно.

Двата случая се различаваха по характеристиката на жертвата, местопрестъплението и начина на извършване на убийството, поне доколкото можеше да се съди от снимките от едното местопрестъпление и словесното описание на другия случай. И все пак вероятната връзка изискваше допълнителни анализи. Той се замисли за разследването на убийството на Алън. Мотелската стая беше обработена от криминалисти. Имаше ли вероятност косми и влакна, оставени шест седмици по-рано от Фостър, да са били събрани при огледа на стаята? А ДНК материал? Пръстови отпечатъци?

И все пак знаеше, че от правна гледна точка подобни веществени доказателства нямат никакво значение поради шестседмичния период между смъртта на Алън и нощта на убийството на Лекси Паркс. Те не бяха от полза за установяване на алиби и никой съдия нямаше да ги допусне в съда, защото не можеше да се определи кога са се озовали в мотелската стая. Но Хари не беше съдия. Той се доверяваше на инстинкта си. Ако Дей’Куан Фостър бе оставил дори и микроскопична следа в стаята на Алън, това щеше до голяма степен да потвърди неговата версия за местонахождението му в нощта на убийството на Лекси Паркс.

Стана от масата, отвори стъклената врата и излезе на задната веранда. Посрещна го постоянният шум от шосето в прохода Кауенга. Бош опря лакти върху дървения парапет и се загледа надолу, без всъщност да вижда оживената магистрала. Размишляваше. Лусия му беше казала, че Майк Стотър и Али Карим разполагат с профил на извършителя. Искаше да го прочете, за да го сравни с характеристиката на убиеца на Лекси Паркс и да провери дали между двата случая има психологически връзки. Само че не можеше да отиде при Стотър и Карим, без да разкрие какво прави, а знаеше и че не може пак да се обърне към Сото. Това можеше да я изложи на опасност.

Представи си огромното помещение на СГУ и мислено тръгна между бюрата, като си припомняше кой къде седи и се опитваше да види лицето на някой, когото може да помоли за помощ. Изведнъж осъзна, че не търси където трябва. Върна се вътре и отиде при масата, където беше оставил джиесема си.

Скролна списъка с контактите си, докато стигна до името, което му трябваше, и набра номера. Очакваше да се включи гласова поща и се изненада, когато му отговориха.

— Доктор Инохос.

— Обажда се Хари Бош, докторке.

— Здрасти, Хари… Как си? Как е пенсионерският живот?

— Хм, не е чак толкова зле. Ти как си?

— Бива, обаче съм ти сърдита, нали знаеш?

— На мене ли? Защо?

— Не получих покана за вечерята по повод на пенсионирането ти. Сигурна съм, че си…

— Никой не е получил покана за вечерята по повод на пенсионирането ми, докторке. Просто нямаше вечеря.

— Какво?! Защо? Всички детективи правят купон за пенсионирането си.

— И на тия купони хората винаги си разказват истории, които вече всички са чували по сто пъти. Не исках такова нещо. Пък и нали бях в немилост. Не исках да компрометирам никого, като го поканя на купон по случай пенсионирането ми.

— Сигурна съм, че всички щяха да дойдат. Как е дъщеря ти?

— Добре е. Всъщност тъкмо тя е причината да ти се обадя.

Познаваха се от над двайсет години. Сега Инохос ръководеше Психологическия отдел, но когато се запознаха, работеше като психоложка в Управлението и имаше за задача да определи дали Бош е годен да се върне на работа след временното му отстраняване, наложено, защото беше блъснал през стъклен прозорец свой началник, който се опитваше да се меси в разпита на заподозрян в убийство. И това нямаше да е последният път, когато щяха да се срещат при същите обстоятелства.

Отношенията им се развиха в нова посока преди пет години, когато Мади дойде да живее при Бош в Лос Анджелис, потънала в скръб след убийството на майка й. Инохос предложи услугите си безплатно и тъкмо тези терапевтични сеанси помогнаха на момичето да се справи с психическата травма. Бош дължеше много на психоложката, а сега искаше да я използва, без тя да разбере. Изпитваше угризения още преди да е започнал.

— Иска да дойде да си поговорим ли? — попита Инохос. — Ей сега ще си отворя графика.

— Не, тя всъщност няма нужда да разговаряте — спря я Бош. — През септември постъпва в „Чапман“.

— Добър университет. Какво ще следва?

— Психология. Иска да стане като тебе, да прави психопрофили.

— Е, това е само част от работата ми, но признавам, че съм поласкана.

До този момент Бош не я беше излъгал. Донякъде можеше да защити и онова, за което щеше да я помоли. Щеше да направи каквото се готвеше да й каже стига Инохос да се съгласеше.

— Та си мисля, виж, повечето неща, които Мади знае по въпроса, са от телевизията и книгите, обаче никога не е чела профил на истински случай. Затова ти се обаждам. Да те питам дали ще ми дадеш да й покажа няколко профила на нови случаи. Нали разбираш, смени имената, ако искаш, редактирай там още каквото трябва. Просто искам тя наистина да види такива неща, за да получи по-добра представа за професията.

Инохос не отговори веднага.

— Е, сигурно ще намеря нещо — отвърна накрая. — Но сигурен ли си, че Мади е готова за това, Хари? Както ти е известно, тези профили са много подробни, в тях се описват и най-ужасните подробности от престъпленията. Особено при сексуалните посегателства. Не са излишно описателни, обаче подробностите са важни.

— Наясно съм — каза Бош. — Просто се опасявам, че тя може би не разбира точно за какво става дума. Изгледа на един дъх шестнайсет сезона на „Закон и ред: Специални разследвания“ и други подобни сериали и сега иска да прави психопрофили. Трябва сериозно да прочете няколко такива неща, за да не си мисли, че е като по телевизията.

Зачака.

— Ще видя какво ще й подбера — рече Инохос. — Дай ми време до довечера. Напоследък анализаторите нямат чак толкова много работа, но тази година вече имахме няколко случая. А мога да потърся и в архива. Може би ще е по-добре да използваме приключени разследвания.

Това не го устройваше.

— Както решиш. Но ми се струва, че колкото са по-пресни случаите, толкова по-добре. Нали разбираш, така ще види как се правят нещата в момента. Обаче го оставям на тебе и тя ще е благодарна каквото и да й намеря. Ще гледам да ти се обади и да ти каже какво мисли.

— Надявам се това да й помогне да затвърди избора си на професия — отбеляза Инохос.

— Да ти позвъня ли по-късно?

— Разбира се, Хари.

17

Бош спря до тротоара на Орландо Авеню. Закъсняваше. Имаше среща с агентката на недвижими имоти, която продаваше къщата на Лекси Паркс, но не видя кола в отбивката, нито пък някой чакаше на входната врата. Помисли си дали не си е тръгнала, след като не е пристигнал навреме.

Слезе от джипа и набра номера под името на агентката на табелата „ПРОДАВА СЕ“. Тя отговори веднага.

— Тейлър Мичъл.

— Госпожо Мичъл? Обажда се Хари Бош. При къщата на Орландо съм и май съм ви изпуснал. Извинявам се, че закъснях, забавих се заради…

Всъщност нямаше основателна причина и не се беше сетил да измисли такава, затова прибягна до изпитаното старо оправдание.

— … задръстванията.

— Не се безпокойте — бодро отвърна тя. — И не сте ме изпуснали. Чакам ви вътре.

Бош пресече улицата към къщата.

— А, добре. И аз съм тук, но не видях кола, не ви видях и вас, затова реших, че съм ви изпуснал.

— Живея в квартала и дойдох пеш. Ще ви посрещна на входа.

— Идвам.

Той затвори и мина през сводестия проход във високия жив плет, който ограждаше къщата. Докато изкачваше трите стъпала, вратата се отвори. На входа стоеше привлекателна млада жена с червеникаворуса коса и искрена усмивка. Подаде му ръка и го покани да влезе.

— Благодаря, че се съгласихте да ми покажете къщата толкова бързо.

— Няма проблем. Както казах, живея на две крачки. Най-често работя вкъщи и с такива имоти е лесно, винаги мога да дойда.

Бош се завъртя и огледа каквото се виждаше от входа.

— Елате да ви разведа из къщата — предложи Мичъл.

Започнаха от дневната. Макар да имаше мебели, веднага си личеше, че тук не живее никой. Нямаше ги признаците на ежедневно обитаване. На полицата над камината нямаше снимки, на хладилника не висеше закачен с магнит списък на покупки. Бош се зачуди дали съпругът на Лекси Паркс, Винсънт Харик, се е изнесъл.

Мичъл го поведе по коридора към спалните. Първо влязоха в стаята, която бяха използвали за кабинет. Бош се престори, че го интересува складовото пространство, и отвори сгъваемата врата на килера. Изглеждаше точно като на снимките от местопрестъплението. И най-важно, кафявата кожена кутийка все още беше на най-горната лавица. Хари остави килера отворен, в случай че му се удаде да се откъсне от Мичъл и да провери съдържанието му.

Докато обикаляше помещението като потенциален купувач, който иска да получи обща представа за имота, се приближи до рамкираната диплома на стената до бюрото. Престори се, че чете подробностите за образователната степен, придобита от Александра Паркс, но всъщност проучваше баджа на съдебен заседател, за да види дали няма да открие някаква насочваща информация.

Когато се вгледа по-внимателно, установи, че баджът не е истински, а ксерокопие, направено за някаква сценка или служебна презентация. Паркс просто го пазеше за спомен. Имаше избелял текст, написан с молив, който не се виждаше на снимката от местопрестъплението:

АЛЕКСАНДРА ПАРКС

СЪДИЯ И СЪДЕБНИ ЗАСЕДАТЕЛИ

Макар да не знаеше точно за какво е бил използван баджът, Бош реши, че не е важен за разследването. И също осъзна, че дължи мислено извинение на Корнел и Шмит, детективите от Шерифското управление, задето се е усъмнил в тяхната компетентност.

След това отидоха в спалнята за гости, където имаше следи от обитаване. Леглото беше оправено, но явно набързо, и отдолу се подаваха джапанки за баня. На бюрото имаше четка за коса и купичка с монети. Бош предположи, че след убийството Харик използва тази спалня.

Надникна и в килера, въпреки че съдържанието му не го интересуваше.

Когато излязоха, Мичъл най-после отвори дума за случилото се в спалнята в дъното на коридора.

— Трябва да ви съобщя нещо за следващата стая. Там е извършено престъпление — убита е една жена.

Влязоха в спалнята, която Бош помнеше от снимките. Само че сега беше съвсем празна. Бяха изнесени всички мебели и двукрилата врата на също толкова пустия килер зееше. Обзе го разочарование. С идването си на местопрестъплението целеше да усети атмосферата и да си създаде собствена пространствена ориентация. Сега щеше да му е трудно, тъй като стоеше в празна стая.

— Наистина ли? — имитира изненада Хари. — Престъпление?! Какво се е случило?

— Ами, жената, която е живяла тук, спяла и дошъл някакъв мъж, и я убил — отвърна Мичъл. — Обаче са го заловили и сега е в затвора, така че в това отношение всичко е наред.

Бош усети мирис на прясна боя. Бяха замазали кървавите пръски по стената зад леглото и тавана.

— Познавал ли я е? — попита Хари. — Кой всъщност е той?

— Не, било е случайно, нещо като нападение на гангстер. И все пак ние разбираме, че такова случайно престъпление е смущаващо, и тъкмо затова цената на имота е толкова ниска. Не е етично да не ви съобщя такова нещо.

— Кога се е случило?

— В началото на тази година.

— О, значи съвсем наскоро. Вие познавахте ли я? Нали сте от квартала?

— Да, познавах я. Преди четири години аз им продадох къщата. Лекси беше страхотен човек. Ужасно е. Просто чудовищно. Можеше да се случи с мен! Аз живея на съседната пряка.

— Да, фактът, че са го обявили за случайна проява на насилие, не е особено успокоителен.

— Имате право. Но ви уверявам, че кварталът винаги е бил съвсем безопасен. Децата ми си играят с приятелчетата на моравата пред къщи. Случилото се тук всъщност е изключение.

— Разбирам.

— Искате ли да видите задната веранда? Вграденото барбекю страшно ще ви хареса.

— След малко. Искам да взема размерите на спалните. За да видя дали ще поберат всичките ми мебели.

Бош отиде на мястото, където знаеше, че е било леглото. Като действаше по спомените си от снимките на местопрестъплението, застана от дясната му страна, където бяха открили жертвата. После огледа стаята през очите на Лекси Паркс. На отсрещната стена имаше два прозореца, през които се виждаше задният двор с живия плет. Хари стисна клепачи за миг, за да се съсредоточи и да запечата видяното в паметта си.

— Добре ли сте, господин Бош?

Той отвори очи. Агентката го беше зяпнала.

— Да, защо? Случайно да имате рулетка?

— Може и да имам в багажника… а, да, вярно, аз дойдох пеш. Съжалявам. Обаче площта я има в листовките. В кухнята има цяла купчина.

— Това ще ми свърши работа.

Тя тръгна да излиза и му даде знак да мине пред нея. Бош излезе в коридора и тръгна обратно към кухнята. Когато стигна до кабинета, спря и я остави да го изпревари.

— Искам пак да погледна това помещение. С две дъщери съм и ако едната получи по-голяма стая, ще си имам проблеми.

— Ясно — каза Мичъл. — Аз ще ида за листовката.

Тя продължи по коридора, а Бош влезе в кабинета. Бързо отиде при отворения килер и взе кутийката. Щеше да прилича на крадец, ако агентката се върнеше и го завареше с нея в ръце. Опита се да я отвори бързо, но фината и изработка го затрудни. Накрая установи, че предната страна се издърпва като чекмедже.

Чу гласа на Мичъл от кухнята тя разговаряше с някого. В първия момент Бош си помисли, че приказва по телефона, но после и отговори приглушен мъжки бас. Значи в къщата имаше още някой освен тях.

Отвори кутийката и видя, че вътре няма часовник, а само кафява кадифена възглавничка, върху която да бъде оставен часовникът, ако не се носи. Освен това имаше упътване за употреба и малко квадратно пликче с ръкописен надпис:

ФАКТУРА. НЕ ГЛЕДАЙ (ОСВЕН АКО НЕ ГО ВРЪЩАШ.):)

Бош пъхна кутийката под мишница, отвори плика, извади фактурата и я разгъна. Произведеният от „Адемар Пиге“ часовник „Роял Оук Офшор“ беше купен за 6322 долара през декември 2014-та от бижутерския магазин „Нелсън Грант & Сънс“ на Сънсет Булевард. Като купувач бе посочен Винсънт Харик.

Бош реши, че Харик го е купил на жена си за Коледа. За миг се зачуди как един помощник-шериф може да си позволи толкова скъп подарък, ала въпросът не съдържаше елементи на подозрение. Какво ли не правят хората от любов — парите оставаха на заден план.

Бързо пъхна фактурата в плика и го прибра в кутийката. Затвори я, натисна предната страна навътре и изместеният въздух излезе с тихо свистене. Бош остави кутийката на лавицата и се отдръпна от килера. Когато влезе с листовката в ръка, Мичъл го завари в средата на стаята.

— Тук пише, че и двете по-малки спални са четири на три и половина метра — каза тя. — Тази стая сигурно изглежда по-тясна заради етажерката.

Бош погледна книжните лавици зад бюрото и кимна.

— А, ясно. Най-вероятно е така.

Агентката му подаде листовката и той се вторачи в нея със заинтригуван вид.

— Искате ли да ви покажа барбекюто? — предложи Мичъл.

— Да, с удоволствие. Обаче тук май има някой, нали? Чух ви да разговаряте.

— Собственикът. Смятал, че вече сме приключили. Казах му, че сме се забавили.

— О, мога веднага да си тръгна.

— Не, няма проблем. Той не възразява. Елате да излезем на верандата.

Бош я последва до плъзгащата се врата на кухнята. По пътя не срещнаха Харик.

Верандата беше с дъсчен под, решетъчен навес с асма и вградено барбекю. Изглеждаше добре поддържана, но явно отдавна не се използваше. Дворът бе малък, ала закътан и също опасан с жив плет, който осигуряваше пълно уединение на къщата.

— Сигурно ще има достатъчно място за джакузи, ако ви интересува — каза Мичъл.

— Да, обаче не виждам как ще го вкарат — каза Хари. — Освен ако не изкоренят живия плет.

— Ще го спуснат с кран. Винаги правят така.

Бош чу стъклената врата зад тях да се отваря.

— Тейлър? — разнесе се мъжки глас. — Може ли да поговорим за малко?

— Разбира се — отвърна Мичъл.

Бош се обърна и видя Винсънт Харик на отворената врата на верандата. Двамата си кимнаха.

— Извинявайте. Няма да я задържа за дълго — каза Харик.

— Няма проблем.

Мичъл влезе в къщата и помощник-шерифът затвори вратата, за да не може Бош да чува разговора им. По челото на Хари избиваха капки пот — чудеше се дали не е оставил кутийката от часовника на грешно място. Или пък го бяха видели?

Преди безпокойството му да прерасне в тревога, плъзгащата се врата се отвори и Мичъл излезе и попита:

— Е, какво ще кажете?

Бош кимна.

— Къщата е хубава. Много хубава. Ще трябва да си помисля и да го обсъдя с дъщерите си.

Докато говореше, погледна през стъклото в кухнята, но не видя Харик.

— Ще ви се обадя утре — прибави той.

— Спокойно можете да ме повикате, ако искат лично да видят имота — каза Мичъл с усмивка. — Аз съм на съседната пряка и мога да го организирам бързо.

— Чудесно.

Бош тръгна към вратата. Все още носеше листовката. Сгъна я надлъжно и я пъхна във вътрешния джоб на якето си. Преди да влезе, се поколеба.

— Дали просто да не заобиколя, за да не смущавам собственика?

— А, той излезе — успокои го агентката. — Когато го предупредих, че още не сме приключили, каза, че щял да отиде да купи нещо от „Гелсънс“.

И отвори плъзгащата се врата. Бош влезе и тръгна към изхода. Там отново благодари на Мичъл и си тръгна.

Когато мина през прохода в живия плет и се озова на тротоара, видя, че на предния капак на неговото „Чероки“ оттатък улицата се е облегнал Харик. Чакаше го със скръстени на гърдите ръце.

Бош пресече улицата. Нямаше представа как да се справи с тази ситуация, която спокойно можеше да стане неприятна.

— Бош, нали? — попита Харик.

— Да — потвърди Хари. — Съжалявам, че се забавихме толкова…

— Спести си лъжите.

Бош спря пред него. Нямаше смисъл да продължава театъра — Харик очевидно не се връзваше.

— Помислих те за скапан репортер — каза Харик. — С тая таратайка не можеш да си позволиш такава къща. Та затова ти проверих номера на колата и информацията се оказа скрита, пише ЛАПУ. Позвъних тук-там и изясних всичко. Пенсионирано ченге. Пенсионирано ченге от „Убийства“. Е, детектив Бош, кажи ми какво правиш в моята къща, мама му стара?

Хари разбираше, че нещата могат бързо да загрубеят. Той беше следовател по защитата на Дей’Куан Фостър. Една жалба до съдията за неетичното му поведение с Тейлър Мичъл щеше да има тежки последици за Холър. Трябваше някак си да спаси положението.

— Виж какво, ще бъда откровен с теб. Един човек, който има основание да смята, че Дей’Куан Фостър е бил накиснат и не е убил жена ти, ме помоли да проведа частно разследване.

Харик присви очи и червендалестото му лице се наля с кръв още повече.

— Какви ги дрънкаш?! Кой има основание да смята такова нещо?

— Не мога да ти кажа — отвърна Бош. — Ще наруша поверителността на отношенията с клиента. Съгласих се да се заема със случая и исках да видя местопрестъплението. Моите извинения. Не очаквах да си тук. Това беше грешка.

Преди Харик да реагира, Мичъл ги повика от отсрещния тротоар:

— Трябвам ли ви за нещо, господа?

Бош и Харик едновременно се извъртяха към нея.

— Не, Тейлър. — Харик и махна с ръка. — Благодаря.

Мичъл си тръгна и когато зави зад ъгъла, помощник-шерифът нареди:

— Постави ръце върху капака на колата.

— Моля?

— Върху капака. И се наведи напред.

— Нямам намерение да правя нищо подобно.

— В затвора ли искаш да влезеш, Бош?

— Можеш да ме задържиш, обаче надали ще остана дълго в ареста. Не съм извършил никакво престъпление.

— Оставям те да избираш. Постави си ръцете върху капака, за да те претърся за оръжие. Иначе отиваш в затвора.

Харик извади от джоба си джиесем и понечи да позвъни.

— Не съм въоръжен — каза Бош, пристъпи напред, постави длани върху предния капак на джипа и се разкрачи.

Харик бързо го обискира и не откри оръжие.

Това развитие на нещата не се харесваше на Хари. Трябваше да промени посоката. Така че попита:

— Какво е станало с часовника й?

Харик замръзна. После хвана Бош над лакътя и го извъртя към себе си.

— Какво каза?

— Часовникът й — спокойно повтори Хари. — Оня, който си й подарил. На „Адемар Пиге“, ако произнасям фирмата вярно. Не е бил на китката й, не се споменава и в рапортите за огледа на местопрестъплението. Не е открит в дома, ателието или колата на Дей’Куан Фостър. Няма го и в кутийката му. Е, какво е станало с него?

Харик отстъпи назад и Бош разпозна в това движение потенциална прелюдия към удар. Приготви се да го посрещне, но помощник-шерифът успя да овладее гнева си.

— Просто се махай — изсумтя Харик. — Не знаеш какви ги приказваш. Махай се оттука!

Бош извади ключовете от джоба си и заобиколи джипа. Когато стигна до предната лява врата, погледна Харик, който не беше помръднал, и заяви:

— Няма значение за кого работя, ако се стремя да открия истината. Ако не го е извършил Фостър, значи е някой друг. И е на свобода. Помисли за това.

— Ти да не си скапаният Батман бе?! — изръмжа Харик. — Не знаеш какви ги приказваш. Часовникът се счупи и беше на ремонт. Той няма нищо общо с това.

— Къде е тогава? Взе ли го от ремонта?

Харик отвори уста да отговори, после я затвори и пак поклати глава.

— Нищо няма да ти кажа.

Огледа се за приближаващи се коли и пресече улицата към дома си.

Бош го проследи с поглед, докато се скри през прохода в живия плет, после се качи в черокито и потегли. Ядосано удари с длан по волана. Вече нямаше да може да разчита на анонимност. Харик не знаеше за кого работи, ала съвсем скоро щеше да научи. Можеше да последва жалба. Така или иначе, Бош трябваше да се подготви за гневния ураган, който щеше да го връхлети.

18

„Хейвън Хаус“ се оказа възстар двуетажен мотел с неонови обещания за кабелна телевизия и безжичен интернет. Вероятно бе изглеждал мизерен още в деня на откриването си през четирийсетте години на ХХ век и оттогава състоянието му само се беше влошавало. Едно от онези места, които могат да ти послужат за последно убежище, преди колата да се превърне в постоянното ти местожителство. Бош отби от Санта Моника, влезе в паркинга и бавно го обиколи. Мотелът се намираше във вътрешен парцел — тесният вход от булеварда беше свързан с просторен имот, скрит зад други сгради. Това осигуряваше на паркинга и мотелските стаи значително уединение. Нищо чудно, че привличаше хора, занимаващи се с незаконен сексбизнес.

Видя вратата на номер 6 и спря пред нея. Към такъв ход щеше да прибегне и навремето, когато работеше в Неприключени следствия. Да отиде на местопрестъплението много след извършването на самото престъпление. Наричаше го „търсене на призраци“. Вярваше, че всяко убийство оставя своя отпечатък върху мястото, независимо колко време е изтекло.

В този случай бяха изтекли само няколко месеца, но случаят пак си беше стар.

Слезе и се огледа. Нямаше много коли. От едната страна се издигаха голите задни стени на сградите, гледащи към Санта Моника, а от двете други — Г-образен жилищен блок, разделен от паркинга с ред високи стари кипариси. От четвъртата страна имаше дъсчен стобор, който ограждаше задния двор на частна къща.

Припомни си разказа на Лусия Сото за случая с Джеймс Алън. Предполагаше се, че жертвата е убита в стая 6 и после трупът е пренесен и захвърлен на уличката край Ел Сентро Авеню. Като се оставеше настрана въпросът защо изобщо е местено тялото, сега Бош се убеждаваше, че това е могло да се извърши без особено голям риск. Посред нощ паркингът най-вероятно пустееше и отвън не се виждаше нищо. Той се огледа за камери и не забеляза нито една. Клиентите на този мотел не горяха от желание да бъдат заснети.

Заобиколи зад ъгъла и се насочи към офиса откъм фасадата на мотела. Клиентите не можеха да влязат в помещението. На вратата имаше плъзгащо се прозорче със звънец. Той натисна бутона три пъти с длан, изчака и тъкмо се канеше да позвъни пак, когато един азиатец отвори прозорчето и го погледна с влажните си очи.

— Трябва ми стая — каза Хари. — Искам номер шест.

— Настаняване в три — отвърна мъжът.

Това означаваше след четири часа. Бош погледна назад към паркинга и преброи общо шест автомобила, включително неговия. Отново погледна азиатеца.

— Искам сега. Колко?

— Настаняване в три, напускане в дванайсет. Правила.

— Ами ако съм се настанил вчера в три и напусна днеска по обед?

Мъжът се вторачи в него. Бош не приличаше на обичайните му клиенти.

— Ченге?

Хари поклати глава.

— Не, Не съм ченге. Просто искам да поогледам шеста стая. Колко? Ще си тръгна преди дванайсет. След по-малко от час.

— Четиресе долар.

— Дадено.

Бош извади парите.

— Шейсе — вдигна мизата мъжът.

Хари вдигна поглед от банкнотите и безмълвно му даде да разбере, че се ебава не с когото трябва.

— Четиресе, четиресе — поправи се онзи.

Бош сложи двете двайсетачки на гишето. Азиатецът му подаде регистрационна карта, но не поиска официален документ, потвърждаващ информацията, която бързо написа Хари.

После плъзна към него ключ, закачен на ромбовиден пластмасов ключодържател с цифрата 6, и му напомни:

— Един час.

Бош кимна и взе ключа.

— Не повече.

Върна се отзад, отключи номер 6, влезе, затвори вратата и се огледа. Вниманието му първо привлече правоъгълното петно на стената, където очевидно беше висяла снимката на Мерилин Монро. Самата снимка липсваше — най-вероятно я бяха взели като веществено доказателство.

Завъртя глава и бавно плъзна поглед из стаята в търсене на нещо необичайно. Изтъркани мебели и посивели завеси. Вещите на Джеймс Алън отдавна ги нямаше. Просто гола стая с овехтяла мебелировка. Мисълта, че някой е живял тук, му подейства потискащо. И още повече, че някой може да е умрял тук.

Джиесемът му иззвъня. Обаждаше се Холър.

— Да?

— Къде сме?

— Ние ли? Ние сме в една адски мизерна стая в холивудски мотел на час. Където Дей’Куан твърди, че е бил по време на убийството на Лекси Паркс.

— И?

— И нищо. Абсолютно нищичко. Нямаше да е зле да си беше надраскал инициалите на нощното шкафче или да беше оставил гангстерски графити на завесата в банята. Нали разбираш, за да докаже, че е бил тук.

— Въпросът ми беше ти какво правиш там.

— Върша си работата. Проверявам всичко. Запомням, разсъждавам. Търся призраци.

Говореше троснато. Холър прекъсваше привичната му процедура. Дразнеше се и от онова, за което трябваше да информира адвоката.

— Виж, аз май оплесках нещата.

— Тоест?

— Престорих се на потенциален купувач и влязох в къщата на жертвата. Исках да я поогледам.

— И да потърсиш призраци? Какво стана?

— Цъфна мъжът й, помощник-шерифът. Проверил номера на колата ми, понеже решил, че съм репортер. Обаче установил, че съм пенсиониран полицай, и така разбра, че работя по случая.

— Това не е оплескване. Това си е тотално преебаване. Нали знаеш, че ако той подаде жалба, съдията ще си го изкара на мене?

— Знам. Прецаках се… преебах се де. Просто исках да видя…

— Не се съмнявам. Е, станалото — станало. А сега? Защо си в мотела?

— По същата причина.

— Призраци. Сериозно?

— Когато разследвам убийство, искам да видя къде е извършено или къде може да е било извършено.

Холър не отговори веднага. След малко все пак каза:

— Тогава ще те оставя да си вършиш работата.

— Ще ти се обадя — обеща Бош.

Затвори и продължи да оглежда стаята, после се приближи до леглото.

* * *

След половин час Хари излезе от мотела, без да е открил нищо. Дори да бяха останали някакви следи, доказващи, че Дей’Куан Фостър е бил в стаята в нощта на убийството на Лекси Паркс, криминалистите от ЛАПУ ги бяха прибрали. На път към колата си той се чудеше дали е имало и нещо друго, което може да помогне на Фостър. В крайна сметка Джеймс Алън беше мъжка проститутка. А много проститутки поддържаха архив. В днешните дигитални времена черното тефтерче на проститутката най-вероятно беше заменено с малък черен джиесем. След разговора си с Али Карим Сото не бе споменала да са намерили мобилен телефон нито при трупа, нито в стая номер 6.

Бош се върна при офиса, позвъни и същият мъж отвори прозорчето. Хари остави ключа на гишето.

— Тръгвам си. Даже няма да се наложи да оправяте леглото.

— Хубаво, много чудесно, мерси — отвърна азиатецът.

После понечи да затвори прозорчето, но Бош му попречи с ръка.

— Един момент. Човекът, който е живял в тази стая през март, е бил убит, спомняш ли си?

— Никой не убит тука.

— Не тука. Или може би не тука. Трупът му е открит в една уличка наблизо. Но е живял в шеста стая и полицията е идвала да разследва случая. Джеймс Алън. Сега спомняш ли си?

— Не, не тука.

— Напротив. Виж, искам да разбера какво се е случило с вещите му. Полицията е взела някои неща, знам. Всичко ли са взели?

— Не, дошли негови приятели. Те взели дрехи и неща.

— Приятели? Знаеш ли им имената?

— Не, тука без имена.

— Те със същото като него ли се занимават? Тук ли отсядат?

— Понякога. Някой от тях тук ли е в момента?

— Не, никой тука.

Бош извади бележника си и написа името си и телефонния си номер. Откъсна листа и го подаде през прозорчето.

— Обади ми се, ако дойде някой от приятелите му. Ще ти платя.

— Колко плаща?

— Петдесет кинта.

— Плаща сега.

— Не. Ще ти платя, когато ми кажеш, че са тука.

Почука с кокалчетата на пръстите си по гишето и тръгна към колата си. Преди да запали двигателя набра номера на Холър, който вдигна веднага.

— Трябва да поговорим.

— Странно. Преди половин час ти се обадих и ти ми даде ясно да разбера, че не щеш да приказваме.

— Тогава. Сега трябва да поговорим за следващите стъпки. Това си е твоята игра и не искам с нещо да прецакам нещата в съда.

— Като например да те пипнат в къщата на жертвата?

— Вече ти казах, че допуснах грешка. Няма да се повтори. Точно затова ти се обаждам.

— Откри ли нещо?

— Не. Остава ми да огледам улицата, но засега няма нищо. Имам предвид други неща. Следващия ход — дали ти да го направиш в съда, или аз да го направя тука.

— Звучи тайнствено. Къде си сега? Мога да дойда веднага.

— На Санта Моника близо до Гауър. Първо трябва да поогледам улицата.

— Тръгвам към тебе. С черокито ли си? Колата, която обявяваш за класика?

— С него съм и си е точно така.

Бош затвори и потегли към изхода на паркинга. Излезе на Санта Моника и спря за малко, за да огледа сградите по четирилентовия булевард. Имаше както промишлени, така и търговски комплекси. Наблизо се намираха няколко големи студиа — зад магазините на Санта Моника се виждаше водонапорната кула на „Парамаунт“. Това означаваше, че в района има и всевъзможни обслужващи компании, които се хранят с останките от пира на колосите: фирми за реквизит и костюми, за снимачна техника под наем — както и обичайните заведения за бързо хранене. Имаше автомивка на самообслужване, а на половин пряка от другата страна на улицата беше входът на „Холивуд завинаги“, някогашното гробище за кинозвезди.

Гробището му се струваше най-логичният избор. Знаеше, че там е погребан Рудолф Валентино, наред с мнозина отдавнашни холивудски величия като Дъглас Феърбанкс-младши, Сесил Б. Демил и Джон Хюстън. Преди много години бяха работили по случай на самоубийство в „Холивуд завинаги“. Жертвата — жена — легнала върху саркофага на Тайрън Пауър и си прерязала вените на китките. Преди да умре успяла да напише името си с кръв под името на актьора. Бош беше пресметнал, че жената е родена пет години след смъртта на Пауър. Този случай като че ли доказваше нещо, известно на мнозина детективи от „Убийства“ — че човек не може да обясни лудостта.

Гробищата във всеки град в страната привличаха определена категория странни хора. Това още повече важеше за Холивуд, защото имаше гробове, на които бяха написани прочути имена. Което означаваше мерки за безопасност. Означаваше и камери. Жената, самоубила се върху саркофага на Тайрън Пауър, го беше направила под една от камерите. Но тъй като никой не я наблюдавал, тя бе умряла от загуба на кръв.

Когато трафикът за момент секна, Бош излезе от паркинга и зави наляво към „Холивуд завинаги“. Около гробището се издигаше два и половина метрова каменна стена, прекъсвана само от входните и изходните алеи. На влизане Бош забеляза, че по стените са монтирани камери, насочени към автомобилните алеи. Не можеше да определи дали следят и какво се случва на половин пряка нататък по Санта Моника Булевард, ала видя, че са разположени на явни места и освен главната си функция играят и възпираща роля. Тези камери го интересуваха, но го интересуваха и другите, които никой не можеше да види.

Непосредствено зад входа имаше паркинг и комплекс, който се състоеше от офис, параклис и магазин за ковчези и надгробни паметници. Нататък започваше самото гробище, разделено на части от автоалеи и по-малки зони за паркиране. Над задната стена се издигаха гигантските сцени и водонапорната кула на „Парамаунт“. На кулата също имаше камери.

Из гробището бяха паркирани доста коли и между гробовете се движеха хора. Явно беше натоварен ден. Хари видя пъстър туристически бус без покрив, който бавно минаваше край един от по-големите паметници. Заети бяха и шестте реда седалки зад шофьора. Той свали прозореца и чу усиления глас на екскурзовода, който се носеше над редиците гробове.

— Мики Руни е последната холивудска звезда, присъединила се към другите в „Холивуд завинаги“…

Бош вдигна прозореца и слезе от джипа. По пътя към офиса позвъни на Холър и му каза къде ще го чака.

Началникът на охраната в „Холивуд завинаги“ Оскар Гаскън се оказа също бивш полицай от ЛАПУ. Но се беше пенсионирал толкова отдавна, че нямаше смисъл да си разменят имена на колеги, за да видят кой кого познава. Хари се зарадва, че среща друго ченге — надяваше се това да му е от полза. Премина направо на въпроса.

— Работя по един случай, опитвам се да установя алибито на човек, обвинен в извършване на престъпление.

— Какво, тук ли?

— Не, малко по-нататък, в „Хейвън Хаус“.

— А, в оня коптор! Крайно време е вече да го съборят.

— Напълно съм съгласен.

— И каква е връзката с „Холивуд завинаги“?

Седяха от двете страни на масичката в малкия кабинет на Гаскън, която минаваше за бюро. Отгоре й имаше брошури със снимки на надгробни камъни и статуи и Бош остана с впечатлението, че бившият му колега не е само шеф на охраната. Явно се занимаваше и с продажби.

— Ами, всъщност няма връзка, обаче се сетих за вашите камери — обясни Бош. — Интересува ме дали някоя от тях не е насочена към „Хейвън Хаус“.

Гаскън подсвирна, като че ли Хари е поискал да му свали луната и звездите от небето. После попита:

— За коя дата става дума?

— Девети февруари. Пазите ли толкова стари записи?

Началникът на охраната кимна и посочи престарелия компютър на друга масичка отстрани на стола му.

— Да, всичко се архивира. Застрахователната компания ни кара да пазим файловете цяла година. Ама не знам. Това е на цяла пряка оттук. Надали нещо ще е на фокус на такова разстояние.

Млъкна и зачака. Бош знаеше причината. Вдигна една от брошурите и я погледна.

— И паметници ли продаваш?

— Да, освен другото.

— Каква комисиона взимаш?

— Зависи от паметника. От статуята на Джони Рамон изкарах хилядарка, понеже трябваше специално да се проектира и изработи.

Бош остави брошурата на масата.

— Виж какво, моят шеф ще пристигне след малко. И ще купи паметник от тебе, ако на записите има нещо, което ни върши работа.

Двамата впериха погледи един в друг. Перспективата за печалба явно заинтригува Гаскън.

— Имаш ли достъп до камерата на водонапорната кула на „Парамаунт“? — попита Хари. — Струва ми се, че е насочена насам.

— Да, наша е — потвърди началникът на охраната. — Дава ни цялостен изглед към гробището. Имаме договор за общо ползване с тях. И те имат достъп.

Бош кимна.

— Е, какво ще кажеш да изгледаме записа?

— Естествено, защо не — с готовност се съгласи Гаскън. — Не съм особено зает. Тъй де, тук е пълно мъртвило.

Хари не коментира.

— Загря ли? — Бившият му колега го погледна настойчиво.

Бош кимна пак. Гаскън със сигурност пускаше този лаф при всяка възможност.

— Да, загрях.

Шефът на охраната се завъртя към компютъра и се захвана за работа.

— Ти знаеше ли, че в „Хейвън Хаус“ през март е било извършено убийство? — нехайно го заговори Хари, докато той въвеждаше команди.

— Може да е било извършено убийство — поправи го Гаскън. — Полицаите, които идваха тука, казаха, че не знаели къде се е случило, но че убитият бил живял там. Казаха и че бил драг кралица.

С тази жаргонна дума в ЛАПУ наричаха цялата категория, от травестити до трансполови, и дори по-рано често я бяха използвали в рапортите — нещо, което днес щеше да предизвика протести. Бош си спомни, че в официалните полицейски доклади често бяха съкращавали термина като ДК, и се зачуди дали Дей’Куан го знае и дали прякорът му всъщност не произлиза оттам.

— Значи и те са идвали да гледат видеофайловете, така ли? — попита той.

— Да, идваха отвърна Гаскън. — Обаче както ще се убедиш и ти, онова място не се вижда добре на нашите записи.

* * *

Бош чакаше Холър на паркинга. Искаше да разговаря с него преди да влязат при Гаскън и пак да пуснат записа.

Когато линкълнът най-после пристигна, Хари видя, че адвокатът се вози на задната седалка. Слезе с куфарчето си.

— Имаш си шофьор — отбеляза Бош.

— Наложи се — поясни Мики. — Временно ми отнеха шофьорската книжка заради номера, дето ми го спретнаха ченгетата. Защо ми определяш среща на гробище?

Хари посочи задната стена на „Холивуд завинаги“. Високо зад нея се издигаше водонапорната кула на „Парамаунт Студиос“.

— Заради камерите. Сключили са договор за общо ползване с „Парамаунт“. Ти пазиш моя гръб, аз пазя твоя. На оная кула има камера. Хваща цялото гробище и околностите му.

Тръгнаха към офиса.

— Ще трябва да купиш надгробен камък — каза Бош.

Холър се закова на място.

— Какво?!

— За да ни съдейства. Аз съм вече пенсионер, знаеш. Той припечелва допълнително, като продава надгробни камъни, та му обещах, ако ни съдейства, да купиш един.

— Първо, за какво ми е надгробен камък?! Чие име ще сложа на него? И второ, по-важно, не можем да плащаме на потенциални свидетели. Нали разбираш как ще изглежда това в съда?

— Самият той не е от значение. Важен е записът му.

— Но може да ми потрябва, за да го представи на процеса. Да удостовери автентичността му. Разбираш ли? И не искам прокурорът да го попита колко сме му платили. Ще изглежда зле пред съдебните заседатели.

— Виж, щом не щеш надгробен камък, недей купува, обаче трябва да компенсираме човека, за да ни съдейства. Той разполага с нещо важно. Нещо, което променя нещата.

След пет минути Бош и Холър се бяха изправили зад седналия Гаскън, който беше върнал отначало записа от камерата на водонапорната кула на „Парамаунт“.

Екранът показваше цялото гробище. Панорамният образ обхващаше и Санта Моника Булевард. В горния ляв ъгъл беше отбивката към мотел „Хейвън Хаус“. Самият мотел и задният му паркинг не се виждаха, но пък се виждаше входящият и изходящ автомобилен поток. Най-отдолу имаше лента с часа и датата: 21.44. 9/2/2015.

— Добре, какво гледаме в момента? — попита Холър.

Бош му обясни подробностите.

— Това е Санта Моника Булевард, а тук е отбивката към „Хейвън Хаус“ където ДК твърди, че бил в нощта на девети.

— Ясно.

— „Хейвън Хаус“ се намира във вътрешен парцел и това е единственият входно-изходен пункт. Влизаш, минаваш през офиса и паркингът е отзад до стаите. Пълно уединение.

— Разбирам.

— Добре, а сега гледай този ван. Давай, Оскар.

Гаскън пусна записа. Бош се пресегна през рамото му и посочи белия ван, който се движеше на запад по Санта Моника и минаваше пред гробището. Хари продължи да обяснява.

— Според рапортите, които ми даде ти, следователите от Шерифското управление претърсили принадлежащия на Фостър форд „Иконолайн“, но не открили веществени доказателства по случая. Това на екрана е бял форд „Иконолайн“. Познавам го по фаровете. Засега не знам годината на производство, ама не е първа младост. Завива към „Хейвън Хаус“ в двайсет и един и четирийсет и пет. На девети февруари.

— Добре, това е чудесно.

— Превърти го напред, Оскар.

Гаскън пусна записа на бързи обороти. Пред очите им трафикът по Санта Моника изведнъж се ускори и минутите полетяха като секунди. Накрая шефът на охраната го спря на 23.40.

— Гледай сега, — предупреди Хари.

В 23.43 ванът отново влезе в кадър. Изчака на изхода на мотела, зави наляво и продължи на изток по булеварда по същия път, по който беше пристигнал.

— Ако е идвал от ателието си, твоят клиент е минал по шосе сто и десет и после по сто и едно, за да излезе на Санта Моника — каза Бош. — Пътувал е на запад към мотела и после на изток по обратния път.

— В Шерифското управление имат ли този запис? — попита Холър.

— Още не.

— Трябва да се уверим, че ванът е на Фостър.

— Оскар, би ли направил копие на файла? Мики, ще трябва да потърсиш някой да оправи качеството на образа.

— Имам такъв човек.

— Ами аз? — без да откъсва очи от екрана, попита Оскар.

— Виж, Оскар — отвърна Холър. — Господин Бош е прибързал. Аз не искам да купувам надгробен камък. Не ми трябва. Обаче на ключодържателя ми има флашка и ако качиш записа на нея, ще ти платя за услугата. И то щедро.

Бош кимна. Така щеше да е най-добре.

— Бива, съгласен съм — ухили се Гаскън.

Адвокатът погледна Хари и бръкна в джоба си за ключовете.

— Ще изчакам навън, докато вие се договаряте — каза Бош.

19

Бош стоеше до гроба на Мел Бланк, озвучаващ актьор в хиляди анимационни филми. На плочата пишеше: „Това е всичко, приятели!“

Холър се приближи и той се обърна.

— Добър материал — отбеляза адвокатът.

— Колко му даде? — попита Хари.

— Двеста. Направо без пари, стига и клиентът да ми плащаше.

— Може би трябваше да му предложиш картина.

— Гаскън няма вид на почитател на изкуството.

Тръгнаха из гробището без конкретна посока.

— Според рапорта за аутопсията смъртта е настъпила между десет и полунощ — каза Холър. — Прокурорът ще настоява, че часовият интервал малко се разминава и Фостър пак е имал време да го извърши.

— Но съдебните заседатели ще видят, че това твърдение е пресилено — отвърна Бош. — Пък и ако два часа се е въргалял с проститутката, какъв му е мотивът да се метне на вана и да се втурне към Западен Холивуд, за да изнасили и убие Лекси Паркс? Отгоре на всичко той се движи в обратната посока, а не към Западен Холивуд.

— Знам, знам. Просто изброявам всички аргументи, които може да изтъкне прокурорът. На записа пристигат и заминават много коли. Той ще каже, че Фостър може да се е качил на друга кола и да е отишъл да свърши работата.

Хари не отговори. Беше си мислил, че записът е изключително важна находка. Сега радостта му започваше да се изпарява.

— Просто искам да кажа, че трябва да сме готови за всичко — прибави Холър. — Все пак е добре, че разполагаме с този запис.

Бош кимна, после попита:

— Колко време ще му трябва на твоя човек да го оправи?

— Нямам представа, но ще се заема веднага.

— Хубаво.

Известно време крачиха в мълчание. Бош четеше имената на паметниците, без всъщност да им обръща внимание.

— Е, какво мислиш? — попита Холър.

— Мисля за много неща. Има много възможности, много вероятни сценарии. Трябва да се запозная с материалите за убийството на Джеймс Алън.

— Събрали са веществени доказателства от стаята — каза Мики. — Косми и влакна, пръстови отпечатъци. Някои от тях може да свързват Дей’Куан с мотела.

— Именно. И с вана от записа може да се направи връзка с датата — девети февруари.

— Отлично. Тъкмо затова се обърнах към тебе, Хари.

— Струва ми се, че си се обърнал към мене, защото си знаел, че ще работя безплатно.

— Глупости. Ще си получиш възнаграждението. Ти си почитател на изкуството.

— Да бе, да. И твоят следовател накрая щеше да стигне до същото.

— Възможно е.

— Е, как ще процедираме? Ако отидеш в съда и поискаш достъп до резултатите от анализите на криминалистите по разследването на убийството на Алън, ще си свалиш картите пред прокуратурата. Това устройва ли те?

— Никога не ме устройва да разкрия каквото и да е на прокуратурата. Дай първо да видим какво ще направи моят човек с вана от записа, преди да направим следващата стъпка и да свалим картите.

Бош кимна.

— Ти решаваш. И без това мисля, че няма почти никаква вероятност, особено за пръстови отпечатъци. Ако Алън е бил убит в онази стая, убиецът може да ги е избърсал. Даже е почти сигурно, че го е направил. Ако бяха открили отпечатъци на Фостър, щяха да отидат при него в затвора и да го питат какво знае за Алън.

— А може първо да са се консултирали с Шерифството и да са решили да не се намесват. Няма как да го е убил ДК, понеже вече е бил арестуван.

— Говориш като истински адвокат. Вечно търсиш някакви съзаклятия.

— Може да ти е от полза да разсъждаваш така.

— Може.

Това като че ли сложи край на разговора, но те продължиха да се разхождат. Минаха покрай гроб със статуя на коленичил ангел, чиито криле бяха счупени. Явно го бяха събаряли — вандали или земетресение.

Накрая Бош наруши мълчанието.

— Засега може да се опитаме да се доберем до дневника на убийството на Алън по заобиколен начин и да не вдигаме много шум.

— Добре. Действай предпазливо.

— Мисля, че трябва да направиш още нещо.

— Какво?

— Свържи се с фирмата, която ти прави ДНК анализа. Виж дали могат да проверят пробата за следи от презерватив.

— Не те разбирам.

— Ако анализът е направен както трябва и твоята лаборатория потвърди резултатите на Шерифството, ще се наложи да обясниш как ДНК материалът на Фостър се е озовал на местопрестъплението, нали така? Трябва да изобличиш инсценировката. Ако клиентът ти е невинен, как са взели и пренесли неговия ДНК материал?

Холър спря и се замисли. После измърмори:

— Мамка му! Това ми харесва. Може да ми свърши страхотна работа в съда, Бош. Адски ми харесва.

— Е, още не бързай с харесването. Липсват разни неща. Много неща. Обаче работя по въпроса.

— В лабораторията на Шерифството не проверяват ли за следи от презерватив?

— Не. Лабораториите на ЛАПУ и Шерифското управление са в една и съща сграда. Със сигурност знам, че и в двете не се прави такъв анализ. Прекалено е скъп. Става само по заявка, и то във външна лаборатория. Само веднъж съм имал случай, когато се наложи да проверим за следи от презерватив, и тогава пратиха пробата в една лаборатория в Сан Диего при най-добрия специалист в тази област, Блакледж. Но чух, че се бил пенсионирал.

— Много хора се пенсионират от публичния сектор и се прехвърлят в частния.

— Може и той да е направил така.

Холър кимна. Надушваше дирята и щеше да тръгне по нея.

— Какво ще правиш сега? — попита той. — Ще отидеш да провериш уличката, където е бил захвърлен трупът на Алън ли?

Хари поклати глава. Забеляза, че след тях върви един паун.

— Първо трябва да видя снимките от местопрестъплението. Няма смисъл да ходя там, без да знам разположението на всичко. Но не се бой, няма да стоя без работа. Имам да върша още много по Паркс.

Бош си спомни празната кутийка от часовник. Обяснението на Харик го смущаваше. Ако часовникът е бил счупен и е на ремонт, защо празната кутийка още беше в къщата?

— Не се боя — отвърна адвокатът и сведе очи към надгробната плоча, до която бяха спрели. — Я виж. Карл Суицър. Люцерната от „Нашата тайфа“. Като малък гледах повторенията.

— И аз.

Холър посочи датите с носа на лъснатата си до блясък обувка.

— Умрял е млад. На трийсет и една.

— Застреляли го по време на сбиване заради едно куче в Долината.

Мики го погледна.

— Майтапиш се, нали?

— Не, казвам ти самата истина. И на убиеца не било повдигнато обвинение — решили, че е при самозащита.

— Не, имах предвид, откъде знаеш, по дяволите?

— Има го в журналите за убийствата, които се съхраняват в Дирекция на полицията. Често ги четях, докато чаках да ми възложат поредното разследване.

— Искаш да кажеш, че просто си чел журналите за убийствата и си запомнил подробностите за убийство, извършено през хиляда деветстотин петдесет и девета, така ли?

— Не помня всички, само някои. Няма как да го забравиш, та това е Люцерната!

— Божичко, Бош, ти май наистина никога няма да се пенсионираш.

— Е, ще видим.

Обърнаха се и тръгнаха към колите си.

20

Елис и Лонг бяха паркирали от северната страна на Санта Моника Булевард и наблюдаваха гробището. Лонг пишеше есемес на някого, но Елис беше нащрек. Държеше в скута си бинокъл и час по час го вдигаше пред очите си, за да погледне Бош и Холър.

Вниманието му привличаше главно Бош. Бяха го проверили и знаеха, че е бил жива легенда в Управлението. А я го виж сега! Разследваше случаи за онова жалко адвокатче. Някогашната лоялност вече я нямаше. Критериите за добро и зло се бяха размили.

— Според тебе какво правят? — без да вдига поглед от дисплея на джиесема, попита Лонг.

— Приказват си за онова, дето са го открили в офиса — отвърна Елис.

— А именно?

— Аз бих заложил на видеозапис. На водонапорната кула на „Парамаунт“ има камера.

— Това накара Лонг да откъсне очи от телефона.

— Мамка му! Мислиш ли…

— Не знам. Няма как да разберем, освен ако не идем да зададем същите въпроси като тях. Само че не можем. Затова ги наблюдаваме.

— Мамка му, това хич не ми харесва.

— А стига бе.

— Тръгват.

— Не съм сляп.

— С художника ли оставаме?

Лонг беше започнал да нарича Бош „художника“ заради името му. Това дразнеше Елис.

— Да, с Бош — тросна се той.

— На бас, че знам къде отива — заяви партньорът му.

— Къде?

— На уличката. Това е следващата логична стъпка.

— Възможно е. Тоя тип не е като другите.

— Кога ще обсъдим отстраняването му?

— Няма да го обсъждаме. Вече отстранихме първия. Ако отстраним двама следователи по един и същи случай, няма да прилича на съвпадение. Трябва да измислим нещо друго.

* * *

Лонг грешеше. Бош излезе от гробището и зави на изток по Санта Моника. Елис беше паркирал необозначената им кола в обратната посока и трябваше да прави сложни маневри, за да последва черокито.

Продължиха на изток по булеварда след Бош и го последваха, когато зави на юг по Норманди. Както обикновено трафикът беше ужасно натоварен и двамата мълчаха в продължение на двайсет минути — докато Бош не зави надясно по Уилшър Булевард и не влезе в паркинга на невзрачна офис сграда в Корейския квартал.

— Къде отива, мамка му? — изсумтя Лонг.

— В Психологическия отдел — осведоми го Елис.

— Нали е пенсионер?

— Сигурно има някаква програма за пенсионирани служители. Той е убил много хора. През годините.

— Абсолютен шампион до края на службата си.

— Поне официално.

Двамата се усмихнаха едновременно. Елис подмина колата на Бош, спря до тротоара пред един пожарен кран на половин пряка по-нататък и нагласи огледалата така, че да държи черокито под око.

— Да вляза ли? — предложи Лонг.

— Не, стой мирен — нареди Елис. — Ще се върне скоро.

— Откъде знаеш?

— Не зареди паркинг брояча. Вече е цивилен и трябва да си плаща. Явно отива да му дадат рецепта или нещо от тоя род.

— За виагра.

Елис усети, че джиесемът му вибрира, и погледна дисплея. Обаждаше се лейтенант Гонзалес.

— Гонзо е — каза той и даде знак на партньора си да мълчи. После изключи двигателя и отговори. — Привет, лейтенант.

— Къде сте, Елис?

— Наблюдаваме квартирата. Според нарежданията.

— И?

— Засега нищо.

— Вкъщи ли са си изобщо? През деня не ходят ли на работа в Долината?

— Това не ни е известно, лейтенант. В жалбата пише „денонощно“. Ако скоро не забележим някакъв признак за живот, ще измислим повод и ще почукаме на вратата.

— Виж какво, не искам да се мотаете без работа. Ако не е там, трябва да продължим със следващия адрес. Давам ви още един ден и после им вземете страха, закарайте ги в Западен Холивуд и оставете Шерифството да се занимава с тях.

— Слушам, лейтенант. Ще бъде изпълнено.

— И от време на време се обаждай, Елис. За да не се налага аз да ви търся къде сте.

— Слушам, лейтенант.

— И кажи на партньора си да не се хили като идиот.

Гонзалес затвори. Елис свали джиесема от ухото си, погледна Лонг и видя, че наистина се усмихва.

— Гонзо те хвана натясно, партнер. Трябва да внимаваш.

— Ще бъде изпълнено.

Елис поклати глава и Лонг се засмя. В този момент Елис забеляза Бош да се появява през стъклената врата на асансьорната ниша.

— Излиза — съобщи той, докато наблюдаваше в огледалото как Хари се качва в колата си. — И носи папка. А не рецепта.

— Каква е на цвят?

— Обикновена.

— Какво значи „обикновена“?

— Бежова.

— Значи не е от Психологическия. Там използват сини.

Джипът на Бош се отдели от тротоара, направи обратен завой и се насочи обратно към шосето. Елис запали двигателя.

* * *

След като проследиха Бош до Удроу Уилсън Драйв, се отклониха, за да не ги забележи. Нямаше нужда да го наблюдават постоянно, защото предишната нощ бяха поставили проследяващо устройство на черокито му. Лонг беше настроил джипиес програмата на мобилния си телефон да предупреждава, когато джипът потегля.

Предполагаха, че Бош ще си остане вкъщи поне няколко часа, и това им даваше възможност да отидат до Кресънт Армс, където трябваше да дежурят.

* * *

Елис и Лонг наричаха обектите на своето мнимо наблюдение „кимащите близначки“ заради подскачащите им в синхрон глави, докато едновременно правеха орален секс в един от записите, които бяха разпространили в интернет. Преди два месеца момичетата се бяха нанесли в апартамент с две спални в Кресънт Армс. Преди това бяха качили кратки клипчета в множество безплатни порнографски уебсайтове, за да се представят и да привлекат публика за собствения си уебсайт, който чрез платени прозорци позволяваше установяване на личен контакт. На този етап се извършваше проверка, целяща да блокира представители на правоохранителните органи, а след това се отправяха покани и най-смелите фенове най-после можеха да платят за действителна среща с едната или едновременно с двете изпълнителки. Клиенти идваха чак от Япония, за да палуват с момичетата. Повечето изобщо нямаха представа, че тайно ги заснемат на видео от момента на влизането им в апартамента чак до излизането им.

Само че имаше един проблем. Бизнесът винаги процъфтяваше и неизбежно в апартамента започваха да влизат и излизат прекалено много мъже — във всички часове на денонощието. За броени дни другите наематели в жилищния блок забелязваха този поток. След няколко седмици домоуправителят получаваше оплаквания и до един месец информацията стигаше до ЛАПУ. Този цикъл стана постоянен. През изминалата година момичетата, които се представяха със сценичните псевдоними Ашли Бомбата и Ани Палавницата, се бяха пренасяли в нова квартира средно веднъж на два месеца. Търсенето на ново жилище, в което да прехвърлят дейността си, се превърна в постоянна задача за Елис и Лонг. Не беше лесно и да следят тъкмо те да поемат оплакванията, които постъпваха в Нравствения отдел. Но този бизнес им носеше прекалено много приходи, за да го преустановят.

Кресънт Армс беше двуетажен жилищен блок с вътрешен двор и външни стълбища и коридори. Когато стигнаха при апартамент 25, Елис отключи вратата, без да позвъни. Едната кимаща близначка седеше на дивана и гледаше телешоп. Не изглеждаше изненадана от появата им. Погледът й постоянно скачаше обратно към екрана — рекламираха мощен блендер, който можеше да се купи на три малки вноски.

— Къде е Ашли? — попита Елис.

— Аз съм Ашли — отговори близначката.

— Извинявай. Къде е Ани?

— В спалнята си.

— С клиент ли е? Не видях мечето.

Имаха уговорка да оставят плюшено мече на прозореца до входната врата, за да покажат, че в апартамента е пристигнал клиент.

— Не, май спи — отвърна Ашли.

— Иди я повикай — нареди Елис.

— Тичай — прибави Лонг.

Ашли се изправи. Носеше само секси розова фланелка, която едва стигаше до гладко избръснатия й пубис. Буквите на надписа „Порнозвезда“ бяха силно разтегнати от неестествено големите и гърди. Тя бързо изчезна в коридора, който водеше към спалните в дъното на апартамента. Елис и Лонг зачакаха в мълчание. Елис вдигна дистанционното от масичката на ИКЕА пред дивана и изключи телевизора. После отиде при килера до входната врата, отключи го и го отвори. Вътре имаше стоманена лавица с апаратура за видеозапис. Двайсет и два сантиметровият екран най-отгоре позволяваше да гледат записите от последните срещи на близначките. И в двете спални бяха инсталирани по две микрокамери — едната във вентилатора на тавана, а другата във фалшивия термостат до вратата. В дневната бяха скрити още две камери.

Елис включи записа на бързи обороти, за да не гледа секс сцените. От време на време замразяваше образа — когато се появяваше поредният клиент. Обикновено го правеше докато мъжете са още облечени, за да прецени финансовото им състояние и евентуално да познае професията им. Когато оставаха голи, всичко това изчезваше. Богатите най-често бяха дебели и грозни. Трябваше да ги види, докато още не са се освободили от дрехите и самоувереността си. Освен това следеше за венчални халки или за следи, оставени от току-що свалена венчална халка.

Лонг дойде при него и започна да гледа през рамото му, без да наруши мълчанието. Елис провери пет дати. По две самостоятелни изпълнения на всяка от близначките, после тройка на дивана в дневната. Нито един от клиентите не му изглеждаше подходящ кандидат.

— Има ли нещо? — попита Лонг.

— Като че ли не — поклати глава Елис.

Включи отново апаратурата на запис, затвори и заключи вратата. Когато се обърна. Ашли и Ани седяха една до друга на дивана. Ани носеше неоноворозови гащички и черен сутиен. Все едно си бяха поделили частите от един костюм. И двете бяха изрусени, с изкуствено уголемени бюстове и автозагар. Устните им бяха издути извън всякакви естествени граници. Абсолютно нищо в тях не изглеждаше истинско и напоследък някои клиенти негодуваха. Клиповете в безплатните порносайтове вече бяха с около петгодишна давност и датираха отпреди момичетата да направят някои корекции на телата си. Качването на нови записи нямаше да реши проблема, защото в порноиндустрията пет години бяха цяла вечност. Тази игра беше за млади жени. В случая честната реклама щеше да даде обратен ефект.

— Пак е време за местене — каза Елис. — Тъй че утре заран си извадете куфарите и си съберете партакешите. Ще дойдем да ви вземем в два.

— Къде отиваме? — изхленчи Ани.

— Близо до Бевърли Булевард при Фермерския пазар. Голям блок с много апартаменти — тоя път може да се задържим по-дълго. Има „Старбъкс“, до който ще можете да се разхождате.

Замълча, за да види дали ще има оплаквания. Нямаше. Знаеха си урока.

— Добре тогава, каква е днешната програма? — попита Елис.

— Довечера в десет имаме една двойка — каза Ани. — Засега е само това.

— Колко?

— Два бона.

Той им показа разочарованието си с мълчание. Минимумът за двойка трябваше да е три хиляди.

— По-добре е от нищо — отбеляза Лонг.

Елис го изгледа смразяващо. Партньорът му току-що беше провалил възможността да даде на тия курви още един урок.

— Да вървим — каза той и тръгна към вратата. Преди да я отвори, отново се обърна към близначките. — Да не забравите. Утре в два.

21

Д-р Инохос беше приготвила за Бош папка с три психологически профила. Почти не бяха редактирани — само с черен маркер бяха скрити имената на жертвите и свидетелите и не бяха приложени снимки от местопрестъплението.

Вторият профил в папката се оказа от делото на Джеймс Алън. Бош го разпозна по обобщението, в което се назоваваше „Хейвън Хаус“, и по датата на убийството. Той остави другите две характеристики настрани и се зачете. Когато работеше в Управлението, винаги откриваше сходство във всички профили — независимо дали са от Психологическия отдел на ЛАПУ, или от психолозите на ФБР в Куонтико. Нямаше много начини да опишеш психопата и неудържимите желания на сексуалния хищник. Но след като приключи с профила от делото на Алън, Хари препрочете характеристиката на убиеца на Лекси Паркс, направена в Шерифското управление преди ДНК материалът от трупа да бъде свързан с Дей’Куан Фостър. Между двата профила имаше някои повърхностни прилики, ала заключенията им за убиеца бяха коренно различни.

Обобщението за убийството на Паркс определяше убиеца като начинаещ сексуален хищник, който най-вероятно е дебнал жертвата и е планирал смъртоносния си удар до най-малки подробности, само за да се обърка при извършването му и да допусне грешка, оставяйки ДНК материал на местопрестъплението. Кулминацията на плана изпълнила убиеца с угризения до такава степен, че се опитал психологически да скрие престъплението си, като затисне лицето на жертвата с възглавница. Това предполагало сексуален хищник, за когото убийството е ново изживяване и който е прогресирал от други, по-дребни сексуални престъпления.

Убиецът на Джеймс Алън се характеризираше по различен начин. Заради занятието на жертвата се правеше заключението, че убийството е било извършено в резултат на акта на проституиране и не е мотивирано от компулсивен психосексуален порив. Но също като при убийството на Паркс имало данни, че мотивиращ фактор е угризението, в този случай в съчетание с обвиняване и наказване на жертвата заради постъпките на самия убиец. Предполагаше се, че той най-вероятно е мъж, който крие своята хомосексуална ориентация зад фасадата на хетеросексуален начин на живот. Смяташе се също, че убиецът има съпруга, деца и кариера и че ги е чувствал застрашени поради сексуалните си връзки с Алън. Чувството за заплаха се превърнало в гняв и било насочено към жертвата, защото е „експлоатирала слабостта на убиеца“. Той обвинявал Алън и искал да се справи със заплахата за семейството си и препитанието му, като го ликвидира. Изхвърлянето на трупа на уличката подчертавало презрителното отношение на убиеца към Алън като към боклук. Човешки боклук, оставен на улицата, за да бъде откаран на бунището.

Освен това се предполагаше, че убиецът може да е действал по подобен начин и по-рано. Профилът съдържаше детайлите за предишното убийство, за което Али беше споменал на Сото, но те също бяха редактирани. Нямаше го името на жертвата, обаче обобщението на фактите по случая едновременно показваше зловещи прилики и съществени разлики.

Главната прилика бяха самите жертви, мъжки проститутки, убити другаде и после „изложени“ приблизително на едно и също място и горе-долу в една и съща поза. Разликите бяха във физическите характеристики на жертвите. Освен че и двамата били проститутки, единият бил хилав и дребен бял мъж, а другият — як и широкоплещест негър. В профила се посочваше, че техните роли били различни — Алън бил пасивен, а другият активен. Това означавало различен тип клиентела и съответно различни убийци.

Следователите в първия случай не открили къде е извършено убийството. Жертвата живеела със съквартирант в апартамент в Източен Холивуд, но не била убита там, което говорело за неизвестно място на срещата и с убиеца, докато в случая с Алън уликите показвали, че е бил убит в мотелската му стая и после захвърлен на уличката.

Авторката на психологическите профили д-р Инохос заключаваше, че двете убийства са извършени от различни хора и че убиецът на Алън може да е знаел за първото убийство от медиите, уличната мълва или източници в органите на реда и да се е опитал да имитира някои елементи на престъплението, за да заблуди следствието.

Психоложката привличаше вниманието на следователите към още няколко аспекта на убийството. От трупа на Алън не била взета чужда ДНК и по време на аутопсията не били открити свидетелства нито за сексуално насилие, нито за секс по взаимно съгласие. Това явно предполагало, че убийствената ярост е изригнала преди да бъде осъществен полов акт. Нямало вероятност и половият акт да е осъществен много по-рано и престъпникът да се е върнал в мотелската стая, за да убие Алън. Удушаването на жертвата с жицата от снимката на стената показвало, че убиецът не е дошъл подготвен да извърши престъплението, а че то е спонтанно решение, взето докато е бил в стаята. Убиецът свалил жицата от снимката докато Алън бил в банята или вниманието му било ангажирано с друго, или пък бил приведен в безпомощно състояние, и после го удушил с нея.

Бош прибра двата профила в папката, в която му ги беше дала Инохос. Изправи се и закрачи напред-назад, замислен за прочетеното в контекста на онова, което знаеше от по-рано. Вече беше време да развие собствената си следствена теория.

Две убийства, двама различни убийци. Профилите предполагаха два различни типа психологически мотиви. Обвиняваха Дей’Куан Фостър в убийството на Лекси Паркс, но съставеният преди да направят ДНК връзката профил не отговаряше нито на психологическите профили, нито на веществените доказателства. В същото време обаче отделни особености на неговия начин на живот се вписваха в профила на убийството на Джеймс Алън, за което той имаше желязно алиби — беше се намирал в затвора.

Бош спря пред плъзгащата се врата и погледна към каньона. Ала видя само собственото си тъмно отражение в стъклото. Поклати глава при мисълта за очертаната от него сложна връзка между двата случая. Алън беше алибито на Фостър за убийството на Паркс и със смъртта на първия защитата на втория губеше много.

После пък идваше ДНК съвпадението. Ако се допуснеше, че по време на убийството на Паркс Фостър е бил при Алън, както неохотно признаваше той и както донякъде потвърждаваше видеозаписът от „Холивуд завинаги“, ДНК материалът трябваше да е бил оставен върху и в тялото на жертвата в опит за заблуждаване на следователите и евентуално за накисване на обвиняемия.

Хари отново закрачи из стаята. Чувстваше се изпълнен с енергия и усещаше, че се доближава до нещо, без да е сигурен точно до какво. Макар и с ограничен достъп до делото, пак щеше да се добере до истината. Според него Лекси Паркс криеше тайната на двете убийства. Защо я бяха убили? Ако отговореше на този въпрос, щяха да се разплетат всички нишки.

* * *

Неяснотите и необяснените детайли винаги бяха смущавали Бош. Въпросите без отговор. Те бяха проклятието на живота на детектива от отдел „Убийства“. Понякога въпросите бяха важни, друг път не, но въпреки това представляваха постоянен дразнител. Мисълта за липсващия часовник продължаваше да го гложди. Обяснението на съпруга отговаряше на един въпрос с друг. Защо Паркс не го беше дала на ремонт с кутийката? Нима бе оставила скъпия часовник в бижутерията просто ей така?!

Това не му се струваше съвсем логично и съответно той не можеше да престане да се връща на часовника.

Безпокоеше го също делото на Алън и необходимостта да продължава да напредва. Когато разследването започнеше да буксува, изключително трудно се набираше нова инерция. Понякога човек все едно се мъчеше да запали кола с изтощен акумулатор.

Обади се на мобилния на Лусия Сото.

— Още ли си в Дирекцията?

— Аха. Тъкмо се канех да преместя червения магнит.

Бош си спомни таблото, което капитанът беше закачил в отдела. Преди да си тръгне всеки детектив преместваше червен магнит в графата „Не е на работа“. Глупаво средство началникът да има усещането, че контролира всичко. Сигурно беше взел идеята от някоя книга за корпоративен мениджмънт. Когато работеше в Управлението, Хари нарочно не обръщаше внимание на магнитите. Имаше чувството, че винаги е на работа.

— Какво ще кажеш довечера да те черпя обещаното питие?

— Довечера ли? Ъъъ…

— Искам да те поразпитам за делото на Алън.

— Хм, добре, да, може да се срещнем. Кога?

— Когато и където кажеш.

— Айде бе?! Наистина ли ще дойдеш на моя територия? — смая се бившата му партньорка.

— Твоята територия е и моя. Само кажи къде и кога.

— Добре, в осем става ли? Ще те чакам в кварталната ни кръчма в Бойл Хайтс.

— Как се казва?

— „Истсайд Лъв“ на Първа. Това е на няколко преки от Холънбек Стейшън.

Вратата на кухнята откъм гаражния навес се отвори и Бош се сепна. Дъщеря му се прибираше. Увлечен в разговора, не беше чул колата й.

— Добре, ще дойда.

— Супер — отвърна Сото. — Значи до скоро.

Хари затвори и чу, че Мади спира при хладилника, преди да се появи от кухнята с бутилка сок в ръка и преметната през рамо раница.

— Здрасти, тате.

— Здрасти, Мадс.

— Какво правиш?

— Тъкмо разговарях по телефона. Как беше на даскало?

— Добре.

— Домашни?

— Много.

— Съжалявам. Виж, след малко се налага да изляза за няколко часа. Нали можеш да си направиш нещо за вечеря или да си поръчаш?

— Няма проблем.

— Но наистина ще хапнеш нещо, нали?

— Да, обещавам.

— Хубаво.

Това го зарадва, както и фактът, че досега Мади не бе споменала за работата му при Мики Холър.

— С кого ще излизаш, с Вирджиния ли?

— Не, ще пийнем по нещо с бившата ми партньорка от службата.

— Коя бивша партньорка?

— Лусия.

— А, добре, супер.

— Виж, трябва да ти кажа нещо за Вирджиния. С нея вече не сме заедно.

— Така ли? Защо?

— Ъъъ, не знам, всъщност просто не се бяхме виждали често и…

— Тя те е зарязала.

Бош мразеше тази дума.

— Не е толкова просто. Поговорихме си и решихме засега да се разделим.

— Тя те е зарязала.

— Ъъъ, да, нещо такова.

— Добре ли си?

— Да, всичко е наред. Предчувствах го. Даже май изпитвам облекчение.

— Щом казваш. Отивам да си пиша домашните.

— Нищо ми няма. Наред съм.

— Добре. Съжалявам, тате.

— Няма за какво. Аз не съжалявам.

— Добре.

Бош с радост сложи точка на неловкия разговор. Мади се обърна към коридора. Винаги си пишеше домашните в стаята си.

Хари се сети за нещо.

— А, я чакай малко. Прегледай тези неща.

Отиде при масата и взе папката с психологическите профили.

— Спомняш ли си доктор Инохос? Днес случайно се видяхме и я помолих да ми даде да ти покажа няколко профила. Казах й, че искаш да следваш психология и да се развиеш в тази насока. В психологическото профилиране.

— Недей да го разправяш на хората, тате!

Гласът й показваше, че сериозно я е засрамил. Бош не разбираше къде е сбъркал.

— Какво искаш да кажеш? Нали с това искаше да се занимаваш?

— Да, обаче няма нужда да го разправяш на хората.

— Тайна ли е? Не…

— Не е тайна, но не обичам всички да знаят какво правя.

— Е, аз не съм казал на всички. Казах на една психоложка, която може да ти е от огромна полза.

— Няма значение.

Бош й подаде папката. Беше се отказал от опитите си да проумее начина на мислене на Мади, както и да разпознава факторите, които й причиняват стрес. Винаги се проваляше и казваше грешната дума, поздравяваше я за „грешен“ успех или й правеше грешен комплимент.

Тя я взе, без да му благодари, и тръгна към стаята си. На рамото и висеше тежка раница. В епохата на лаптопите, айпадите и всички други дигитални медии дъщеря му все още мъкнеше много книги, където и да ходеше.

Поредното нещо, което Хари не разбираше.

— За какво си разговарял с доктор Инохос? — попита Мади, без да се обръща. — За оня изрод, когото се опитваш да измъкнеш от затвора ли?

Бош само я проследи с поглед. Не й каза нищо, а и тя не изчака да чуе отговора му.

22

„Истсайд Лъв“ беше на ъгъл и на външната стена имаше изображение на стар мексикански китарист с бели мустаци и сомбреро. През годините Бош стотици пъти беше минавал с кола оттам, но никога не се бе отбивал в скъпарското заведение, любимо на латино хипстърите, които постепенно преобразяваха Бойл Хайтс.

На бара в центъра на помещението се тъпчеха по два-три реда клиенти, повечето от които се обърнаха, за да измерят с поглед новодошлия. От колоните дънеше Лос Лобос[8], пееха за противен дъжд, който се леел като из ведро. Бош потърси с очи Сото и я откри да седи сама на маса в задния ъгъл. Насочи се към нея и се настани на срещуположния стол.

— Не те мислех за хипстърка — отбеляза Хари. — Струваше ми се по на място в „Лас Паломас“.

„Лас Паломас“ беше съседната кръчма, посещавана от клиенти от работническата класа, заведение с по-ярко осветление и по-силни напитки. Бош беше ходил там няколко пъти да издирва разни хора.

Думите му разсмяха Сото.

— Понякога ходя и там, ама не много често.

Вече беше поръчала две бутилки „Модело“[9]. Надигнаха шишетата и се чукнаха.

— Благодаря ти, че се съгласи да се видим — високо каза Хари в момента, в който музиката утихна.

Това отново привлече вниманието към него и двамата със Сото се засмяха.

Сото изглеждаше добре. Носеше косата си пусната и беше по черна риза без ръкави и избелели дънки. Татуировките, които нямаше право да показва в службата, изпъкваха на гладките и кафяви ръце. От вътрешната страна на лявата й предмишница имаше списък с имената на нейни починали приятели от младостта й в Уестлейк, а около десния й бицепс се виеше наниз испански думи, написани с шрифт, който приличаше на бодлива тел.

— Човек направо не може да намери място за паркиране — оплака се Бош. — Не забелязах колата ти отзад.

— Дойдох с „Юбер“ — отвърна тя. — Ако ме хванат да шофирам след употреба на алкохол, ще ми отнемат детективската карта и ще ме върнат да патрулирам по улиците.

Вдигнаха тост за това и отпиха по глътка бира.

— „Юбер“, това беше оная работа с такситата, нали? — осведоми се Бош.

— Да, това е ап, Хари. Трябва да го пробваш.

— Непременно. Какво е „ап“?

Тя се усмихна. Знаеше, че бившият и партньор е наясно какво е „ап“, но и че никога няма да опита нито „Юбер“, нито каквото и да е друго приложение.

— Е, нали щеше да ме разпитваш?

— Да, имам само още няколко въпроса за…

— Няма нужда. Направо можеш да прегледаш дневника.

Сото вдигна от свободния стол до себе си червена чанта, сложи я на масата и извади дебел син класьор, в каквито в ЛАПУ събираха следствените материали. Хари не разбираше нито как, нито защо се е озовал у нея.

— Това делото на Алън ли е?

— Да — потвърди Лусия. — Взех го назаем от бюрото на Али, след като той си тръгна.

Бош се смая. Нейното провинение беше много по-сериозно от онова, за което го бяха отстранили от служба и в крайна сметка го бяха принудили да напусне Управлението.

— Не трябваше да го правиш, Лусия. Най-малко искам заради мене да провалиш цялата си кариера. Ти…

— Спокойно, Хари — прекъсна го Сото. — Той изобщо няма да научи. Прегледай го сега и после ще го върна. Пък и той също е в провинение. Трябваше да го заключи в касата.

— Не ми пука за него. Искаш да кажеш, че на няколко бири ще отидеш и просто ще го върнеш на бюрото му, така ли?

— Да, защо не?

— Поемаш голям риск, Лусия. Не искам да ми тежи на съвестта, ако се случи нещо. Стига и това, че вече си го взела. Аз само щях да ти задам няколко изясняващи въпроса, нищо повече.

Тя кимна, както винаги правеше дъщеря му, когато Бош я мъмреше. Сото беше по-голяма от Мади с десет години, но понякога разликата не си личеше. Постъпката й бе глупава.

— Виж, Хари, миналата година ти пое голям риск заради мен, когато бяхме партньори. Длъжница съм ти и се радвам, че мога да ти услужа. Хайде да престанем да говорим за това. Потърси каквото ти трябва. Имам ти доверие. Знам, че работиш за адвокат, обаче ти вярвам, че се стремиш да откриеш истината, каквато и да е тя.

Беше негов ред да й отговори с кимване. Бош се пресегна и бавно притегли класьора към себе си. Музиката отново кънтеше, този път песен на испански с акомпанимент на духови инструменти.

— Хайде да се преместим в колата ми — предложи той. — Тук е прекалено шумно и ми пречи да мисля.

Сото се усмихна и поклати глава.

— Истински старец. Е, да вървим.

Хари отпи още една глътка бира и се изправи.

23

Бош първо разгледа снимките от местопрестъплението — това трябваше да му замени присъствието на самото местопрестъпление при истинско разследване.

Напълно облеченият труп на Джеймс Алън бил открит подпрян на задната стена на автосервиз, разположен на уличка, успоредна на Санта Моника Булевард до кръстовището с Ел Сентро Авеню. Уличката приличаше на всяка друга в град, чиято инфраструктура се разпада, в щат, чиято инфраструктура се разпада. Представляваше мозайка от асфалтови кръпки и чакъл върху ронеща се подложка от стар бетон.

На снимките, показващи мястото, където бе намерен трупът, се виждаше, че тази част от уличката е добре скрита зад сервиза и задната страна на жилищен блок. Към нея гледаха само матираните прозорци на баните. Само на петнайсетина метра в посока, обратна на Ел Сентро, уличката се разширяваше в голям паркинг зад четириетажна тухлена фабрика. Бош остана с впечатлението, че убиецът е познавал уличката и е знаел, че може да остави трупа там, без да го забележат. Можеше да е знаел също, че тялото ще бъде открито на другата сутрин от паркиращите работници във фабриката.

Продължи със снимките на трупа. Жертвата беше със сиви шорти и розова риза. Нямаше обувки, но носеше от онези терлици, каквито използват жените, за да се предпазват от пришки, когато са с обувки на бос крак.

Косата му беше прихваната с мрежа за перука. Яката на ризата донякъде скриваше увитата около врата му жица, стегната толкова силно, че се впиваше в кожата му. Почти нямаше кръв, тъй като сърцето беше спряло да бие скоро след впиването на жицата във врата.

Обезкосмените крака на жертвата бяха изпънати, ръцете й лежаха в скута. Близките кадри на дланите не показваха счупени нокти и кръв. Това накара Бош да се усъмни, че Алън по някакъв начин е бил възпрепятстван да се съпротивлява, докато жицата се е стягала около шията му.

— Какво откри? — попита Сото.

Тя седеше на дясната седалка до него и досега мълчаливо чакаше. Беше изнесла бутилката си от бара и от време на време отпиваше глътка бира, докато наблюдаваше как бившият й партньор проучва следствените материали.

— Защо смяташ, че съм открил нещо?

— И преди съм те виждала да работиш с дневник на убийството — поясни Сото. — Усещам кога си се натъкнал на нещо, което не се връзва.

Бош кимна.

— Ами, по дланите му няма травми. Няма кръв, няма счупени нокти. Ако някой те души с жица, естествено е да се опиташ да я махнеш от врата си.

— И какво ти говори това?

— Че или не е бил в съзнание, когато са го удушили, или нещо, а може би някой, е държал ръцете му долу. По китките няма следи от връзване, значи…

Не довърши изречението.

— Какво? Какво означава това, че няма следи от връзване?

— Че може да са били двама.

— Двама убийци ли?

— Единият го е държал, другият го е удушил с жицата. Има и други неща.

— Карим и Стотър едва ли са обърнали внимание на всичко това. Какви други неща?

Бош сви рамене.

— Краката му. Няма обувки, но носи тия чорапки.

— Казват се терлици.

— Добре де, терлици. Не виждам охлузвания от влачене нито по краката, нито другаде по трупа.

Сото се наведе над централната конзола, за да погледне снимката отблизо.

— Ясно.

— Тялото е подпряно на стената — продължи Бош. — Сигурно е извадено от кола и е оставено там. Носили са го. Убитият не е едър. Естествено, може да го е направил и сам човек, но все пак. Сам човек да го пренесе от колата дотам?! Не знам. Това ме смущава, Лусия.

Тя отново се облегна на седалката, отпи от бирата и кимна.

Снимките бяха поставени в прозрачни джобове с по три перфорации, които позволяваха да се закрепят за трите пръстена на класьора. Бош ги прехвърляше назад-напред, за да потвърждава заключенията си. Накрая извади джиесема си и снима една — кадър на целия труп, отпуснат до покритата с графити задна стена на автосервиза.

— Не бива, Хари — възпротиви се Сото.

Бош знаеше какво има предвид. Ако в съда или където и да било другаде се появеше снимка на фотос от местопрестъплението, щеше да стане ясно, че Хари е имал достъп до дневника на убийството. Това можеше да предизвика разследване, което да я изобличи.

— Знам — отвърна той. — Просто искам да отбележа мястото на трупа спрямо стената, за да го намеря, когато правя оглед на уличката. Графитите ще ме ориентират. След като приключа там, ще унищожа снимката. Как ти звучи?

— Май става.

Бош продължи със следващата група снимки — от стая 6 в „Хейвън Хаус“. Вещите на Джеймс Алън все още бяха там. В гардероба висяха дрехи, на пода имаше няколко чифта обувки, включително на високи токчета. Две перуки, руса и тъмна, на стойки на скрина. Навсякъде бяха пръснати свещи — на скрина, на двете нощни шкафчета и на лавицата над леглото. На лавицата имаше и голям прозрачен пластмасов контейнер, наполовина пълен с презервативи. Етикетът представяше този продукт като „Рейнбоу Прайд“ и посочваше, че контейнерът съдържал триста лубрикирани кондома в шест различни цвята. Хари извади бележник и си записа подробностите, за да ги предаде по-късно на Холър. Установи, че наблюдението на Сото от разговора им предишния ден е вярно. Контейнерът приличаше на кутиите с бонбони, които си спомняше от чакалнята на лекарския кабинет и касата в бакалията.

Отново проучи снимките от мотелската стая, като този път търсеше мобилен телефон, но не видя такъв. Знаеше, че някъде трябва да е имало джиесем, тъй като по време на разговора в затвора Дей’Куан Фостър му беше казал, че е позвънил на Алън, за да си уговорят среща в нощта на убийството на Лекси Паркс.

Отвори класьора на раздел 5, съдържащ рапорта за вещите, и прочете списъците на предметите, които следователите бяха иззели от двете местопрестъпления — уличката и мотелската стая на Алън. Никъде не се споменаваше мобилен телефон.

Заключението: убиецът беше взел джиесема на жертвата, защото е съдържал запис на контакт с него.

Бош набързо прелисти дневника, за да види дали Карим и Стотър са изискали по съдебен път телефонни разпечатки. Нямаше нищо, липсваха и данни изобщо да е издавано съдебно нареждане, което го наведе на мисълта, че Алън е използвал или телефон, регистриран на чуждо име, или джиесем за еднократна употреба, за какъвто не можеха да се поискат разпечатки без самия телефон или номера му и мобилния оператор.

Записа си да поиска от Дей’Куан Фостър номера, на който е позвънил, за да се свърже с Алън. Оттам щеше да се опита да проследи телефонните контакти на жертвата.

— Съжалявам — каза той.

— Моля? — Сото повдигна вежди.

— Сигурен съм, че не си имала намерение да прекараш цялата вечер на предната седалка на колата ми.

— Няма нищо. Вътре става интересно доста по-късно. Тогава клиентите почват да танцуват и да се събличат върху бара.

— Да бе.

— Сериозно.

— Е, тогава ще побързам тука с тия неща, за да не пропуснеш шоуто.

— Може би и ти трябва да останеш, за да не го пропуснеш. Може би не е зле да поразпуснеш, Хари.

Бош я погледна, после отново се наведе над дневника. Търсеше рапорта за аутопсията.

— Струвам ти се прекалено скован, така ли?

— Е, поне с мен. Предполагам, че винаги си ме смятал за прекалено крехка за тази работа. Дълбоко в душата си сигурно си мислиш, че това е мъжка професия.

— Не, не е вярно. Дъщеря ми доста време искаше да работи същото, с каквото се занимаваш ти. С каквото се занимавах и аз. Не съм я обезкуражавал.

— Но сега иска да прави психологически профили, нали?

— Така ми се струва, обаче човек никога не може да е сигурен.

— Сигурно е получила от теб същото послание, каквото получих и аз: „Не си подходяща за това“.

— Добре де, може и да съм старомоден. Не ми допада идеята жените да виждат злото, извършено от мъже. Нещо от тоя род.

Най-после откри каквото търсеше. По време на службата си беше чел хиляди рапорти за аутопсия. Знаеше наизуст формуляра, който почти не се бе променил през последните четирийсет години. Така че бързо намери измерванията на тялото. Не го интересуваха заключенията. Искаше да види само теглото на жертвата.

— Ето — каза високо. — Алън е тежал шейсет и осем кила. Не е много, ама си мисля, че сам човек, убиецът де, влачи шейсет и осем кила. А не ги носи.

— Ще кажа на Али и Майк — отвърна Сото.

— Няма да им кажеш. Изобщо не си водила този разговор.

— О, вярно.

Хари си погледна часовника. Бяха в колата вече час. Спокойно можеше да продължи да рови в дневника на убийството още няколко пъти по толкова. Оставаше му да види дали има някакви сведения за предишното убийство, жертвата на което беше открита на същата уличка. Ала знаеше, че скоро трябва да освободи Сото. Тя вече бе направила много повече, отколкото се дължеше на бивш партньор. Особено на такъв, който вече не е ченге.

— Само набързо ще прегледам и останалите материали и ще те пусна да си ходиш — каза той.

— Няма проблем, Хари. Знаеш ли, след като ти си излезе от стаята на отдела, си помислих, че повече никога няма да ми се удаде да те видя как работиш. Това ми харесва. Уча се от теб.

— Как, просто като седиш и ме зяпаш как чета дневника на убийството ли?

— Да. Научавам какво смяташ за важно, как правиш връзки между нещата, стигаш до заключения. Спомняш ли си, ти веднъж ми каза, че всички отговори вече са в дневника на убийството. И че ние просто не ги виждаме.

Бош кимна.

— Да, спомням си.

Беше стигнал до дългия списък с арести на Джеймс Алън, който обхващаше шест листа от дневника. Прегледа ги бегло, защото за последните седем години се редуваха задържания или за проституция, или за скитничество, плюс няколко случая на притежаване на наркотици. Типична история на проститутка. Отделни арести не бяха довели до правни последици, тъй като включвали Алън в досъдебни програми за работа със секструженици и рехабилитация на наркозависими. След изчерпването на тези възможности задържанията бяха започнали да водят до присъди и затвор. Никога по-дълги срокове в щатски затвор, винаги кратки престои в окръжно затворническо общежитие. Трийсет дни тук, четирийсет и пет там — затворът се беше превърнал не толкова във възпиращо средство, колкото във въртяща се врата, тъжно ежедневие на сексуалния труженик рецидивист.

Необичаен изглеждаше само последният му арест, за скитничество с намерение за проституция. Вниманието на Бош привлече фактът, че задържането е било извършено четиринайсет месеца преди смъртта му и не е довело до повдигане на обвинение. Просто го бяха освободили.

— Чакай, чакай — измърмори Хари.

Прелисти обратно в началото на дневника и препрочете рапорта за престъпление и после първото обобщение на Карим и Стотър.

— Какво има? — попита Сото.

— Жертвата не е била арестувана повече от година — без да откъсва поглед от текста, отвърна Бош.

— И?

— Ами, той се е установил за постоянно на Санта Моника…

— И?

Хари пак отвори класьора на списъка с арестите и го извъртя към нея. После запрелиства страниците.

— В продължение на пет години го арестуват по три-четири пъти годишно и след това нищо през последните четиринайсет месеца преди да го убият. Това ме навежда на мисълта, че е имал ангел пазител.

— Какво искаш да кажеш? Че го е закрилял някой от ЛАПУ ли?

— Да, че е работил за някой. Обаче тука няма данни да е бил доносник. Нито СИ номер, нито рапорт.

Имаше си правила за работа със секретни информатори, включително в случай че информаторът бъде убит. Ала нищо в следствените материали не показваше изрично, че Джеймс Алън е бил такъв.

— Може просто да е извадил късмет и през последните четиринайсет месеца да не са го задържали — предположи Сото. — Миналата година арестите изобщо бяха по-малко. При всички тези престрелки с полицаи във Фъргъсън, Балтимор и така нататък униформените правят минималното, което се изисква от тях. Вече никой не проявява инициативност.

— Я пресметни — възрази Бош. — Тези четиринайсет месеца са много преди Балтимор, много преди Фъргъсън.

Хари поклати глава. Беше преброил в рапорта седемнайсет ареста на Алън за пет години, а после повече от година нищо.

— Според мене е работил за някой — заключи той. — Неофициално.

Правилникът на Управлението забраняваше служител да работи с доносник, без да докладва на началника си и да го регистрира в база данните на СИ. Естествено, Бош знаеше, че това се случва редовно. Информатори не се вербуваха за един ден и често се проверяваха в изпитателни ситуации. И все пак четиринайсет месеца му се струваха прекалено много време, за да се установи дали Алън ще се окаже благонадежден информатор.

Стотър и Карим бяха събрали рапортите за всичките му задържания и Бош се зачете в тях. Имената на арестувалите го полицаи не бяха включени в обобщенията, но се посочваха позивните на техните звена. Той забеляза, че позивната в три от последните пет ареста преди четиринайсетте липсващи месеца е една и съща — 6-Н-55. Шестицата означаваше Холивудския участък, Н означаваше Нравствения отдел, а 55 показваше двучленен цивилен екип. Хари записа позивната на два последователни листа в бележника си, после откъсна втория и го подаде на Сото.

— Предполагам, че тези хора са работили с него. Виж дали от служебния си компютър ще можеш да намериш имената им в холивудския Нравствен отдел. Искам да поговоря с тях.

Тя погледна листа, сгъна го и го пъхна в джоба на дънките си.

— Разбира се.

Бош затвори класьора и й го върна. Сото го прибра в червената чанта.

— Сигурна ли си, че ще можеш незабелязано да го оставиш на мястото му? — попита Хари.

— Изобщо няма да се усетят.

— Добре. Благодаря ти, Лусия. Това ще ми помогне много.

— Няма за какво. Искаш ли да влезем и да си вземем по още една бира?

Той се замисли за миг, после поклати глава.

— Не, вече набрах инерция с това дело. Благодарение на тебе. Трябва да продължа да работя.

— Добре, Хари, действай. И се пази.

— И ти.

Сото отвори вратата и слезе. Той запали, но не потегли преди да се увери, че бившата му партньорка е влязла през задния вход на бара.

24

Бош влезе в уличката край Ел Сентро и си погледна часовника. Беше 22.40, приблизително времето, по което се смяташе, че в нощта на 21 март Джеймс Алън е бил убит и трупът му е бил оставен до стената зад автосервиза. Макар в рапорта за аутопсията да се посочваше, че смъртта е настъпила в интервала между 22.00 и 01.00, той знаеше, че ще се сблъска с условия, подобни на нощта на убийството. От март до май нощните температури в Лос Анджелис не варираха много. Освен от климата обаче Хари се интересуваше от светлината и нейните източници, разпространението на звука на уличката и други фактори, които можеше да са били от значение по времето, когато там е бил оставен трупът на Джеймс Алън.

Подмина сервиза и спря на пустия паркинг зад фабриката. Изгаси двигателя, извади фенерче от жабката и слезе.

Направи панорамна снимка на уличката и местопрестъплението с джиесема си, после тръгна към задната стена на автосервиза. За негово разочарование графитите бяха замазани. Върху прясната боя имаше само един таг, изображение на змия във формата на числото 18 — знакът на злополучно известната банда 18-а улица от Рампарт, чиито разклонения обхващаха целия град, включително Холивуд.

Отвори пресниманата от следствените материали снимка на стената и като се ориентира по участък изронен асфалт, все пак успя да намери мястото, където бе лежал трупът на Джеймс Алън.

Застана там и опря гръб на стената. Огледа се в двете посоки на уличката, после вдигна поглед към жилищния блок насреща. Едно от прозорчетата на баните на втория етаж светеше и беше открехнато няколко сантиметра. Той се ядоса сам на себе си. Толкова се безпокоеше да не провали цялата вечер на Сото, че не бе отделил нужното време — или поне колкото време му оставеше тя — да прочете всички раздели на дневника. Не се беше натъкнал на доклад за обхождане на квартала след откриването на трупа. Сега забелязваше светещ и отворен прозорец, от които навярно се виждаше местопрестъплението. Дали от полицията бяха разпитали обитателя на апартамента? Може би, но нямаше как да е сигурен.

Поколеба се дали да не позвъни на Сото и да я помоли да провери в дневника, ала реши, че вече е искал прекалено много от нея. С всяко свое обаждане я излагаше на все по-голяма опасност да разкрият, че помага на врага. Спомни си за надписа, който навремето окачваше на работното си място: „Мърдай живо и чукай по хорските врати“.

Тръгна по уличката и излезе на Ел Сентро Авеню. Двуетажният блок беше боядисан в розово — една от набързо и евтино построените жилищни сгради по време на бума през 80-те години на ХХ век. Не се отличаваше с особена архитектурна фантазия, освен ако не се броеше филигранният дизайн на портала. Бош трябваше да се отдръпне назад и да вдигне глава, за да потърси апартамента със светещата баня.

На таблото до домофона на портала имаше осем звънеца — апартаменти от 101 до 104 и от 201 до 204. Хари реши да започне с 203-ти. Вдигна слушалката и натисна звънеца, но не му отговори никой. После опита с 204-ти и този път чу женски глас.

— Que?

— Hola — със запъване изрече Бош. — Policia. Abierto por favor. — „Здравейте, полиция. Отворете, моля“.

Осъзна, че владее само „полицейски испански“. Не знаеше как да обясни, че е частен детектив.

Жената каза нещо прекалено бързо, за да я разбере. Хари отговори с доброто старо клише, само че произнесено по-строго.

— Policia. Abierto!

Ключалката на металната врата зажужа. Той отвори и влезе във фоайето. В двата му края имаше стълбища. Бош избра дясното и то го отведе в коридор с два апартамента от онази страна на блока, покрай която минаваше уличката. Въпреки че му беше отворила жената от 204-ти, сега Хари имаше възможност да се убеди, че всъщност е бил отворен и е светел прозорецът в банята на 203-ти апартамент. Затова първо почука на неговата врата. Докато чакаше, вратата на 204-ти се открехна и отвътре подаде глава някаква старица. Той отново почука, този път по-силно, после отиде при жената от съседния апартамент.

— Говорите ли английски?

— Poquito — отвърна тя. — „Мъничко“.

— Убийството на уличката? Преди два месеца? El asasinato?

— Si.

Бош последователно посочи ухото и окото си.

— Да сте чули или видели нещо?

— А, не. Те много тихи. Нищо не чула.

— Кои „те“?

— Los matadores. — „Убийците“.

Хари вдигна два пръста.

— Matadores? Двама?

Старицата сви рамене.

— Не знам.

— Защо казахте „те“?

Тя посочи вратата, на която преди малко беше почукал Бош.

— Тя казва.

Хари погледна към затворената врата, после отново се обърна към старицата.

— Къде е тя?

— Сега на работа.

— Знаете ли къде работи?

Жената протегна ръце пред себе си и ги залюля, все едно държеше бебе.

— Деца ли гледа?

— Si, si, si.

— Знаете ли кога ще се прибере?

Старицата го погледна неразбиращо.

— Ъъъ… finito?

Той имитира с два пръста крачки по дланта си и посочи вратата на 203-ти апартамент. Жената поклати глава. Или не знаеше, или пак не го разбираше. Хари кимна. Засега не можеше да направи нищо повече.

— Gracias.

Слезе по стълбището, но преди да стигне до вратата, чу зад себе си мъжки глас.

— Ей, policia!

Бош се завъртя. В нишата до вратата на апартамент 103 стоеше мъж, пушеше под лампата над входа.

— От полицията ли сте? — попита мъжът.

Хари се приближи и видя, че латиноамериканецът е трийсетинагодишен здравеняк. Носеше бяла тениска, прана с белина толкова пъти, че направо блестеше на светлината. Не се виждаха татуировки, което предполагаше, че не е гангстер.

— Детектив съм — отвърна Бош. — Работя по убийството, извършено на уличката през март. Знаете ли нещо за него?

— Само че са прерязали гръкляна на някакъв швестер или нещо от тоя род.

— Вкъщи ли си бяхте оная нощ?

— Естествено.

— Видяхте ли нещо?

— Не. Бях си легнал.

— А да сте чули нещо?

— Ами, да, чух ги, ама си помислих, че няма нищо, та не станах да погледна.

— Какво чухте?

— Чух ги да изхвърлят оня нещастник.

— Какво по-точно чухте?

— Ами, чух багажник. Нали разбирате, като от затваряне на багажник. Откъм уличката.

— Багажник.

— Да, багажник. Нали знаете, има разлика между затваряне на врата и на багажник.

— Чухте ли и затваряне на врата?

— Да, чух. Чух багажника, после чух вратите да се затварят.

— Вратите ли?

— Да, две врати.

— Чули сте да се затварят две врати. Сигурен ли сте?

Мъжът сви рамене.

— От уличката се чува какво ли не. Понякога по цяла нощ.

— Ясно. Съобщихте ли на полицията това, което ми казахте току-що?

— Не.

— Защо?

— Не знам, бяха ми оставили визитка на вратата с молба да позвъня. Така и не им се обадих. Все съм зает, нали разбирате какво искам да кажа.

— Пазите ли визитката?

— Да, на хладилника е. Сигурно все още мога да се обадя, ама нали сега разговарям с вас.

— Да. Бихте ли ми я показали? Искам да видя името.

— Да, естествено. Един момент.

Мъжът отвори вратата и влезе в апартамента. Не затвори след себе си и Бош видя оскъдно мебелирана дневна. Разпятие, диван, покрит с мексикански одеяла. На стената имаше огромен плоскоекранен телевизор. Даваха футболен мач.

Латиноамериканецът се върна от кухнята и след като излезе, затвори вратата. Подаде на Бош стандартна визитка на ЛАПУ с името на Едуард Монтес. На обратната страна имаше ръкописен текст на два езика. Английският гласеше: „Моля, обадете се“.

Хари знаеше името, но не и самия Монтес. Стотър и Карим трябваше да са възложили на Монтес и неговия партньор да обходят квартала. Явно не си бяха свършили работата добре, щом оставяха визитки и повече не се весваха. Нищо чудно обаче. Толкова малко хора от малцинствените квартали се съгласяваха да свидетелстват, че следователите съсредоточаваха усилията си върху издирване на механични свидетели — видеокамери.

— Значи изобщо не сте разговаряли с полицията за онази нощ, така ли? — попита Бош.

— Не бе, човек. Онази нощ не се появи никой, а денем съм на работа. Тогава са оставили визитката.

— Знаете ли дали някой от вашия блок е разговарял с полицията?

— Госпожа Химинес. Тя живее на втория етаж. Само че не е видяла абсолютно нищо, пък и недочува.

— Още какво чухте освен багажника и после вратите?

— Нищо, само това.

— И не сте погледнали през прозореца, за да видите какво става, така ли?

— Не, уморен бях. Не ми се ставаше. А и…

— Да?

— Ако си вреш носа в такива неща, може да си имаш проблеми.

— Искате да кажете, проблеми с гангстери.

— Да, нещо такова.

Бош кимна. Бандата 18-а улица не се отличаваше с мирно съвместно съществуване в кварталите, които смяташе за своя територия. Не можеше да обвинява човека, че не се е юрнал да види какво се случва на уличката.

— Помните ли в колко часа сте чули багажника и вратите?

— Не, не си спомням. Но определено беше в нощта на убийството, понеже когато тръгвах за работа на другата сутрин уличката беше фрашкана с полиция.

— Къде работите?

— На Лосанджелиското международно летище.

— В Службата за сигурност на транспорта ли?

Онзи се разсмя, като че ли Бош се е пошегувал.

— Не бе, човек, на багажа. Работя в Делта.

Бош кимна.

— Ясно. Как се казвате?

— Рикардо.

— Фамилията?

— Вие не сте ченге, нали?

— Бях.

— Какво значи това?

— Не съм сигурен.

— Само Рикардо, става ли?

— Разбира се. Благодаря, Рикардо.

Латиноамериканецът пусна фаса си на бетона, смачка го с подметка и го подритна към близката цветна леха.

— Лека нощ, господин БЯХ-ЧЕНГЕ.

— Лека нощ.

Хари излезе и спря да погледне таблото със звънците. Срещу апартамент 203 наистина пишеше „Химинес“, а срещу 103-ти прочете името Р. Бенитес. Тръгна към уличката, където го чакаше колата му.

* * *

Седна зад волана и вкара ключа в ключалката, но не го завъртя, а просто впери поглед през предното стъкло в мястото, където беше открит трупът на Джеймс Алън, и се замисли за получените от Рикардо Бенитес сведения. Човекът чул затваряне на багажник, последвано от затръшване на две врати. Бош си представи кола, която влиза в уличката с угасени фарове. Слизат двама души, оставят вратите отворени и отиват при багажника. Изваждат трупа, подпират го на стената и се връщат при автомобила. Докато го заобикаля, единият затваря багажника. Качват се, затварят вратите и потеглят. Всичко това за… максимум трийсетина секунди.

Хари кимна.

Двама души.

Завъртя ключа и потегли.

25

Когато се прибра, изпод вратата на стаята на дъщеря му се процеждаше светлина. Бош се поколеба за миг в коридора, после почука. Не очакваше да получи отговор, защото тя обикновено слушаше музика със слушалки. Ала този път Мади го изненада.

— Влез — извика му.

Хари отвори вратата и влезе. Мади лежеше под завивката с отворен пред нея лаптоп. Все пак беше със слушалки.

— Здрасти, прибрах се — каза той.

Тя си свали слушалките.

— Виждам.

— Какво правиш?

Слушам музика.

— Каква?

— Дет Каб.

— Това песен ли е, или група?

— Групата е Дет Каб фор Кюти. Любимата ми песен е „Черно слънце“.

— Звучи въодушевяващо.

— Песента е страхотна, тате. Напомня ми за теб.

— Как така?

— Не знам. Просто ми напомня.

— Прегледа ли профилите?

— Да.

— И?

— Ами, първо, изглеждат ми удивително еднакви. Все едно можеш да приложиш едни и същи неща към всеки случай, въпреки че случаите са различни и става въпрос за различни типове убийства.

— Е, точно затова казват, че това не е точна наука.

Мади скръсти ръце на гърдите си.

— Какво значи това?

— Не знам. Сигурно че се опитват да предвидят всички възможности — отвърна Бош. — Така, когато заловят някой, ще са си защитили гърба чрез общите положения.

— Искам да те питам нещо, тате. Някога профил на убиец или местопрестъпление помагал ли ти е да разкриеш случай? Но ми кажи честно.

Хари трябваше да се замисли за момент, тъй като нямаше готов отговор.

— Предполагам, че това отговаря на въпроса ми — рече дъщеря му.

— Не, чакай. Просто се бях замислил. Не съм имал случай, в който профилът да е бил толкова точен, че веднага да ме насочи към убиеца. Но профилите често са ми помагали. Майка ти…

Той не довърши.

— Какво майка ми? — подкани го Мади.

— Тя не беше професионалистка, обаче не познавам по-добър психолог от нея. Направо четеше в душите на хората. Струва ми се, че животът й я беше направил чувствителна към преживяванията на другите. Винаги имаше усет за местопрестъплението и мотивите на убиеца. Показвал съм й снимки от мои разследвания, и тя ми е казвала какво мисли.

— Никога не ми го е споменавала.

— Е, все пак ти беше малка. Сигурно не е искала да разговаря с тебе за убийства.

Бош замълча, осъзнал, че отдавна не се е сещал за Елинор Уиш. Това го натъжи.

— Знаеш ли, тя имаше една теория — тихо каза той. — Казваше, че мотивът за всички убийства може да се сведе до срам.

— Просто срам, така ли? — попита Мади.

— Да, просто срам. Хората намират всевъзможни начини да крият срама си. Не знам, беше адски находчиво.

Дъщеря му кимна.

— Тя ми липсва.

Бош също кимна.

— Да. Разбирам. И сигурно винаги ще ти липсва.

— Питам се как щеше да бъде, ако тя, нали разбираш, още беше с мен. Например, когато се налага да взема някакво решение, ми се ще тя да беше тук.

— Винаги можеш да разговаряш с мене — каза Хари. — Знаеш го, нали?

— Говоря за женски неща.

— Ясно.

Не беше сигурен какво да й каже. Радваше се, че Мади за пръв път от много време споделя с него, ала се чувстваше неподготвен да се възползва от момента. Това подчертаваше слабостите му като баща.

— Заради даскалото ли е? — попита той. — Безпокои ли те нещо?

— Не, даскалото си е даскало. Но всички момичета приказват, че майките им били тъпи, че искали да им се налагат, или за нещата около завършването и следването. Иска ми се понякога и на мен да ми се случваше същото. Да си имам майка, която да ми казва такива неща.

Бош кимна.

— Ама и аз съм една… — Мади го погледна. — Ти не си имал нито майка, нито баща, нали?

— При мен беше малко по-различно, поне така мисля. Мисля, че момичетата наистина имат нужда от майки.

— Е, така или иначе, аз пропуснах своя шанс.

Хари се наведе и я целуна по темето. Тя за пръв път от много отдавна не направи опит да избегне целувката. Той се изправи и едва сега видя големия й сив сак на пода, вече затворен и готов за път. Сети се, че Мади заминава за къмпинга на другата сутрин, и измърмори:

— Мамка му!

— Какво?

— Забравих, че заминаваш утре. Не биваше да излизам.

— Няма нищо. И без това трябваше да си досъбера багажа. Ще ме няма само три дни.

Бош седна на леглото.

— Съжалявам.

— Няма за какво.

— Надявам се, че ще си прекараш добре.

— Надали.

— Е, поне опитай. Става ли?

— Става.

— И ми пращай есемеси.

— Предупредиха ни, че връзката била много лоша.

— Добре де, ако имаш сигнал, пиши ми, за да знам, че всичко е наред.

Наведе се и пак я целуна по темето, като този път внимаваше да не издиша, за да не го усети, че е пил бира.

После се изправи и тръгна към вратата.

— Обичам те, малката. Ще се видим утре заран преди да заминеш.

— И аз те обичам, тате.

И на Бош му се стори, че дъщеря му е искрена.

26

На Другата сутрин Мади неохотно му позволи да й отнесе сака до колата й. После замина за училището, където се събираха за задължителната екскурзия, като го осведоми, че оттам щял да ги вземе автобус и да ги закара в планината.

Той я проследи с поглед, докато изчезна надолу по улицата. Беше му тъжно, че няма да е вкъщи през следващите три дни. Прибра се, направи си каничка кафе и се настани с чашата си на превърнатата в писалище маса в трапезарията. Направи същото, каквото правеше и докато работеше в Управлението. Отново се зае с дневника на убийството.

За него дневникът представляваше постоянно усъвършенстващо се помагало. Вярно, в този случай разполагаше само с копие и нямаше да го допълва в хода на собственото си разследване. Колкото и пъти да го преглеждаше, броят на страниците нямаше да се променя и всяка дума щеше да си остава същата. Ала това нямаше значение. С напредването на следствията се променяше смисълът на нещата. Сега Бош знаеше за случая повече, отколкото когато за пръв път се беше запознал с дневника на убийството на Лекси Паркс. Това означаваше, че смисълът на нещата може да се променя, когато ги филтрира през цедката на растящата си осведоменост.

Зае се да препрочете всички документи и накрая стигна до телефонните разпечатки. Следователите бяха започнали с проверка на личния и служебния телефон на жертвата за последните три месеца от живота й. И тъкмо се бяха намирали в процес на идентифициране на нейните контакти и провеждане на разговори с тях, когато от лабораторията бяха пристигнали резултатите от ДНК анализа, свързващи Дей’Куан Фостър с местопрестъплението. Това беше насочило всичко в ново направление. На Бош му се струваше, че проучването на телефонните разпечатки просто е било изоставено, когато бяха превърнали Фостър в единствен фокус на разследването. И все пак детективите бяха свършили много работа. Повечето записи от списъка бяха обяснени с едно-две изречения или елиминирани като НП, съкращение от „непораждащ подозрение“.

Хари вече беше прехвърлял списъка, но сега едно от имената попадна във филтрите му. Четири дни преди убийството й Александра Паркс беше звънила в бижутерията „Нелсън Грант & Сънс“. Следователите бяха означили записа като НП.

Очевидно обаждането се отнасяше до повредения часовник и затова не бе предизвикало подозрението на детективите от Шерифското управление. Но часовникът задейства радара на Бош заради празната кутийка на лавицата в дома й. Той се зачуди дали Паркс се е обаждала, за да се поинтересува кога ще е готов часовникът й. Прегледа списъка докрай и продължи със следващия на номерата, които е набирала от службата си. Не откри други разговори с бижутерията.

Списъкът се оказа само частично обработен. През месеците преди смъртта си Паркс беше водила толкова много разговори от служебния си телефон, че перспективата изглеждаше ужасяваща. Корнел и Шмит навярно с радост я бяха зарязали след ДНК съвпадението и бяха насочили разследването към Дей’Куан Фостър. Сега единствената им работа бе да проверят в списъка дали между жертвата и заподозрения е имало контакти. След като бяха установили, че не е имало, бяха преустановили анализа. Вече бяха хванали птичката и не се налагаше да продължават с проверките на стотици телефонни разговори и номера, които нямаха нищо общо със заподозрения.

Бош включи лаптопа си и потърси „Нелсън Грант & Сънс“. С помощта на Гугъл Карти откри адреса на бижутерията в скъпарската търговска зона на Сънсет Плаза и научи, че магазинът отваря всяка сутрин в десет.

Реши да го посети веднага след началото на работното време, но дотогава оставаше почти цял час. Влезе във фирмения уебсайт и видя, че магазинът се занимава с много видове бижута и часовници, както и с разпродажба на наследствени накити. Обаче никъде не се споменаваше за часовници на „Адемар Пиге“.

След това провери в Гугъл производителя и попадна на няколко онлайн магазина. Отвори единия и се озова пред множество часовници, произвеждани от швейцарската компания. Наложи се да коригира търсенето си само до модела „Роял Оук Офшор“ и скоро попадна на часовник, струващ четиринайсет хиляди долара.

Подсвирна. Разликата с платената от Харик преди година цена за същия модел възлизаше почти на десет хиляди долара.

Върна се в уебсайта на производителя и отвори списъка на официалните дистрибутори на „Адемар Пиге“. В Съединените щати имаше само три магазина и сервизни центъра и най-близкият до Лос Анджелис се намираше в Лас Вегас. Бош си записа двата номера на сервизния център и се върна към телефонните разпечатки в следствените материали. Търсенето стана лесно и бързо, тъй като Лас Вегас имаше различен код — 702. Откри две съвпадения. На 5 февруари, четвъртък, същия ден, в който Лекси Паркс беше звъняла в „Нелсън Грант & Сънс“, от нейния служебен телефон се бяха свързали със сервизния център на „Адемар Пиге“. Разговорът бе продължил почти шест минути. Четири часа по-късно от центъра се бяха обадили в службата на Паркс. Този разговор беше продължил две минути.

Хари предполагаше, че всички тези разговори са се отнасяли за ремонта на нейния часовник. Извади джиесема си и понечи да набере първия номер, но реши да изчака. Преди това трябваше да събере повече информация.

Скицира хронологията на телефонните разговори на Паркс от вътрешната страна на корицата на папката. Паркс първо бе позвънила в сервизния център във Вегас, най-вероятно за да попита дали ще ремонтират часовника й.

Само четиринайсет минути по-късно обаче бе телефонирала в „Нелсън Грант & Сънс“, магазина, от който съпругът и бе купил часовника. Този разговор беше продължил само седемдесет и седем секунди.

След четири часа някой от сервизния център в Лас Вегас беше потърсил Паркс на служебния й телефон. Този разговор бе продължил две минути и две секунди.

Бош нямаше представа какво означава всичко това и дали е свързано с извършеното четири дни по-късно убийство. Но тъй като му се струваше странно, нямаше да се откаже, докато не разбереше всичко докрай. Радарите на следователите от Шерифското управление изобщо не бяха засекли часовника. Те бяха навлезли прекалено навътре в тунела. Той трябваше да открие отговора сам. Реши да започне с бижутерийния магазин, от който мъжът на жертвата беше купил часовника — с огромна отстъпка, както изглеждаше. После щеше да продължи със сервизния център на производителя.

Събра рапортите на купчина, изравни ръбовете им и я затисна на масата с лаптопа си. Отиде в кухнята, напълни термочашата си с още една доза кафе и си взе ключовете. Тъкмо се канеше да излезе през вратата към навеса, когато чу, че на входа се звъни. Остави чашата на кухненския плот и отиде да отвори.

Отпред стояха мъж и жена, и двамата с атлетични фигури. Официално облечени, мъжът беше с вратовръзка. Не бяха усмихнати и студенината в очите им му показа, че са полицаи, още преди да се представят.

— Господин Бош? — попита мъжът.

— Аз съм. Какво обичате?

— Ние сме следователи от Шерифското управление. Това е детектив Шмит, аз съм Корнел. Бихме искали да поговорим с вас, ако имате време.

— Разбира се. Имам малко време.

Последва неловка пауза, тъй като Хари не ги покани да влязат.

— Тук ли ще разговаряме, на прага? Корнел повдигна вежди.

— Ами да, защо не? — отвърна Бош. — Предполагам, че няма да е дълго. Става дума за вчерашното ми посещение в къщата, нали?

— За защитата по делото Паркс ли работите?

— Да.

— Имате ли лиценз за частен детектив, господине?

— Имах преди десетина години, но отдавна е изтекъл. Затова сега работя за лицензиран частен детектив, докато тече процедурата по издаването на нов. Имам писмено потвърждение от него, което обяснява ситуацията и прави нещата законни.

— Може ли да видим потвърждението, господин Бош?

— Естествено. Ей сега ще го донеса.

Затвори вратата и ги остави да чакат отпред. Взе писмото от Холър и се върна при тях. Шмит, която до този момент мълчеше, взе листа и го прочете, докато партньорът и изнасяше лекция на Бош.

— Онова, което сте направили вчера, е много лошо заяви Корнел.

— Кое по-точно? — поинтересува се Хари.

— Много добре знаете кое. Използвали сте заблуда, за да получите достъп до местопрестъпление.

— Нямам представа за какво говорите. Отидох да видя имот, който е обявен за продажба. Мисля да продам тази къща. На дъщеря ми й предстоят четири години следване и разликата от покупко-продажбата ще ми дойде добре.

— Виж, Бош, няма да си губя времето с тебе. Ако пак престъпиш границата, ще има последици. Сега ти прощавам. Проверихме те, бил си честно ченге. Преди. Вече не толкова.

— Майната ти, Корнел. Видях какво сте направили по случая. Слаба работа.

Шмит подаде писмото на Бош, но Корнел го грабна от ръката й още преди Хари да посегне към него.

— Ей такова е мнението ми за твоето писмо. — Детективът пъхна листа под полите на сакото си и го прокара по дъното на панталона си, като се престори, че избърсва задника си с него, после го протегна към Бош, който не понечи да го вземе.

— Страхотно — каза Хари. — Изискано и остроумно.

Отстъпи назад, за да затвори вратата под носа им. Корнел бързо смачка с две ръце писмото на топка и я запрати към него. Тя отскочи от гърдите му и падна на пода.

Бош остана на мястото си, заслушан в отдалечаващите се стъпки на Корнел и Шмит. Лицето му гореше от изтърпяното унижение. Щом го бяха проверили, вече всички в ЛАПУ знаеха, че е преминал на тъмната страна. За тях нямаше да има значение, че според Хари наистина има голяма вероятност обвиненият в престъплението човек да е невинен. Имаше значение само това, че сега Бош е следовател на защитата.

Опря чело във вратата. Допреди седмица беше пенсиониран детектив от ЛАПУ, а сега сякаш имаше съвсем нова самоличност. Чу колата им да потегля. Неподвижно изчака ревът на мотора й да заглъхне, после също излезе.

27

Паркира до тротоара пред „Нелсън Грант & Сънс“ още преди началото на работното време. Първо се включи осветлението, после в 10.05 отвътре се появи млад азиатец и се наведе, за да отключи долното резе на стъклената врата. Излезе навън със сгъваема реклама за разпродажба на наследствени накити, постави я на тротоара и се върна вътре. Бижутерийният магазин беше отворен. Хари допи кафето си и слезе от джипа. По това време по Сънсет Булевард имаше натоварено движение, но тротоарите, магазините и ресторантите на Сънсет Плаза пустееха — те привличаха главно туристи от Европа и обикновено започваха да се пълнят чак по обед.

Бош влезе. Някъде в дъното тихо иззвъня камбанка и след секунди от задното помещение се появи същият азиатец. Дъвчеше нещо. Застана зад централната част на подковообразната стъклена витрина и вдигна показалец молеше клиента да изчака. Накрая преглътна, усмихна се и попита с какво може да бъде полезен.

Хари се приближи и спря точно пред него.

— Продавате ли часовници на „Адемар Пиге“?

— „Адемар Пиге“ — повтори мъжът с френско произношение. — Ние не сме им официален дистрибутор. Понякога обаче предлагаме часовници на АП при разпродажби на наследствени накити. Те имат колекционерска стойност и бързо се изчерпват.

— Значи са втора ръка, така ли?

— Предпочитаме да ги наричаме „наследствени накити“.

— Ясно. Наследствени накити. Знаете ли, като го споменахте, се сещам, че миналата година идвах тук и видях такъв часовник. Май дамски. През декември беше, нали?

— Ъъъ, да, струва ми се. Оттогава не сме имали друг.

— „Роял Оук“, нали?

— Всъщност моделът беше „Роял Оук Офшор“. Колекционер ли сте, господине?

— Колекционер? В известен смисъл. Имам един приятел, казва се Винсънт Харик. Познавате ли го? Той купи оня „Роял Оук“ през декември, нали?

На лицето на азиатеца се изписа едновременно подозрителност и объркване.

— Нямам право да обсъждам нашите клиенти, господине. Желаете ли да ви покажа някой от нашите часовници?

И посочи стъклената витрина. Хари го наблюдаваше мълчаливо. Тук имаше нещо гнило. Щом беше споменал за Харик и купения през декември часовник, азиатецът видимо бе станал нервен — дори скришом хвърли поглед към вратата на служебното помещение.

Затова Бош реши да го попритисне и да прецени реакцията му.

— Та кой е умрял? — попита той.

— За какво говорите? — пискливо възкликна мъжът.

— За да разпродавате наследствени накити, някой трябва да е умрял, нали така?

— Не, невинаги е така. Има хора, които по някаква причина продават колекциите си от бижута. Часовниците си. Такива неща се смятат за наследствени вещи.

Отново хвърли поглед към вратата.

— Тук ли е господин Грант? — попита Бош.

— Кой?

— Нелсън Грант. В задното помещение ли е?

— Няма никакъв Нелсън Грант. Това е просто фирмата. Измисли я баща ми, когато откриваше магазина. Хората просто нямаше да могат да произнесат нашето име.

— Баща ви в задното помещение ли е?

— Не, там няма никой, а и баща ми отдавна се пенсионира. Двамата с брат ми въртим магазина. Защо ме разпитвате?

— Става дума за убийство. Как се казвате, господине?

— Не съм длъжен да ви кажа името си. Ако не се интересувате от покупка, господине, ще се наложи да ви помоля да напуснете.

Бош се усмихна.

— Сериозно?

— Да, сериозно. Вървете си.

Хари видя пластмасов визитник върху стъклената витрина вдясно. Спокойно отиде при него и вдигна най-горната визитка от купчината. На нея имаше две имена. На братята. Бош ги прочете на глас:

— Питър и Пол Нгуен. Правилно ли произнасям фамилията ви?

— Да. Моля ви, вървете си.

— Разбирам защо вашият старец е избрал името Грант. Вие Питър ли сте, или Пол?

— Защо питате?

— Ами защото провеждам разследване.

Извади си портфейла и измъкна картата си от ЛАПУ. Докато я протягаше към азиатеца, я държеше между двата си пръста, като единият стратегически скриваше думата „ПЕНСИОНИРАН“. Беше упражнявал този жест пред огледалото над скрина в спалнята си.

— А значка? — попита мъжът. — Нямате ли значка?

— Не ми трябва значка, за да ви задам няколко елементарни въпроса — ако сте съгласен да ни сътрудничите.

— Каквото кажете, стига да свършим по най-бързия начин.

— Добре. Е, Питър ли сте, или Пол?

— Питър.

— Добре, Питър, бихте ли погледнали това тук?

Влезе във фотоархива на джиесема си, отвори снимката на Лекси Паркс, която беше взел от един от репортажите за убийството в „Таймс“, и я показа на Нгуен.

— Познавате ли тази жена? Идвала ли е в магазина ви в началото на тази година?

Азиатецът стъписано поклати глава.

— Знаете ли колко души са идвали в магазина от началото на тази година?! А и аз дори не съм тук постоянно. С брат ми имаме служители. Не мога да отговоря на въпроса ви.

— Тя е била убита.

— Съжалявам, но това няма нищо общо с магазина.

— Жената е позвънила тук четири дни преди да я убият. През февруари.

Нгуен сякаш се вцепени и устните му образуваха кръг. Беше си спомнил нещо.

— Какво има? — попита Бош.

— Сега се сещам. От Шерифското управление се обаждаха за това. Позвъни ми една детективка и ме разпита за убитата жена и телефонния разговор.

— Шмит ли се казваше? Какво й казахте?

— Не си спомням името й. Наложи се да се обърна към брат си, който беше дежурен тук на въпросната дата. Той каза, че жената се обадила да попита как да ремонтира часовника си и той й отговорил да потърси производителя в интернет и да се свърже с него. Ние не поправяме часовници, само ги продаваме.

Бош се вторачи в него. Смяташе, че Нгуен или лъже, или го е излъгал брат му, защото знаеше, че Лекси Паркс се е обадила в магазина след разговора си със сервизния център на „Адемар Пиге“ в Лас Вегас. Изглеждаше невероятно да е звъняла, за да пита как да ремонтира часовника си. Имаше друга причина и този човек и брат му я криеха.

— Къде е брат ви? — попита той. — Трябва да поговоря с него.

— На почивка е — отвърна азиатецът.

— Докога?

— Докато се прибере. Вижте, не сме извършили нищо нередно. Пол е разговарял с нея по телефона и й е обяснил какво да направи.

— Лъжеш ме, Питър, и двамата го знаем. Когато разбера защо ме лъжеш, ще дойда пак. Разбира се, освен ако не искаш да си спестиш неприятностите и да ми разкажеш цялата история още сега.

Нгуен го гледаше и мълчеше. Бош опита друг подход.

— А ако се налага да замеся и баща ти, ще го направя, без да ми мигне окото.

— Баща ми е мъртъв. Когато почина, бизнесът не вървеше. Двамата с брат ми постигнахме всичко това. — И махна с ръка, сякаш обгръщаше всички витрини заедно с лъскавите бижута в тях. В този момент в магазина влезе друг клиент и небрежно се приближи до витрината вдясно от тях. Носеше широкопола шапка. Наведе се над стъклото и започна да разглежда бижутата отблизо.

— Имам клиент — прошепна Нгуен. — Вървете си.

Бош бръкна в джоба си и извади стара визитка от времето, когато още работеше в ЛАПУ. Беше задраскал служебния номер на отдел „Неприключени следствия“, беше го заменил с джиесема си и бе добавил с нечетлив почерк думата „пенсиониран“, в случай че картичката попадне не където трябва и бъде използвана срещу него.

Сложи я на щанда пред азиатеца.

— Помисли си. И накарай брат си да ми позвъни преди да е станало късно.

Излезе и тръгна към колата си. Смяташе, че макар да не се е сдобил с надеждна информация в бижутерията, е всял смут и е получил нещо, което може да се окаже по-важно. Подозрение. Усещаше, че се приближава до пресечната точка, мястото, където Лекси Паркс е задействала колелата, довели до нейната смърт.

Седна зад волана и без да пали мотора, се замисли за следващите си ходове. Вдигна чашата си, но си спомни, че вече е допил кафето. За пръв път осъзнаваше, че е напълно свободен да следва инстинкта си и да хвърля мрежата си накъдето поиска. В Управлението също разчиташе на инстинкта си, ала винаги трябваше да докладва и да получава разрешение от лейтенант, а понякога и от капитан. Имаше процедурни правила, имаше норми за доказателствените средства. Имаше партньор и разделение на труда. Имаше бюджет, имаше и постоянното съзнание, че всяка негова стъпка, всяка негова дума подлежи на контрол и може да бъде обърната срещу него.

Сега цялото това бреме го нямаше. Хари за пръв път разбираше и усещаше промяната. Вътрешният му глас му подсказваше, че този часовник е в сърцето на загадката. Неувереното поведение на Нгуен в бижутерийния магазин, на собствената му територия, му говореше, че не бива да пренебрегва тази следа. Помисли си дали да не изчака клиента да си тръгне и пак да притисне бижутера, или да остане в джипа на улицата и да види дали няма да се появи другият брат. Ала накрая реши да използва новоосъзнатата си свобода и да следва инстинкта си без нужда от разрешение или одобрение.

Запали черокито и потегли.

28

Лонг се върна в колата, огледа Сънсет Булевард и попита:

— Къде отиде?

Седящият зад волана Елис посочи на изток.

— Сигурно се прибира вкъщи. Какво каза Нгуен?

— Бош го разпитвал за часовника и за обаждането на Паркс. Нгуен се правил на глупак, казал, че брат му бил приказвал с нея. Обаче Бош определено ще дойде пак. Започва да става сериозно, партнер. Той се приближава.

Елис се замисли. Още не беше запалил двигателя.

— Какво друго?

— Това било всичко. Беше го шубе от мене. Ако имаше още нещо, щеше да си признае.

— Елис протегна ръка към ключа, но я отдръпна.

— Къде е брат му, мама му стара?

— Не знаел. Май бил в Мексико.

— Какво чу, когато влезе в магазина?

— Хванах само края. Бош не му се връзваше на лъжите, със сигурност. Мисля си, че трябва да приключваме с тая работа. Това не е като с оня с мотора, предпазен ход. Бош е съвсем близо.

— Ще трябва да изчакаме братята да са заедно. Това с Мексико са глупости.

— И аз така смятам. Значи искаш да изчакаме, така ли?

Елис не отговори и в купето се възцари тишина.

— Та значи кога? — подкани го Лонг накрая.

— Погледни си джиесема и виж къде отива Бош.

— Ти нали каза, че сигурно се прибира вкъщи?

— Да де, просто провери.

Лонг стартира приложението на телефона си. Отне му известно време, докато открие Бош.

— Всъщност пътува по Ла Сиенега към Десета.

— Може да отива навсякъде.

Елис завъртя ключа и запали колата.

— Та какво ще правим с него? — настоя Лонг. — Отстраняваме го и слагаме край на проблема.

Партньорът му поклати глава.

— Не е толкова лесно. Той има приятели. А ако Холър изгуби и втория си следовател в това дело, ще възникнат въпроси. Само това ни липсва.

Елис хвърли поглед към огледалото и се приготви да потегли.

— Ще се стигне до момент, в който няма да имаме избор — отбеляза Лонг.

— Възможно е — съгласи се Елис. — Обаче още не се е стигнало дотам.

Видя в огледалото позната фигура да пресича Сънсет Булевард.

— Който чака, ще дочака. Ето го и другия брат.

— Къде? — попита Лонг.

— Зад нас. Отива към магазина. Знаех си, че е лъжа.

Елис угаси двигателя. Двамата братя заедно променяха положението.

29

Бош пътуваше по Ла Сиенега Булевард към магистрала 10. По пътя спря да зареди черокито и малко по-късно вече се бореше с трафика на изток по магистралата към небостъргачите от стъкло и камък в центъра на града. Движението се поразреди чак когато излезе на магистрала 15 и пое на север към Лас Вегас. Беше решил да проследи историята с часовника директно вместо по телефона. Защото знаеше, че със или без значка, най-добрият начин да получиш информация е да я поискаш лично. Лесно е да ти затворят телефона, много по-трудно е да ти затръшнат вратата пред носа.

А и трябваше да помисли, да анализира нещата. Пустинните простори между Лос Анджелис и Лас Вегас щяха да му помогнат да разтвори ума си за нюансите и вероятностите в разследването. Тъкмо затова винаги предпочиташе да шофира, вместо да вземе самолет до Меката на хазарта в пустинята на Невада.

По средата на пътя реши да позвъни на Холър. Не се бяха нито виждали, нито чували от разходката им в гробището. Включи се гласова поща и Бош каза, че пътува за Вегас и има време да си поговорят.

След двайсет минути Холър се обади и каза, че тъкмо излизал от предварително разглеждане на друго дело.

— За Вегас ли? — попита той. — Какво има във Вегас?

— Не съм сигурен — призна Хари. — Следвам инстинкта си. Ако изскочи нещо, ти ще си първият, на когото ще съобщя.

— Не можеше ли просто да позвъниш? Това са четири часа път.

— Човек винаги може „просто да позвъни“ — стига да знае на кой. Ама понякога инстинктът ти подсказва да отидеш лично.

— Това си е жив дзен, Хари.

— Не. По-скоро кратък курс по разследване на убийства.

Бош тъкмо минаваше през градчето Прим на границата на Невада. Щеше да пристигне след час.

— Е, какво става със записа от гробището?

— Днес го дадох на специалист — отвърна Холър. — Веднага щом получа нещо, ще го имаш и ти.

— Добре.

— Твоето изпълнение в къщата на убитата вече има последици. От Шерифството са се оплакали в прокуратурата и прокурорът е подал жалба до съдията, който днес ме привиква, за да дам обяснение за действията си.

— Мамка му. Съжалявам. Искаш ли да присъствам? Веднага ще обърна.

— Не искам и да припарваш насам. Даже се радвам, че ще си във Вегас. Ще се оправдая с тебе. Всичко ще е наред. Познавам съдията, бивш адвокат, така че ще се отнесе със съчувствие към хала ми. Ще му кажа, че човек напоследък просто не може да намери свестни сътрудници.

Бош се усмихна. Беше сигурен, че се усмихва и Холър.

— Да, кажи му, че не съм знаел какво върша, че съм нов в тая работа.

— Непременно.

След това смениха темата и се заговориха за завършването на дъщерите си. Холър предложи да им направят общ подарък, пътешествие с кораб от Канада до Аляска, където можели да се возят на шейна, теглена от кучета, и да се опознаят по-добре, преди да заживеят заедно в „Чапман“ през есента. Това свари Бош напълно неподготвен — изобщо не му беше хрумнало да направи на Мади подарък за завършването. Всъщност дори не знаеше, че това е в реда на нещата.

Все пак се съгласи с идеята и Мики обеща да уреди въпроса. Имал връзки с туристическа агенция, често работел с нея. После се сбогуваха и Хари продължи да размишлява за случая и да се подготвя за престоя си в Лас Вегас.

* * *

Отдавна не беше идвал в Лас Вегас и установи, че в града са се появили нови казина и търговски центрове. И че пак са променили уличното движение. Магазинът и сервизният център на „Адемар Пиге“ се намираха в нов комплекс на ларгото, стъклена грамада от казина, хотели, заведения и жилищни сгради, която засенчваше всичко друго наоколо. Бяха го построили след предишното идване на Хари. Той го обиколи два пъти — петнайсетминутно пътуване заради натоварения трафик, — преди да открие паркинг. Скоро след това се озова в мол, събрал най-скъпарските магазини, които беше виждал на едно място, включително на Родео Драйв в Бевърли Хилс.

Витрините в магазина на „Адемар Пиге“ бяха от тъмно дърво и стъкло и часовниците в тях бяха изложени на индивидуални стойки. На входа стоеше охранител със слушалка в едното ухо, също като агент от Секретната служба. Носеше костюм, по-хубав от всички, които беше имал Бош. Жената, която седеше зад щанда и бе облечена като за опера, го посрещна с топла усмивка. Знаеше, че не бива да съди за него по дънките и кадифеното му яке. Вегаските комарджии често криеха богатството си зад мизерна фасада. Е, Хари поне имаше фасадата. Помисли си, че е късметлия, задето маншетът на якето му е достатъчно дълъг и скрива скромния „Тимекс“ на дясната му китка.

— Има ли друг вход за сервизния център? — попита Бош.

— Не, това е нашият шоурум и сервизен център — жизнерадостно отговори жената. — Да вземете часовник ли идвате?

— Не точно. Може ли да разговарям с управителя на сервиза? Става дума за часовник, който е бил тук на ремонт в началото на годината.

Тя се намръщи.

— Ще повикам господин Жерар.

Жената се изправи и изчезна през вратата зад щанда. Докато чакаше, Бош разглеждаше изложените часовници и през цялото време усещаше върху себе си очите на охранителя.

— Господине?

Той се обърна и видя до една от витрините да стои мъж с костюм и вратовръзка, буйна брада, може би компенсираща липсващата му коса, и очила със спускаща се лупа на лявото стъкло.

— С какво мога да ви бъда полезен?

— Искам да направя запитване за часовник, който, струва ми се, ви е бил пратен за ремонт в началото на годината.

— Не съм сигурен, че ви разбирам. Вие собственикът ли сте?

Говореше с акцент, чийто произход Бош не можеше да определи. Нещо европейско. Може би швейцарски, може би немски.

— Не, не съм собственикът. Аз съм следовател от Лос Анджелис и се опитвам да открия часовника и да науча подробностите около него.

— Това е крайно необичайно. От полицията ли сте?

— Наскоро се пенсионирах от лосанджелиската полиция. Помолиха ме да се заема с този случай. Отнася се за убийство.

Последната дума, изглежда, изпълни мъжа с подозрителност, която отчетливо се изписа на лицето му.

— Убийство.

— Да. Бях детектив в отдел „Убийства“. Ако се притеснявате да разговаряме, мога да ви дам имената и телефонните номера на колеги в ЛАПУ, които ще потвърдят и ще гарантират за мене.

— Бихте ли ми показали някакъв документ?

— Разбира се.

Бош извади портфейла си и му показа картата си от Управлението. Този път нямаше нужда да крие, че е пенсионер.

— За какъв часовник говорите? — попита мъжът, след като му върна документа.

— Вие ли сте господин Жерар? — попита Хари.

— Да, Бертран Жерар. Мениджър продажби и сервиз. Кой е убит?

— Една жена. Лекси Паркс. През февруари. Чухте ли за това във Вегас?

Мъжът поклати глава, сякаш не е сигурен какво е чувал. Не изглеждаше името на Паркс да му е познато.

— Този случай доста нашумя в Лос Анджелис — допълни Бош. — Но в контактите си във връзка с часовника тя може да е използвала фамилията на мъжа си. Казва се Харик.

Сега вече последва реакция. Не тревога, но Жерар определено знаеше това име.

— Познавате ли я? — попита Хари.

— Да, името ми е известно — потвърди мениджърът. — Но не знаех за случилото се. Телефонният й номер беше изключен и предишният собственик не си искаше часовника обратно. Така че… той още е тук.

Бош се поколеба. Жерар току-що му беше разкрил нещо, което не знаеше. Хари искаше човекът да продължи да говори, ала се боеше да не направи погрешна стъпка, която да провали нещата.

— Предишният собственик — произнесе той. — Защо не си искаше часовника обратно? Мъж ли беше?

— Да, купувачът беше мъж, въпреки че го купи за жена си. Кой ви е помолил да се заемете със случая?

Е, беше направил погрешната стъпка. Бош се огледа. Трябваше да се измъкне от положението.

— Господин Жерар, може ли да поговорим насаме в офиса ви?

Сега беше ред на мениджъра да се поколебае. Навярно се чудеше до каква степен да се замеси в тази история.

— Да, елате с мен — накрая отстъпи той.

Кимна на охранителя в знак, че всичко е наред, и поведе Бош към вратата зад витрините.

В малкия му самостоятелен кабинет се влизаше през по-голяма задна стая, в която имаше работна маса с лавица с малки инструменти. До задната стена се издигаше висок до тавана сейф, в който навярно съхраняваха наличната стока. В стаята нямаше никого. Този факт и закрепената на очилата на Жерар лупа показваха, че той управлява магазина и в същото време ремонтира часовниците.

Мениджърът се настани зад идеално чистото си бюро и разтвори календар-бележник. Запрелиства страниците, докато намери някакво име или записка, после изтегли едно от чекмеджетата и извади съответната папка със закачен на нея часовник в мека торбичка. Развърза торбичката, извади часовника и внимателно го постави на бюрото, после отвори папката.

— Часовникът ни е пратен за ремонт от Александра Харик. Пратила го е от Западен Холивуд, Калифорния, но вие знаете това.

— Да — потвърди Бош.

Докато Жерар говореше, Хари гледаше да мълчи колкото може повече, за да не спомене нещо, което да спре кранчето на информационния поток.

— Нашият уебсайт дава точни инструкции как да се процедира при сервизиране или ремонтиране на часовници.

— Какво му беше на часовника? — попита Бош и веднага съжали, че си е отворил устата.

Жерар вдигна часовника и с показалеца си описа кръг по стъклото му.

— Стъклото беше пукнато — поясни той. — По неизвестна причина. Но ремонтът беше елементарен. Единственият проблем беше резервното стъкло. Трябваше да го изпиша от Швейцария и това отне десетина дни.

Вдигна поглед от часовника към Бош в очакване на следващия въпрос. Хари беше нарушил инерцията на разговора и трябваше да се опита да я набере отново.

— Кога ви е бил пратен часовникът?

Жерар погледна в папката.

— Получен е на втори февруари. Пратен е с куриерска фирма.

Бош си записа датата една седмица преди убийството на Александра Паркс.

— Тогава е получен ние регистрираме получаването — продължи мениджърът. — Но аз отворих кутията и проучих съдържанието и чак след три дни, на пети.

— И какво се случи после? — подкани го Хари.

— Вижте, всичките ни часовници се регистрират при продажба. В случай на препродажба новият собственик може да го пререгистрира и тогава ще се ползва със специално обслужване. Този часовник обаче не беше регистриран на името Харик. Още беше с регистрацията на предишния собственик.

— Бил е купен за подарък — осведоми го Бош. — При разпродажба на наследствени бижута.

— Проблемът е, че този часовник случайно ми е познат отвърна Жерар. Защото лично го бях продал на първия собственик.

Замълча. Хари се колебаеше какво точно да го попита. Разбираше, че историята на часовника, каквато и да е тя, очевидно е озадачила или смутила Жерар по някаква причина. И сега трябваше да го накара да му обясни по каква.

— Продали сте го на първия собственик и не сте знаели, че е бил препродаден, така ли?

— Точно така.

— Кой е първият собственик?

— Не мога да ви дам тази информация. Ние спазваме политика на конфиденциалност и не разкриваме имената на клиентите си. Хората, които купуват тези часовници, очакват и се ползват от пълна поверителност.

— Добре, и какво направихте?

— През последните три години първият собственик беше купил два часовника от мен. Той е колекционер и ги купи за себе си и жена си. И доколкото знаех, и двата още бяха в тях, но после получихме този часовник от друг човек. Затова си позволих да му позвъня, за да се уверя, че препродажбата е законна.

Жерар периодично прекъсваше разказа си и се налагаше да бъде подканван. Опитът на Бош показваше, че това е признак за неохота. Често се случваше, когато разпитваше напълно невинни хора за неща, свързани с убийство.

— И какво ви каза той?

— Вдигна жена му. Поисках да разговарям със съпруга й, но него го нямаше.

— И затова сте разговаряли с нея.

— Смятах, че не бива да я тревожа, ако не се налага. Представих се и й казах, че се обаждам да проверя дали са доволни от часовниците си и мога ли да им бъда полезен с нещо. Ние осигуряваме на клиентите си безплатен сервиз и почистване. Те плащат само транспортните разходи и застраховката.

— Проявили сте изключителна находчивост. И тя какво ви отговори?

— Че и двата часовника, които съпругът й беше купил от мен, били откраднати.

— Откраднати.

— Да, при обир. Тя била в Париж и никога не пътувала с часовника си, защото се страхувала да не и го откраднат. Затова го оставила вкъщи. Мъжът й не я придружавал, бил на работа. Докато го нямало, в дома им бил извършен обир и откраднали всичките им бижута.

— Тя каза ли ви кога се е случило?

— Само няколко месеца преди нашия разговор. Не ми съобщи точната дата.

— Те в Лас Вегас ли живеят?

Жерар се поколеба, но после реши, че може да разкрие местожителството на клиента си, без да наруши фирмената политика.

— Живеят в Бевърли Хилс.

— Добре. Казахте ли на съпругата, че откраднатият и часовник е във вашия магазин?

Мениджърът отново се поколеба и на Бош му се стори, че се досеща за причината за смущението му.

— Не точно — призна Жерар. — Исках да разговарям със съпруга й, нали разбирате? Формално той беше нашият клиент. Затова я помолих да му предаде да ми позвъни. И й казах, че може би съм открил единия часовник.

— Точно така ли и го казахте? — попита Хари.

— Да. Не и казах, че е при мен.

— И съпругът й позвъни ли ви?

— Да, още същия следобед. Той ми разказа съвсем друга история. Часовниците не били откраднати. Казал така на жена си, защото ги продал заедно с останалите бижута без нейно знание. Беше нервен и засрамен, но призна, че имал финансови затруднения и продал скъпоценностите, за да покрие загубите си на хазарт, за които не желаел съпругата му да научи.

— Затова измислил историята с обира.

— Точно така.

— Вие знаехте ли, че е комарджия?

— Не, виждал съм го само в магазина, но той живее в Бевърли Хилс, а ние сме в Лас Вегас. Винаги плащаше в брой и предполагах, че не идва само за да купува часовници.

— Какъв е по професия?

— Лекар, обаче нямам представа какъв е по специалност.

Бош се замисли. Ако версията на съпруга се окажеше вярна, този аспект от делото нямаше връзка с убийството на Паркс просто странна история, безсмислена загуба на време в разследването. Зачуди се дали лицето му издава обзелото го разочарование.

— Съпругът каза ли ви къде или на кого е продал часовниците?

— Не, не съм го питал. Не разговаряхме дълго. Той само искаше да ми съобщи, че информацията, която съм получил от жена му, не е вярна. Попита ме дали съм се обаждал в полицията и аз му отговорих, че не съм, че първо съм искал да се чуя с него.

Хари кимна и изпитателно се вторачи в Жерар. Мениджърът все още имаше смутен вид, като че ли разказът не го беше избавил от онова, което го измъчваше.

— Има ли още нещо, господин Жерар? — попита Бош.

— Какво нещо?

— Нещо, което пропускате да ми кажете.

— Ами, не, с това разговорът ни със съпруга приключи.

— Бяхте ли се обаждали в полицията?

— Не, естествено. Не съм го излъгал за това.

— Ами госпожа Харик? Разговаряли ли сте с нея за случая?

Жерар отклони поглед, втренчи се в ръцете си върху бюрото и Бош усети, че се приближава до нещо, и каза:

— Разговаряли сте с нея.

Мениджърът не отговори.

— Казали сте й, че според вас купеният от нея часовник е краден.

Жерар кимна, без да вдигне очи.

— Така се случи, че тя ми позвъни след като се бях чул със съпругата на първия собственик и преди той… докторът де… да ми се обади. Госпожа Харик се интересуваше дали часовникът вече е ремонтиран. Отговорих й, че сме го получили и съм изписал резервно стъкло. После я попитах откъде го е купила. Тя ми даде името на бижутериен магазин в Лос Анджелис и каза, че бил от разпродажба на наследствени накити.

— „Нелсън Грант & Сънс“?

— Не си спомням фирмата.

— И вие какво й казахте?

— Бях откровен. Казах й, че щом пристигне стъклото, ремонтът е елементарен, но не съм сигурен, че ще мога да го извърша, тъй като има проблем със собствеността.

— Тя как реагира?

— Ами, малко се шокира. Каза, че покупката била законна — часовника купил мъжът й, а той бил полицай. Каза, че никога не би купила крадена вещ, че можело да си изгуби работата и репутацията и била много разстроена, че съм намеквал подобно нещо. Опитах се да я успокоя. Извиних й се, казах, че чакам допълнителна информация, и я помолих да ми се обади след ден-два, защото тогава ще знам повече.

Жерар най-после погледна Бош. Очите му излъчваха разкаяние.

— И после ви е позвънил докторът.

— Да, докторът ми позвъни, разказа ми историята и ми съобщи, че е продал въпросния часовник.

При спомена за кашата, която беше забъркал, мениджърът поклати глава.

— Обадихте ли се пак на госпожа Харик, за да й обясните?

— Да, обадих й се, разбира се, и тя много се ядоса, но нищо не можех да направя. Някои хора просто не могат да бъдат успокоени. Тъй като съм в търговския бранш, това ми е много добре известно.

Бош кимна. Това явно беше задънена улица. Посочи часовника на бюрото и зададе последния си въпрос:

— Защо часовникът още е при вас?

Жерар го вдигна и се вторачи в циферблата. В този момент Хари видя отдолу жълто листче, залепено на папката. Успя да прочете написаното име, въпреки че беше обърнато наопаки. Д-р Шубърт. Имаше и телефонен номер с код 310, който отговаряше на Бевърли Хилс.

— Тя не посочи начин на плащане за ремонта — поясни мениджърът. — След като получих и поставих стъклото, се опитах да се свържа с нея по телефона, който беше дала с пратката, но се оказа изключен. Затова оставих часовника тук и зачаках да се обади. После, честно казано, забравих за него. Имах друга работа и забравих. И сега вие ми съобщавате, че е мъртва. Че е била убита.

Бош кимна. Паркс беше дала в куриерската служба мобилния си телефон и когато Жерар и бе позвънил, Харик вече трябваше да е закрил номера след смъртта на жена си.

— Много жалко — каза мениджърът.

— Да, много — съгласи се Хари.

Жерар кимна и докато оставяше часовника на бюрото, плахо попита:

— Този часовник ли е причината да я убият?

Зададе въпроса така, сякаш се страхуваше от отговора.

— Едва ли — отвърна Бош.

Мъжът отново вдигна часовника и понечи да го прибере в торбичката. И тогава Хари забеляза нещо на задния капак.

— Може ли да го видя за малко?

Жерар му го подаде. Бош го обърна и прочете надписа.

Винс и Лекси

Завинаги

Хари прибра часовника в торбичката, остави го на бюрото и каза:

— Имам един последен въпрос и ще ви оставя на мира.

— Да?

— Според вас защо ви го е пратила така, в торбичка? Защо не го е сложила в кутията му?

— Изобщо имало ли е кутия? — учуди се Жерар.

— Да, в нейния гардероб — отвърна Бош. — С фактурата от магазина, от който го е купил мъжът й. Кутията си е била там, обаче тя не ви го е изпратила в нея.

Мениджърът повторно сви рамене.

— Кутията е обемиста. Може да е било по-лесно да го постави в торбичка и да го прати в кашонче на куриерската служба. Помня, че го получихме така. Не е необичайно клиентите да ни пращат часовници по този начин.

Можеше да има много причини, разбираше Бош. Въпросът щеше да си остане без отговор, защото единственият човек, който можеше да го даде, вече беше мъртъв.

— Ами цената? Мъжът й го е взел за шест хиляди долара. Това добре ли е за часовник втора ръка?

Жерар се намръщи.

— Нашите часовници са обект на колекционерство по целия свят. Те запазват стойността си, а някои модели дори я повишават. Да, цената е добра. Много добра. Цена, на която просто не може да се устои.

Бош кимна.

— Благодаря ви, господин Жерар.

30

От тонколоните се лееше тенор саксофонът на Камаси Уошингтън, жулената от слънцето пустиня прелиташе от двете страни на магистралата. Бош разсъждаваше над случая по обратния път до Лос Анджелис.

Обожаваше тези самотни мигове на съсредоточаване и размисъл. Винаги ги разделяше на три самостоятелни логически потока: нещата, които знаеше, нещата, които предполагаше, и нещата, които искаше да знае. Последната група задължително беше най-голяма.

На пръв поглед пътуването до Лас Вегас в търсене на изчезналия часовник изглеждаше загуба на време. Часовникът се бе намерил и обясненията на Бертран Жерар звучаха правдоподобно. Но Бош не бързаше да зареже този аспект от разследването си. Телефонното обаждане на Паркс в „Нелсън Грант & Сънс“ продължаваше да го смущава, просто заради уклончивото и неотзивчиво поведение на Питър Нгуен. Хари реши да го посети още веднъж, него и брат му, ако е възможно, и също щеше да поговори с д-р Шубърт, за да сравни неговата версия на историята с тази на Жерар. Елементарна стратегия за решаване на задача чрез елиминиране на възможности. Така нямаше да пропусне нито един евентуален сценарий.

Мислите му се върнаха към жертвата. Александра Паркс беше общински служител. В ресора и влизаше отдел „Защита на потребителите“ в Западен Холивуд. Тя щеше да изпадне в крайно неловко положение, което можеше да застраши дори работата й, ако се окажеше, че носи краден часовник. Бош се чудеше какво е правила през часовете между двата разговора с Жерар. Знаеше, че е звънила в „Нелсън Грант & Сънс“. Но на кого още се бе обаждала? На мъжа си, помощник-шерифа, човека, който й е подарил часовника?

Възнамеряваше още веднъж да прегледа телефонните разпечатки, когато се прибере В Лос Анджелис. Оставаше му още работа, преди да се убеди окончателно, че часовникът няма никакво отношение към случая.

Докато минаваше през Прим, последното комарджийско убежище преди границата с Калифорния, джиесемът му иззвъня. Номерът на абоната не се изписваше на дисплея, но той отговори, защото това най-вероятно означаваше, че го търси полицай.

— Хари, кажи ми, че не е вярно.

— Кой се обажда?

— Тим Марсия. Днес се разнесе слух, че си минал на другата страна.

Двамата бяха работили заедно в Неприключени следствия. Марсия продължаваше да води битката за доброто и ако някой заслужаваше обяснение от Бош, това беше той.

— Временно — отвърна Хари. — И следствието е на Шерифството, не е на ЛАПУ.

— Хм, не съм сигурен, че това ще има някакво значение тук. Обаче аз нямам нищо против. Особено ако е временно.

— Мерси, Тим. Кой разпространи тази информация?

— Първо чух, че от Шерифското управление те проверявали. Някой от там се обадил на капитана. И после той почна да разправя наляво и надясно, че работиш за другата страна.

— Не се изненадвам. Виж, както ти казах, това е временно. И за протокола, според мене от Шерифството са прецакали разследването и са пипнали не който трябва.

— Ясно. Просто гледай да не вдигаш много шум, брат ми.

— Няма.

Бош затвори и се върна към размислите си за случая, но скоро го прекъсна ново обаждане, пак със скрит номер. Той отговори и чу непознат мъжки глас:

— Обажда се Ким.

— Какво има, Ким?

Не се сещаше за никого с това име.

— Имам телефон на приятел на мъртвец.

Бош разбра, че разговаря с управителя на „Хейвън Хаус“, и каза:

— Чудесно. Само че в момента шофирам по магистралата и не мога да го запиша. Може ли да ти позвъня по-късно?

— Ти купуваш номер — настоя Ким. — Петдесет долар.

Бош си спомни, че беше обещал да му плати, ако онзи го свърже с приятел или „колега“ на Джеймс Алън.

— Добре, дължа ти петдесетачка.

— Първо ми плаща сега — упорстваше азиатецът.

— Добре де, добре. В момента не съм в града. Ще дойда при тебе веднага щом се прибера, става ли?

— Ти ми плаща. Аз ти дава номер.

— Съгласен.

Изтече още един час и той скоро осъзна, че цял ден я кара само на кафе и адреналин и трябва да спре, за да хапне. Затова отби на изхода за шосе 66 към Виктървил, спря в едно крайпътно заведение и си взе хамбургер.

Поднесоха му кюфтето между два резена пресен хляб. Дойде му добре и Бош скоро потегли пак. Докато зареждаше на бензиностанция преди входа на магистралата, джиесемът му пак иззвъня, за пореден път със скрит номер. Той отговори и не позна гласа, който го изруга:

— Ей, Бош, скапаняк такъв, ако ми се изпречиш на пътя в някое разследване, ще ти дам да разбереш!

— Кой се обажда?

— Шибаната ти съвест! Наясно си, че предаваш адски много хора тука. Ти…

— Майната ти!

Хари затвори. Знаеше, че не всички негови бивши братя и сестри в ЛАПУ ще проявят същото разбиране като Тим Марсия и Лусия Сото. Остави маркуча на колонката и обиколи черокито, за да погледне по стар навик гумите. После продължи пътя си.

Пет минути след като излезе на магистралата телефонът му иззвъня отново. Тъй като видя, че номерът е скрит, Бош реши, че само излишно ще се ядосва и разсейва, затова не отговори. За негова изненада прозвуча сигнал за гласова поща. Оставянето на съобщение със заплашително съдържание не беше особено разумно. Любопитен да научи кой може да е направил такава глупост, той го прослуша.

— Хари Бош, аз съм Дик Сътън от Шерифското управление. Обади ми се веднага щом получиш съобщението. Имаме извънредно положение. Спешно е!

Сътън остави мобилен номер и преди да затвори още веднъж настоя да му позвъни максимално бързо.

Бош не му се обади незабавно. Първо обмисли нещата. Познаваше Дик Сътън. На няколко пъти бяха работили заедно в междуведомствени спецчасти и макар че не се бяха сближили, имаше добро мнение за него. Прям южняк, който не играеше игрички, Сътън беше главен следовател в отдел „Убийства“ в Шерифското управление и Хари се чудеше дали по някакъв начин не е свързан с делото на Лекси Паркс.

Той прослуша съобщението още веднъж, за да запомни номера, и го набра. Сътън вдигна моментално.

— Обажда се Хари Бош.

— Къде си, Хари?

— На магистрала петнайсет, прибирам се от Лас Вегас.

— Днес си бил във Вегас, така ли?

— Да, точно така. Какво има?

— Хари трябва да дойдеш тук и да поговорим. На какво разстояние си от Лос Анджелис?

— В зависимост от движението, максимум на два часа. За какво трябва да разговаряме, Дик?

— Днес в Западен Холивуд е извършено двойно убийство. На двама души, които имат бижутерия на Сънсет Плаза. Казва се „Нелсън Грант & Сънс“. Знаеш ли я?

— Известно ти е, че я знам, Дик. Открили сте там визитката ми, нали?

— Ъъъ, да, точно така. Кога си бил там?

— Тази сутрин, когато единият от двамата отключи вратата и отвори магазина.

Последва дълга пауза.

— Е, Хари, извадил си късмет — накрая наруши мълчанието Сътън.

— Разказвай.

— Ще ти разкажа, когато дойдеш. Ела направо тук, става ли?

— Разбира се. Но първо искам да те питам нещо, Дик. Заподозрян ли съм?

— Стига, Хари, двамата с тебе се познаваме отдавна. Не си заподозрян. Имаме нужда от помощта ти. Нямаме никакви улики и ще сме ти признателни за съдействието.

— На местопрестъплението ли си в момента?

— Да, обаче скоро тръгвам за участъка в Западен Холивуд и почвам разпитите.

Това означаваше, че има и други свидетели.

— Знаеш къде е, нали? — попита го Сътън.

— На Сан Висенте — отвърна Бош.

— Точно така.

— Ще се видим там.

След като затвори, Хари се замисли за думите на Сътън, че не е заподозрян. Това противоречеше на другото му твърдение, че нямали никакви улики. Принципът гласеше, че ако разследването буксува, всеки е заподозрян. Бош харесваше и уважаваше Сътън, но трябваше да е наясно в какво положение се намира. Сега той беше на другата, тъмната страна, както я наричаха, и отношението на Сътън със сигурност щеше да е различно от времето, когато двамата бяха колеги следователи от различни правоохранителни органи.

Реши да се обади на Холър и да му съобщи какво става. Мики не вдигна, затова му остави съобщение.

— Обажда се Бош. Налага се довечера в седем да се чакаме пред участъка на Шерифството в Западен Холивуд. Имам среща със следователя от отдел „Убийства“ Дик Сътън и ми се струва, че ще ми трябва адвокат.

Понечи да затвори, но после прибави още нещо:

— И бъди предпазлив, Холър. Не знам какво става, ама… просто си пази гърба.

31

Срещнаха се на стълбището пред входа на участъка на Шерифското управление на Сан Висенте Булевард до Пасифик Дизайн Сентър. Преди да влязат, Бош изложи на Холър фактите и предположенията си за ситуацията. Холър му каза, че ще го пази да не направи погрешна стъпка, но и го предупреди да мисли какво ще е от най-голяма полза за техния клиент, преди да отговаря на въпросите.

— Не забравяй, ти вече не си полицай напомни му адвокатът, докато отваряше входната врата.

Дик Сътън чакаше Бош в детективското бюро. Веднага позна Холър, известен адвокат и бивш кандидат за окръжен прокурор.

— О, я стига, ние сме стари приятели — разпери ръце Сътън. — Идваш с адвокат, а, Хари? Сериозно? Няма нужда от такива крайни мерки.

— Смятам, че осигуряването на правна защита не е крайна мярка — отбеляза Холър.

— Съжалявам, Дик — отвърна Бош. — Обаче имам дете, а нямам жена. Трябва да съм сигурен, че довечера ще се прибера вкъщи.

Не си направи труда да спомене, че през следващите три дни детето му ще е на Голямото мече езеро.

— Е, аз пък имам двойно убийство и ми се струва, че ти си единственият човек, който може да ми помогне да го разчепкам — заяви Сътън. — Хайде да идем в заседателната зала и да свалим картите на масата.

Заведе ги в просторна заседателна зала с широка овална маса, достатъчна, за да побере директорския борд на средно голяма фирма. Това беше хитър ход от негова страна — да не вкара Бош в обичайната стая за разпити. Опитваше се да стопи леда, като накара Хари да се почувства участник в разследването, вместо негов обект.

На масата вече ги чакаха Корнел и Шмит, с които Бош се бе запознал същата сутрин, и още един мъж, когото не познаваше, но предполагаше, че е партньорът на Сътън.

— Разбрах, че вече познаваш детективите Корнел и Шмит — каза Сътън. — А това е моят партньор Гил Контрерас.

След това Сътън представи Бош и неговия адвокат. Разнесе се тихо мърморене за присъствието на адвоката и Холър се опита да го успокои, като вдигна ръце в знак, че се предава.

— Тук съм, за да защитавам своя клиент и да улесня обмена на информация, който, надявам се, ще е от полза за всички ни.

Холър и Бош седнаха един до друг. Сътън заобиколи масата и се настани до партньора си, точно срещу Хари.

— Това не е ли конфликт на интереси? — обади се Шмит.

Холър спокойно сплете пръсти и се наведе напред, за да погледне младата жена.

— Защо да е конфликт на интереси, детектив?

— Той е ваш следовател по делото за убийството на Паркс, а сега вие казвате, че ви бил клиент.

— Не виждам проблем, но ако желаете да отложим тази среща, докато намерим на господин Бош адвокат, който удовлетворява вашите критерии за отсъствие на конфликт на интереси, аз не възразявам.

— Нямаме такова желание — побърза да се намеси Сътън. — Хайде просто да си поговорим като приятели.

И измери Шмит с поглед, който й отправяше ясно послание: „Кротувай!“

— Откъде ще започнем? — попита Холър.

Сътън кимна, явно доволен, че са преодолели потенциалното препятствие, в което се беше блъснала Шмит, и разтвори лежащата на масата пред него папка. Бош видя, че отляво са прихванати с кламери няколко листа с бележки. Отдясно имаше прозрачен джоб, в каквито държаха документи с доказателствена стойност в разследването.

— Да започнем с това — каза Сътън.

Вдигна джоба и го плъзна по масата така, че Бош и Холър да могат да го видят. Вътре лежеше визитна картичка, същата, предполагаше Хари, която сутринта беше дал на Питър Нгуен в бижутерийния магазин.

— Това твоята визитка ли с, Хари? — попита Сътън.

— Така изглежда.

Холър постави длан на ръката му: предупреждение да не отговаря на въпросите преди да получи неговото правно одобрение. Само че Бош го беше повикал заради по-важните неща. Нямаше намерение да играе със Сътън игрички заради самите игрички. Най-малко искаше да се постави в такава роля.

— Би ли ни казал на кого си я дал? — продължи Сътън.

— Ще излезем навън — бързо се намеси Холър. — Изобщо няма да се бавим.

— Това са елементарни въпроси — възрази детективът.

— Съвсем кратка консултация не отстъпи Мики.

Изправи се и Бош неохотно го последва, засрамен, че се държи като безбройните заподозрени, които беше виждал по време на службата си.

Излязоха в коридора и Холър затвори вратата. Пръв заговори Хари.

— Виж, трябва да им кажа каквото знам. Това всъщност може да е от полза за Фостър. Не те повиках, за да възразяваш срещу всеки…

— Не се безпокоя за Фостър — прекъсна го Мики. — Ако си мислиш, че не те подозират, значи не си толкова умен, за колкото те смятах, Бош.

— Те нямат никакви улики. Когато нямаш нищо, всеки е заподозрян. Наясно съм с това. Съвсем скоро ще разберат, че не съм аз.

Бош се обърна към вратата.

— Тогава защо съм тук? — поинтересува се Холър.

Хари спря с ръка върху дръжката на бравата и го погледна.

— Не се бой, ще ми потрябваш. Но чак след като приключим с елементарните въпроси.

— Дай ми да опитам нещо, като влезем вътре — каза адвокатът. — Съвсем набързо. Просто ме остави да говоря пръв.

— Какво?

— Ще видиш.

Бош се намръщи, но отвори вратата и се върнаха на местата си.

— Господа, хайде да уговорим правилата за честна игра — започна Холър. — Предлагам справедлив обмен на информация.

— Тук не обменяме информация при двойни убийства — заяви Сътън. — Ние задаваме въпросите, Хари им отговаря. Това са правилата.

— А какво ще кажете ние да задаваме по един въпрос срещу всеки ваш? Например, какво правят тука Корнел и Шмит? Това двойно убийство, което разследвате, свързано ли е с делото за убийството на Паркс?

На лицето на Сътън се изписа раздразнение и Бош знаеше причината. Единственият адвокат в тази зала се опитваше да му отнеме инициативата.

— Не знаем с какво е свързан този случай — отвърна нетърпеливо Сътън. — Визитката на Хари беше открита на местопрестъплението, а по-рано днес случайно дочух тия двама детективи да разговарят за Бош. Затова ги повиках. Това отговаря ли на въпроса ви? Може ли сега аз да задам моя?

— Моля — направи жест с ръка Холър. — Това е двупосочен процес.

Сътън се обърна към Бош.

— Хари, тази визитка беше открита в джоба на сакото на единия от двамата мъже, застреляни днес сутринта в задното помещение на бижутерийния магазин „Нелсън Грант & Сънс“. Можеш ли да ми кажеш нещо по този въпрос?

— Предполагам, че е била в джоба на Питър Нгуен — каза Бош. — Дадох му я тази сутрин, когато бях в магазина.

— Точно по кое време стана това?

— Влязох веднага щом той отключи вратата, в десет. Тръгнах си най-късно в десет и петнайсет. Коя е другата жертва?

Сътън се поколеба преди да отговори, ала не за дълго.

— Брат му Пол.

— Мисля, че го е нямало, докато аз бях там, обаче Питър може да го е очаквал. Все се озърташе към задната врата, като че ли чакаше някой да дойде. Кога е извършено убийството?

— Още не сме сигурни. Един клиент ги открил по обед на пода във вътрешното помещение. Патоанатомът ще даде по-точна преценка.

— Няма ли видеозапис?

Корнел ядосано вдигна ръце и изсумтя:

— Само той те разпитва! Просто го питай какво е правил там, мама му стара!

Сътън го измери с поглед и безмълвно го смъмри за прекъсването и грубия език. И му напомни, че двамата с Шмит са само наблюдатели. Разследването се водеше от Сътън и неговия партньор.

— Не, няма видеозапис — отвърна той. — Извършителят е извадил диска от записващото устройство. Системата е стара и не прави резервно копие в облака. Управителката на съседния магазин май видяла двама мъже да влизат през входа откъм задния паркинг към десет и четирийсет и пет. Носели бели гащеризони, затова ги помислила за миячи на прозорци. Не чула изстрели.

— Двама мъже…

— Да, двама. Търсим камери в района, но засега нямаме късмет. Та какво си правил там, Хари?

Гърдите на Бош се свиха от обзелия го ужас. Не можеше да не се чувства отговорен за убийството на братя Нгуен. Инстинктът му подсказваше, че той е отвел убийците там или най-малкото е предизвикал необходимостта братята да бъдат убити.

— Взето ли е нещо? — попита той.

— Хари, твоят адвокат каза, че процесът е двупосочен напомни му Сътън. Ти не ми даваш нищо, само ме разпитваш.

— Отговори ми само на един последен въпрос. Обир ли е било, или екзекуция?

Сътън поклати глава. Беше допуснал Бош да му отнеме инициативата и да установи контрол над разговора.

— Определено е било или обир, или инсценировка на обир — отвърна той. — Една от витрините е опразнена.

— Само една? Коя?

— Дясната, като си с гръб към входа.

— Това са наследствените накити, нали?

Сътън отново поклати глава.

— Край, Хари. Стига. Сега ти ще отговаряш на моите въпроси. Защо си ходил там тази сутрин?

Холър се наведе към Бош и му прошепна:

— Напомням ти, че работиш при мене и поверителността, от която се ползва моят клиент, се пренася и върху тебе. Така че бъди предпазлив.

Хари погледна Сътън.

— Имам проблем с изискването за поверителност. Работя при адвокат и не мога да ти разкрия нищо, свързано с делото, без разрешението на клиента ми или на неговия адвокат.

— Каквото няма да получиш — прибави Холър.

Бош го накара да млъкне с вдигане на ръка и продължи.

— Достатъчно е да кажа, че не знам кой е убил братя Нгуен. Ако знаех, щях да го направя, независимо от поверителността.

— Какво си правил там? — повтори въпроса си Сътън.

Докато отговаряше, Хари гледаше право към Корнел.

— Разпитвах за един часовник, който са продали преди половин година на съпруга на Александра Паркс. Както знаеш, тя е убита. Отсъствието на часовника и не се обясняваше в следствените материали. Не обичам такива неясноти и се опитвах да изясня въпроса.

— Питър Нгуен отзивчив ли беше?

— Не.

— От този магазин ли е купен часовникът?

— Така ми се струва.

— И защо ти се струва така?

Холър изпревари Бош:

— Той няма да отговори на този въпрос. И смятам, че вече трябва да приключим разговора, детектив.

Корнел отново измърмори нещо под носа си и Холър се възползва от шанса.

— Какъв е проблемът? Яд ви е, че Хари Бош върши работата вместо вас ли?

— Майната ти, адвокатче! — изруга Корнел. — Всичките тия фокуси-мокуси имат една-единствена цел да размътят водата, в която потъва твоят клиент. Нищо, той така или иначе ще потъне.

— Вие си мислете така, а пък ние може да разнищим тази история — отвърна Холър. — Имам предвид действително да я разнищим, а не да припишем вината на някой.

— Много ме уплаши.

Мики посрещна сарказма с ослепителна усмивка, после бавно се обърна към Сътън.

— Какво ще кажете, детектив? Нещо друго?

— Засега не — въздъхна Сътън.

— Тогава повече няма да ви безпокоим.

Холър се изправи и Бош го последва. Двамата не разговаряха, докато не излязоха на тротоара пред сградата. Хари беше разстроен. Имаше чувството, че е предал някого — може би самия себе си.

— Виж, това не ми харесва — каза той. — Трябваше да им кажа всичко, което знам.

— Сериозно? И точно какво знаеш? В действителност не знаеш абсолютно нищо. Ние не знаем абсолютно нищо. Засега.

— Знам, че сигурно съм завел ония двама убийци при двамата братя в магазина.

— Сериозно? Как така? Искаш да кажеш, че братята не са били замесени в тази история и са ги очистили, понеже ти си разговарял с тях, така ли?

— Не, аз… Виж, убили са ги по-малко от час след моето отиване в бижутерията. Да не смяташ, че е съвпадение?

— Смятам, че не знаем достатъчно, за да обикаляме и разправяме на ченгетата каквото и да е, не и докато в окръжния затвор имаме клиент, който е заплашен да прекара остатъка от живота си зад решетките.

Холър махна с ръка към центъра, въпреки че той се намираше на километри от тях.

— Ето за кого носим отговорност — заяви той. — А не за онези скапаняци вътре.

— Доскоро и аз бях един от онези скапаняци — вметна Бош.

— Виж, искам само да кажа, че още не сме събрали достатъчно информация, Хари. Хайде да го направим и тогава ще видим с какво разполагаме. Тогава ще решим какво да кажем, на кого да го кажем и най-важното, къде да го кажем. След пет седмици ни очаква съдебен процес и дотогава трябва да знаем цялата история.

Бош се отдалечи от адвоката и застана на бордюра. Съзнаваше, че е допуснал ужасна грешка, като е пресякъл от другата страна на барикадата. Холър застана зад него.

— Каквото и да им кажем сега, ще им дадем възможност да го обърнат срещу нас и нашия клиент. Нашия клиент, Хари. Не го забравяй.

Бош поклати глава и зарея поглед по улицата.

— Какво са знаели двамата братя? — попита Холър. — Защо са ги убили?

Хари се обърна и го погледна.

— Още не знам. Но ще разбера.

— Добре, сега какво следва?

— Във Вегас се натъкнах на едно име. Човекът живее в Бевърли Хилс и може би знае тайната, която се крие зад този часовник. Която се крие зад всичко. Сега следва той.

— Ясно. Дръж ме в течение.

— Непременно. И виж, щом са ме проследили до бижутерийния магазин, може да следят и тебе.

— Не съм забелязал никакви признаци.

— Тъкмо това е проблемът. Няма и да забележиш. Има ли кой да ти провери колата? Аз ще проверя моята.

— Ще го уредя.

— Добре. И както вече ти казах, бъди предпазлив. Пази си гърба.

— Ти също.

32

От участъка Бош се прибра направо вкъщи и влезе откъм гаражния навес в пустата сграда. Извика дъщеря си, ала му отвърна само тишина. Прониза го страх, но после си спомни, че Мади е на екскурзия. Ангажиран с мисли за убийците в бижутерийния магазин, съвсем беше забравил. Изпълнен с облекчение, той и прати есемес, за да се увери, че е стигнала в планината без проблеми. Както обикновено, получи лаконичен отговор:

СТИГНАХМЕ. РЕЙСЪТ ДРУСАШЕ.

Хари се преоблече в стария гащеризон, който някога носеше при оглед на местопрестъпление, взе фенерче от кухнята и излезе под гаражния навес. Преди да включи фенерчето внимателно обходи с очи улицата пред къщата и отбивките на съседите. Търсеше кола, в която има хора или чието място просто не е там. Беше убеден, че по някакъв начин го наблюдават — доказваше го убийството на братя Нгуен. Ала трябваше да определи до каква степен. Дали наблюдението се извършваше чрез физическо или електронно проследяване? Имаше ли възможност незабелязано да направи следващия си ход?

Не забеляза нищо подозрително. След това провери електрическите стълбове и дърветата за отблясъци на светлина, които можеха да издават фотообектив. Окуражен от отрицателния резултат се спусна по късата полегата алея до улицата и разшири обсега на разузнаването си, като отиде до пощенската кутия да си вземе днешната поща.

След като не установи признаци за наблюдение и в двете посоки, Бош се върна под навеса, включи осветлението и остави пощата на работната маса. Заобиколи джипа, приклекна пред решетката му и с помощта на фенерчето се зае да проверява всички места, където можеше да се инсталира джипиес предавател.

Скоро вече лежеше под колата, доближил лицето си до долната страна на все още горещия двигател. Имаше чувството, че се пече на бавен огън във фурна, но въпреки това продължи търсенето си дори след като по бузата му се стече пареща капка машинно масло. Изруга на глас.

Откри предавателя под предния ляв калник, скрит зад щангата на окачването, където нямаше опасност да го улучи и събори някое изстреляно от гумата камъче. Пластмасовата кутийка беше закрепена за кожуха с два мощни магнита. В нея се намираха самият предавател и енергийният източник, състоящ се от две батерии АА. Устройството изпращаше постоянен сигнал до мобилен приемник и позволяваше на собственика му да следи движението на черокито в реално време на лаптопа си. Фактът, че предавателят работи с батерии и не е свързан с електрически проводник в колата, предполагаше, че онези, които го наблюдават, най-вероятно не възнамеряват да го следят дълго.

Бош изключи фенерчето и няколко минути остана да лежи неподвижно под джипа; обмисляше дали да свали предавателя и съответно да разкрие, че го е намерил, или да не го пипа и да го включи в следствената си стратегия.

Накрая реши за момента да не прави нищо. Измъкна се изпод джипа, угаси осветлението и отиде в края на гаража. Огледа се още веднъж и пак не забеляза никого.

Върна се в къщата и заключи вратата. Отново се преоблече в обикновените си дрехи и позвъни на Лусия Сото. Тя отговори веднага.

— Здрасти, Хари.

— Как върви?

— Добре. Щях да ти се обаждам. Тайната е разкрита и всички знаят, че работиш при адвокат.

— Да, почнаха да ми звънят.

— Е, не съм те издала аз, ако ми се обаждаш за това. Не съм казала на никого.

— Знам, че не си ти.

— Тогава какво има?

— Ъъъ, дъщеря ми я няма, а обикновено тя ми помага с джиесема. Ти снощи спомена за „Юбер“. Как да си инсталирам това нещо?

— Лесна работа. Първо включи телефона си на високоговорител, за да ме чуваш, докато ти обяснявам.

— Как да го включа?

— Майтапиш ли се?

— Да. Вече си на високоговорител.

Сото му помогна с инсталирането. Всичко отне по-малко от десет минути.

— Добре, вече си готов — заяви тя.

— Супер. Значи сега просто мога да си поръчам кола.

— Точно така.

— Страхотно.

— Късно е, къде ще ходиш?

— Не знам. На разходка. Искам да проверя едно място.

— Какво място?

Бош направи каквото трябваше и успя да пусне поръчката.

— Квартирата на един човек. Пише, че колата щяла да е тука след шест минути. Шофьорът се казва Марко и е с черна „Тесла“.

— Браво.

— Пита закъде пътувам.

— Можеш да го въведеш, можеш и да не пишеш нищо. Колата пак ще дойде. Така шофьорът няма да зададе адрес и ще трябва да го упътваш.

— Мерси, Лусия.

— Трябва да затварям.

— А, чакай. Още един въпрос. Това като такси ли е? Можеш ли да кажеш на шофьора да те изчака, например ако се наложи да влезеш в магазин или нещо от тоя род?

— Да, просто му казваш какво искаш и сметката отива на кредитната ти карта. Май таксуваха чакането на петнайсет минути.

— Ясно, супер. Благодаря и лека нощ.

— Лека.

* * *

Бош чакаше пред дома си, за да види дали някой не следи шофьора по пътя нагоре по склона. Според приложението Марко трябваше да пристигне след три минути.

Хари използва това време, за да влезе в търсачката на джиесема си и да въведе „Д-р Шубърт, Бевърли Хилс“. Откри пластичен хирург на име Джордж Шубърт, който имал кабинети в нещо, наречено Център за творческа козметика, на Трета улица, близо до клиниката „Сидърс-Синай“. Това всъщност се намираше в Западен Холивуд. Бош не успя да намери домашния му адрес.

Затвори търсачката и повторно позвъни на Лусия Сото с надеждата, че не си е легнала или отишла в „Истсайд Лъв“.

— Сега какво има, Хари? Искаш да си инсталираш приложението за телефонни срещи с жени ли?

— Не. Нима има и такова?

— Има апове за всичко. Казвай какво има. Трябва да си лягам. Снощи здравата окъснях.

— Да не си танцувала върху бара в „Истсайд Лъв“?

— Всъщност да. Само че без да се събличам. Какво има?

Иззад завоя блеснаха фарове. Колата на Бош пристигаше.

— Лаптопът ти вкъщи ли е?

— Какво ти трябва?

— Можеш ли да ми провериш едно име с търсещата си програма? Лекар от Бевърли Хилс.

Когато работеха заедно, Сото, като партньорката с компютърни умения, се беше абонирала за различни интернет услуги и програми за издирване на адреси във финансови, имотни и комунални архиви. Тези методи често се оказваха по-бързи и надеждни от бази данните на правоохранителните органи. Онова, за което я молеше Бош, не представляваше никакво нарушение, тъй като тя използваше личния си лаптоп и софтуер.

— Няма проблем.

Той й даде името на Шубърт и Сото обеща да му се обади веднага щом открие нещо. Хари й благодари и затвори. Приближаващата се кола най-после излезе от завоя с включени дълги светлини. Бош се почувства осветен и уязвим в заобикалящия го мрак.

Почти безшумната „Тесла“ спря пред него. Хари погледна часа на джиесема си. Марко идваше точно навреме. Като новак в „Юбер“, Бош нямаше представа дали трябва да седне отпред или отзад, но все пак отвори предната врата.

— Марко?

— Да, господине.

Силен източноевропейски акцент.

— Къде да седна?

— Отпред става.

Бош го послуша.

— Накъде? — попита мъжът. — Не сте въвели крайна точка.

— Мислех, че не е задължително. Карайте нагоре по хълма. Когато стигнем до върха при Мълхоланд, ще обърнем и ще се върнем по същия път.

— И само толкоз?

— Не, после ще отидем в Бевърли Хилс, струва ми се.

— Имате ли адрес? Ще го въвеждам в джипиеса.

— Не още. Но ще го получа преди да стигнем там.

— Както кажете.

Потеглиха нагоре по склона. Двигателят не се чуваше. Това напомни на Бош за количките в лунапарк.

— Тихо е отбеляза — той. — Така можете да се приближавате, без да ви чуват.

— Да, аз карам „Тесла“ — отвърна Марко. — Хората тук харесват електрическите коли. Холивудците. Викат ме пак. Освен това съм сърбин, от Смилян.

Бош кимна, въпреки че не разбираше връзката между Холивуд и Смилян.

— Тесла — поясни Марко. — Велик откривател от моя роден град.

— Като колата ли? Компанията негова ли е?

— Не, той е работил с Едисон. Много отдавна. Колата е кръстена на него.

— О, да. Бях забравил.

Като съдеше по собствения си скромен опит, Бош си отбеляза, че шофьорите от „Юбер“ явно са доста по-приказливи от таксиметраджиите. Освен придвижване от точка А до точка Б пътуването представляваше нещо като средство за социални контакти. Когато стигнаха до стопа на Мълхоланд, Хари каза на Марко да обърне и да се спусне по Удроу Уилсън покрай дома му.

По обратния път през квартала Бош не видя нищо подозрително. Нямаше нито странни автомобили и пешеходци, нито тлеещи фасове в мрака между къщите. Това потвърждаваше, че проследяващото устройство под джипа му е основният метод за неговото наблюдение. Щеше да го преживее — щеше да използва черокито за по-безобидни дестинации и да прибягва до „Юбер“ или автомобили под наем за места, за които не искаше да знаят онези, които го следяха. За всеки случай се обърна и погледна през задния прозорец, за да се увери, че зад тях няма други коли.

Наистина нямаше.

Сото му позвъни в момента, в който се спуснаха от хълма и завиха на юг по Кауенга Булевард към Холивуд. Беше открила домашния адрес на Шубърт — на Елевадо Авеню в равната част на Бевърли Хилс.

— Излиза един и същи адрес в три различни бази данни, затова смятам, че е актуален — каза тя.

— Отлично — каза Бош. — Благодаря.

— Радвам се, че съм ти от полза, Хари. Нещо друго?

— Ъъъ, всъщност има още нещо. Успя ли да намериш полицаите от Нравствения отдел, чиято позивна ти дадох? Ония, които може неофициално да са използвали Джеймс Алън като информатор?

— Да, аз не ти ли ги пратих? — учуди се Сото.

— Искаш да кажеш по имейла ли? Не съм проверявал. Ще го направя веднага щом…

— Един момент. Имам ги тук.

Бош зачака и чу, че бившата му партньорка прелиства страниците на бележника си. За краткото време, през което бяха работили заедно, тя беше възприела неговия навик винаги да си носи тефтерче.

— Добре — каза тя накрая. — Позивната шест-ен-петдесет и пет принадлежи на Дон Елис и Кевин Лонг. Познаваш ли ги?

Хари се замисли за миг. Имената не му говореха нищо. Бяха го преместили от Холивудския участък преди повече от десет години. Сигурно деветдесет и пет процента от служителите вече бяха други.

— Не, не ги познавам.

— Как ще провериш дали Алън им е бил информатор? Ако действително са го използвали незаконно, те няма да си признаят току-така.

— Още не знам.

Отново й благодари и й каза да си ляга. После затвори и упъти Марко на запад към Бевърли Хилс по Сънсет Булевард.

— Сигурен ли сте? По това нощно време на Сънсет е много натоварено. Според мен по Санта Моника е по-добре.

— По Санта Моника е по-добре, обаче аз предпочитам по Сънсет — заяви Бош. — Искам да видя нещо.

— Добре, вие командвате.

Марко последва инструкциите му и се оказа абсолютно прав за трафика по Сънсет Булевард. Колите едва пълзяха. Бош видя облечени в черно тълпи пред клубовете, туристически бусове на нощен лов за знаменитости, нископлатени разпоредители, размахващи фенерчета, за да примамят шофьорите в свръхскъпи паркинги, патрулки на Шерифското управление с включени буркани, за да подканят колите да не спират. Взираше се през отразяващото неона предно стъкло, ала беше потънал в дълбок размисъл и пъстрите отблясъци не проникваха в тъмните му очи.

Мислеше за Вин Скъли, коментатора на Лос Анджелис Доджърс, който коментираше мачове повече от шейсет години общо над десет хиляди мача. В Лос Анджелис нямаше по-известен или свързван с града глас. И въпреки дългата си кариера той не беше изгубил любовта си нито към бейзбола, нито към града на своя отбор. И винаги се шегуваше, когато боговете на съвпадението изписваха на таблото ред от повтарящи се двойки. „Двойките са полудели — съобщаваше той преди хвърляне. — Два бола, два страйка, двама излизат, двама влизат…“

Бош чуваше гласа на Скъли в главата си, докато размишляваше за двойките в собствената му игра. Две убийства, навярно свързани помежду си, последвани от убийство на двама братя във вътрешното помещение на бижутериен магазин. Двама вероятни убийци в бижутерията. Затръшване на две врати на уличката, където бяха подпрели трупа на Джеймс Алън на задната стена на един автосервиз. Два часовника, за които първо бяха казали, че са откраднати, а после — че не са. Две ченгета от Нравствения отдел, които бяха спрели Мики Холър за шофиране в нетрезво състояние. Две ченгета от Нравствения отдел, които можеше да са използвали Джеймс Алън като информатор. Съвпадение? Струваше му се, че Вин Скъли няма да се съгласи с това. Не беше съгласен и той.

Да, двойките бяха полудели и Бош трябваше да разнищи всичко това. Позвъни на Холър и го събуди.

— Какво се е случило? — попита адвокатът.

— Нищо — отвърна Хари. — Имам въпрос. За твоето шофиране в нетрезво състояние. Ти каза, че те спрели двама цивилни.

— Точно така. Направиха ми засада. Какъв е въпросът?

— Те от Нравствения отдел ли бяха?

— Може и да са били.

— Как се казваха?

— Не знам. Предадоха ме на патрулна двойка.

— Имената им няма ли ги в рапорта за задържането ти?

— Може и да ги има, ама още не съм го получил.

— Мамка му.

— Защо ми звъниш по това време и ме разпитваш за ония копелета?

— Не съм сигурен. Когато науча повече, ще ти се обадя пак.

— Гледай да е утре. Сега спя.

Бош затвори и започна да почуква с джиесема по брадичката си; обмисляше какво да направи, за да отговори на въпроса, който преди малко беше задал на Холър. Знаеше, че може отново да се обърне към Лусия Сото, ала също така знаеше, че търсенето на рапорта за задържането в архива ще остави дигитални отпечатъци. Нямаше право да я излага на такава опасност. Трябваше да измисли друг начин.

* * *

Минаха покрай „Нелсън Грант & Сънс“ на Сънсет Плаза. До тротоара пред бижутерийния магазин се бяха събрали бусове на различни медии. Хари видя репортери и видеооператори, които се бореха за по-предна позиция и се готвеха за репортажи на живо по новините в единайсет. Зад тях в самия магазин светеха преносими прожектори. Дванайсет часа след убийството криминалистите продължаваха да работят на местопрестъплението. На входа пазеха двама помощник-шерифи.

— Тук се е случило нещо лошо — каза Марко.

— Да — потвърди Бош. — Нещо много лошо.

Влязоха в Бевърли Хилс, завиха по Кемдън Авеню и се спуснаха към равнинната част, около два и половина квадратни километра между Сънсет и Санта Моника Булевард, един от най-богатите жилищни квартали в цяла Калифорния. Ветрецът в прохладната свежа нощ поклащаше клоните на палмите от двете страни на улиците. Колата направи още един завой и безшумно спря до тротоара на Елевадо. Джордж Шубърт живееше в голяма къща в испански стил, която обхващаше два парцела и се издигаше зад обширна морава, осветена от лампи, монтирани на палмите. Тревата беше идеално окосена и изглеждаше непокътната от свирепата калифорнийска суша. Моравите в Бевърли Хилс някак си винаги успяваха да се запазят зелени по време на воден режим.

Хари не понечи да слезе, просто седеше и наблюдаваше къщата през страничния прозорец. Накрая Марко наруши мълчанието.

— Слизате ли тук?

— Не, само гледам.

— Какво търсите?

— Нищо. Никой. Само гледам.

Няколко прозореца в къщата светеха и когато спусна прозореца, на Бош му се стори, че чува музика. Продължи да седи в колата. Като се оставеха светлината и музиката, вътре не се забелязваше никакво движение. Той си погледна часовника. 23.00. Прекалено късно, за да зададе въпросите си на Шубърт.

— Да не сте частник? — попита Марко.

Бош откъсна очи от къщата и го погледна.

— Моля?

— Нали знаете, частник — повтори мъжът. — Наблюдавате хора и разследвате?

Хари го разбра.

— Частен детектив, искате да кажете. Да, частен детектив съм.

— Частен детектив. Яко, а?

Бош сви рамене и отново завъртя глава към къщата. Сега светещите прозорци бяха по-малко. Той беше сигурен, че светлината някъде е угаснала, ала не помнеше в коя от стаите по-рано е светело.

— Е, оставаме ли тук? — пак се обади Марко.

Този път Хари не се обърна към него и продължи да наблюдава сградата.

— Нали ти плащат, когато се налага да чакаш?

— Да, плащат ми.

— Добре, тогава хайде да останем тука за малко, да видим какво се случва.

— Опасна е, нали, тая работа? Ако е опасна, трябва да ми се плати нещо отгоре.

— Не, не е опасна. Просто си седим тука и наблюдаваме една къща.

— Колко ви се плаща да наблюдавате къща?

— Всъщност николко.

— Тогава тая работа не е много добра за вас.

— Сериозно?

Бош хвана дръжката на вратата, но още се колебаеше. Не защото беше късно, а защото не му допадаше идеята да почука на вратата, без да знае какво да попита особено нов свидетел. Понякога имаш само един шанс със свидетеля и неподготвеността може да ти навреди. Затова щеше да изчака.

— Добре, Марко, вече можем да тръгваме.

— Накъде сега?

— Към летището.

— Нямате куфар.

— Просто трябва да наема кола.

— Няма нужда от кола. Аз ще ви карам.

— Не и там, където трябва да отида.

33

Бош спря до тротоара на Уилкокс Авеню южно от Холивудския участък. На улицата беше тихо.

Неоновото сияние на фирмата за изплащане на гаранции оттатък пътя придаваше на нощта червеникав оттенък. Хари наблюдаваше портала на служебния паркинг от южната страна на двуетажния участък. Седеше в черен „Крайслер 300“, взет под наем от „Херц“ — най-близкото до необозначен детективски автомобил, което успя да намери за толкова малко време.

Разчиташе късният час да е в негова полза. Нощната смяна в дежурната трябваше да е в намален състав. Съмняваше се, че някой следи камерите на паркинга. Минаването през портала щеше да е първата и най-лесна стъпка от плана му.

Изтекоха близо десет минути преди да види фарове, приближаващи се от отсрещната страна на високия метър и половина метален портал. Излизаше кола. Бош включи на скорост и изчака порталът да започне да се плъзга по релсата, после даде мигач и потегли напред.

Идеално разчете момента. Тъкмо влизаше, когато отвътре изфуча патрулен автомобил. Хари съвсем леко натисна спирачката и протегна ръка през прозореца в традиционния поздрав към полицаите в другата кола. Крайслерът мина малко твърдо и шумно през релсата, но така или иначе, Бош вече беше в паркинга. Погледна в огледалото и видя, че патрулката се отдалечава на север по Уилкокс.

Насочи се към реда, от който можеше да наблюдава задния вход на участъка, намери свободно място и паркира. Погледна към входа и веднага установи, че му се отваря възможност. На едно от двете запазени паркоместа до вратата беше спрял патрулен автомобил и двама полицаи изкарваха двама арестанти. През задния вход се влизаше с електронна карта. Това щеше да е последното препятствие.

Приготви се психически и слезе. Няколко години беше работил в Холивудския участък, първо като патрулен полицай, после като детектив. Познаваше разположението на сградата като собствения си дом и имаше добра представа за прилива и отлива на личния състав. Вътре нямаше да има много хора и всички щяха да са всъщност в дежурната, на регистратурата и в ареста.

Тези помещения се намираха в предната част на участъка — в края на коридор, в който се влизаше през задния вход. Друг коридор минаваше в задната част на сградата и водеше към детективското бюро, кабинетите на командния състав и стълбището, по което се стигаше до Нравствения отдел, общата зала и стаята за почивка.

Бош знаеше, че те най-вероятно ще са пусти, освен ако в Нравствения отдел не провеждаха нощна операция, в стаята за почивка нямаше патрулни полицаи или детективи не пишеха рапорти в бюрото. Налагаше се да поеме тези рискове.

Закрачи бавно из паркинга, докато не видя, че двамата полицаи повеждат окованите в белезници арестанти към входа. Едва тогава ускори ход, за да ги настигне. Ако се държеше като вътрешен, имаше голяма вероятност да го вземат за такъв. В Управлението работеха над хиляда детективи, които постоянно се въртяха в участъци из целия град. Нямаше как всички да се познават. На това разчиташе. Ролята на детектив щеше да е най-лесната в живота му.

Стигна до задния вход в момента, в който единият полицай отключваше с картата си. Когато посегна към вратата, Бош мина зад него и каза:

— Дайте на мен.

Хвана стоманената дръжка, отвори широко вратата и се отдръпна, за да позволи на полицаите да вкарат двамата раздърпани мъже в белезници.

— Добре дошли, господа. — Хари посочи с жест входа. — Заповядайте.

— Благодаря, господине — отвърна първото патрулно ченге.

— Майната ти, господине — изхили се единият арестант.

Бош го прие като признак, че е издържал изпитанието. Четиримата влязоха в участъка и тръгнаха по коридора към помещението за регистрация и ареста. Хари ги последва и моментално зави надясно по задния коридор, който пустееше. Бързо стигна до дъното и надникна в детективското бюро. Нямаше никого и светеха само два от четирите реда лампи, поради което огромното помещение тънеше в сумрак.

Той излезе в коридора, отиде при стълбището, спря до първото стъпало, наведе се напред и наостри слух, за да долови и най-тихия звук от горния етаж. Ако в Нравствения отдел или стаята за почивка имаше хора, щеше да чуе приглушените им разговори, ала оттам не се чуваше нищо. После се обърна към входа на помещенията за командния състав. Там се намираха кабинетите на двамата капитани, наред с общо помещение с три бюра за секретарки и адютанти. Тъкмо тази стая интересуваше Бош. На корково табло, голямо колкото цяла стена, висеше организационната структура на участъка, включваща снимките и имената на всички служители, от капитаните до новобранците. Полицаите често го наричаха „разпознавателното табло“, защото понякога се използваше за разпознаване на служители от граждани, дошли в участъка да подадат жалба срещу поведението на полицай, без да знаят името му. Тогава завеждаха жалбоподателя при таблото и го молеха да открие нарушителя.

Най-долните два реда от пирамидата бяха посветени на патрулните смени. Над тях бяха детективските двойки и специализираните звена, сред които, знаеше Бош, се нареждаше и Нравственият отдел. Той се насочи към тези снимки и незабавно се натъкна на лицата на Дон Елис и Кевин Лонг. И двамата бяха бели и имаха опитния безизразен поглед на ветерани от уличните битки. Елис беше по-възрастният и нещо в студените му очи подсказа на Хари, че е старшият партньор.

Снимките бяха закрепени с кабарчета. Личният състав се менеше прекалено бързо, за да ги лепят. Бош откачи снимките на Елис и Лонг, занесе ги при цветния ксерокс до бюрото на секретарката на началника, сложи ги една до друга на стъклото и направи две копия при максимално увеличение. Когато ги извади от тавата, веднага установи, че лицето на Елис със сигурност му е познато. Хари се втренчи в снимката и се опита да си спомни къде го е виждал. Човекът изглеждаше четирийсет и няколко годишен и навярно имаше двайсетина години служба в Управлението. Пътищата им спокойно можеше да са се пресичали. На местопрестъпление, в участък, на купон по случай нечие пенсиониране. Възможностите бяха безброй.

Изведнъж чу приближаващи се гласове откъм задния коридор. Опита вратата на кабинета на началника, ала се оказа заключена. Втурна се към стената от кантонерки между бюрата на секретарките и приклекна, но знаеше, че ако някой влезе в помещението, ще го открие. Зачака и се заслуша. Двама детективи отиваха в стаята си в дъното на коридора и по пътя обсъждаха как да формулират достатъчното основание в искане на заповед за обиск.

Сгъна ксероксите и ги прибра във вътрешния джоб на якето си. Гласовете подминаха входа на кабинетите на командния състав. Когато прецени, че е безопасно, Бош се изправи и излезе от помещението, като отново възприе държането на вътрешен човек.

Пътят към изхода беше чист. Хари закрачи бързо, но не и като човек, който се опитва да избяга. Зави на последния ъгъл, отвори тежката стоманена врата и излезе в прохладната нощ. Двете запазени паркоместа бяха свободни, но на паркинга двама патрулни полицаи, които приключваха дежурството си, вадеха оръжието и личните си вещи от колата. Бяха прекалено заети, за да му обърнат внимание, докато Бош отиваше към взетия си под наем автомобил.

Порталът на паркинга се отваряше автоматично пред излизащите коли. Хари си отдъхна едва когато крайслерът потегли по Уилкокс и зави на север към Сънсет Булевард. На кръстовището го хвана червен светофар и той извади джиесема си, за да позвъни отново на Холър.

— Два пъти за една нощ, Бош! — изпъшка адвокатът. — Ти майтапиш ли се с мене? Минава полунощ.

— Облечи си халата отвърна Хари. Идвам ти на гости.

И затвори преди Мики да успее да възрази.

34

Когато отвори входната врата, Холър наистина носеше бял хавлиен халат със златен надпис „Риц Карлтън“ над джоба на гърдите. Косата му беше разрошена. Беше с очила с черни рамки и Бош за пръв път осъзна, че в нормално работно време адвокатът най-вероятно използва контактни лещи.

— Какво е толкова важно, че не може да изтрае до сутринта? — попита Холър. — Утре в осем имам заседание в съда и искам да поспя, за да съм във форма.

— По делото на Фостър ли? — попита Хари.

— Не, по друго. Няма никаква връзка. Така или иначе, пак трябва да…

— Само погледни това тука.

Бош извади ксероксите от джоба си, разгъна ги и подаде единия на адвоката. После отново сгъна и прибра втория лист.

— Това ония ли са?

— Кои?

— Ченгетата, дето са те закопчали — отвърна Хари, ядосан, че Холър не е в състояние да следи логиката му.

— Защо те интересува кой ме е закопчал? Това не е тво…

— Просто погледни снимките! Те ли са?

Холър протегна ксерокса на една ръка разстояние от очите си. Бош предположи, че очилата му са стари.

— Ами, единият остана в колата и всъщност не го видях — каза Мики. — Другият… тоя отдясно… Той може да е… да, той е. Ченгето, което дойде при моята кола.

Холър обърна листа и му показа снимката. Беше Елис, онзи, който се струваше познат на Бош.

— Какво става, Хари? — попита адвокатът. — Защо се занимаваме с това посред нощ?

— Тези, дето са те задържали, също са арестували няколко пъти Джеймс Алън и мисля, че са го използвали като информатор.

Холър кимна, но без да прояви особено въодушевление.

— И какво? Те са от холивудския Нравствен отдел. Няма нищо странно в това да приберат Алън няколко пъти, нито да го използват като информатор. А що се отнася до моя случай, двамата реагирали на радиоповикване, понеже били в района. И районът е Холивуд, където работят.

Холър изглеждаше съвсем различен. Пред затвора след освобождаването му под гаранция беше убеждавал репортерите, че арестът му е резултат от предварително сговаряне и преднамерена засада. Сега аргументирано доказваше, че сговарянето, което Бош започваше да подозира, има напълно законно обяснение.

— Открих свидетел, който чул две автомобилни врати да се затварят на уличката в нощта на убийството на Алън — каза Хари. — И ти присъства на разговора с Дик Сътън преди няколко часа. Те смятат, че братя Нгуен са убити от двама извършители. Поредица от двойки, Мик. Според мен търсим двама души.

Все още стояха в антрето. Мики погледна ксерокса в ръката си, после попита:

— Пиеш ли бърбън?

— Понякога.

— Хайде да седнем и да го обмислим на по чаша „Удфорд Ризърв“.

Отдръпна се и пусна Бош в дневната.

— Сядай — покани го. — Ще донеса две чаши. С лед ли го пиеш?

— Две бучки.

Хари се настани на дивана, от който можеше да гледа светлините на града през френския прозорец. Къщата на Холър се намираше над каньона Лоръл и от прозореца се разкриваше панорамна гледка към западната част на Лос Анджелис и Каталина.

Мики се върна с чашите, пълни с кехлибарена течност, почти без лед. Остави ги на масичката заедно с ксерокса, но не седна.

— Трябва да си сложа лещите. От тия очила ме заболява главата.

Изчезна по коридора, който водеше към дъното на къщата. Бош отпи глътка бърбън и течността опари гърлото му. Биваше си го повече от бърбъна, който Хари винаги държеше вкъщи, в случай че неочаквано му дойдат гости.

Отпи още една глътка и се втренчи в снимките на двете ченгета от Нравствения отдел. Чудеше се дали те са поставили проследяващото устройство на неговото чероки. И когато направи връзка между тях и джипа, изведнъж си спомни къде е виждал Дон Елис. На паркинга зад „Мъсоу & Франк“. С него се бяха разминали, когато Хари излизаше от ресторанта — същата вечер, когато бяха задържали Холър за шофиране в нетрезво състояние. Това означаваше, че Мики е имал право и наистина е било инсценировка. Елис и Лонг му бяха устроили засада.

Когато Холър се върна в дневната, очилата и халата ги нямаше. Носеше дънки и червено-кафява тениска с логото на университета „Чапман“. Седна на стола от отсрещната страна на масичката, откъдето не можеше да се любува на града, отпи голяма глътка от чудесния бърбън и успешно имитира как Джак Никълсън пие уиски и размахва ръка като кокошка във „Волният ездач“. После се отпусна назад, погледна Бош и попита:

— Е, какво ще правим?

— Най-неотложни са две неща — започна Хари. — Утре сутрин, след като шофьорът ти те остави в съда, нека той или някой друг провери колата ти за джипиес предавател. На моята е поставено такова устройство и мисля, че това е дело на тия двамата.

И посочи ксерокса на масичката.

— Това вече съм го включил в програмата си — увери го Холър.

— Добре, погрижи се да го направят. И ако намериш нещо, не го махай. Не им показвай, че сме ги разкрили. Може да го използваме в свой интерес. Тая вечер взех кола под наем. Ще се придвижвам с нея, когато не искам да научават къде отивам.

— Добре. А второто нещо?

— Искам да разговарям с твоя следовател.

— Със Сиско ли? Защо?

Бош се пресегна, вдигна чашата си и отпи голяма глътка. Очите му се насълзиха.

— По-кротко — посъветва го Холър. — Тоя бърбън се пие на малки глътчици.

— Явно — измърмори Хари. — Виж, трябва да погледнеш нещата в по-широка перспектива. Твоят човек, Сиско, работи по случая и го изтикват в насрещното движение, с което го вадят от строя. Ти защитаваш Фостър и те арестуват за шофиране в нетрезво състояние. Очистват братя Нгуен по причина, която още не ни е известна — по-малко от час след като съм разговарял с тях. Можем да решим, че всичко това е съвпадение, а можем да го погледнем в цялостния контекст и да видим нещата в по-широка перспектива. Искам да попитам Сиско върху какво е работил в деня, в който някой го е изкарал от играта.

Холър кимна.

— Всяка сутрин е на физиотерапия в Медицинския център за ветерани в Уестуд.

— Добре. Ще се срещна с него там.

— Какво друго?

Бош посочи снимките на Елис и Лонг.

— Някой от нас трябва да поговори с ДК и да види дали някога се е сблъсквал с тия двамата. За всеки случай.

— Аз мога да го попитам. И без това трябва да отида при него, за да изясним някои въпроси преди процеса и да му вземем мерки за костюм. Надявам се в гардероба ми да се намери нещо като за него.

Кимна към ксерокса.

— Може ли да го взема, за да му го покажа?

— Да, имам още едно копие — отвърна Хари.

После си спомни нещо.

— Когато се видиш с ДК, питай го дали си спомня телефонния номер на Джеймс Алън. Следователите така и не са открили негов джиесем. Ако разполагам с номера, може да успеем да получим телефонни разпечатки, доказващи връзката между двамата.

— И да потвърдим алибито му. Добро попадение. Ами ти?

— Аз продължавам да смятам, че часовникът е разковничето на проблема. Трябва да се добера до първия собственик.

— Човекът в Бевърли Хилс ли?

— Да. Снощи отидох на адреса му. Страхотна къща. Паралия е. Трябва да го притисна в ъгъла и да видя къде са връзките.

— Желая ти успех.

— Мерси.

През следващите няколко минути просто седяха в мълчание и отпиваха от бърбъна, потънали в собствените си мисли. Накрая Холър наруши тишината.

— Бива си го.

Бош погледна чашата си и претърколи леда по дъното й.

— По-хубав е от оня, който имам вкъщи.

— Да, и бърбъна си го бива, но имах предвид всичко това, което успя да откриеш през последните няколко дни. Тук има много материал. Материал, който ще ми е от полза. С него можем да изградим истинска защита на базата на алтернативна версия. Тези неща тука възлизат на много повече от основателно съмнение.

Хари допи питието си. Разбираше, че двамата с Холър завинаги ще запазят фундаменталните си различия в отношението си към доказателствата и другите аспекти на разследването. Мики трябваше да ги разглежда в контекста на съдебния процес и на тяхната употреба за опровергаване на обвинението. За Бош те бяха само мост към истината. Тъкмо затова знаеше, че всъщност не е минал на тъмната страна. Защото просто не можеше да подходи от гледната точка на Холър.

— Алтернативните версии и основателните съмнения не ме интересуват — заяви той. — За мене е съвсем просто. Ако не го е извършил твоят клиент, аз ще разкрия истинския извършител. Ето кой ми трябва.

Мики кимна, вдигна чашата си в наздравица и я допи.

— Това напълно ме устройва.

35

Седмичното съвещание на Нравствения отдел си беше обичайната загуба на време. След като най-после приключи, Елис отиде в стаята за почивка, за да си налее кафе. Нямаше навика да идва толкова рано и трябваше да го компенсира с кофеин.

Но се наложи да чака на опашка след Джанет, секретарката на началника, която явно изпълняваше поръчките на целия команден състав на участъка. Елис не успя да се добере до кафеварката, докато тя не прибави сметана и различни подсладители в петте чаши пред нея. Това го ядоса, защото просто искаше да си сипе чисто кафе и да се върне в отдела.

— Съжалявам — усетила някого зад себе си, каза Джанет.

— Няма проблем — отвърна Елис. — Не бързай.

Познала гласа му, секретарката се обърна и се увери, че е той.

— А, Дон, исках да те питам нещо.

— Давай.

— Влизал ли си в офиса тази сутрин или снощи?

— В кой офис?

— Извинявай, имам предвид общото помещение до кабинетите на началството.

Елис объркано поклати глава.

— Не, защо?

— Ами, тогава е странно. Днес трябваше да преснимам журнала от дежурството за двамата капитани. Винаги сутрин първо правя това.

Тя се обърна и продължи да приготвя кафетата на плота.

— И какво?

— И когато отидох на ксерокса, намерих твоята снимка и тази на Кевин на стъклото. Като че ли някой ги е забравил там.

На Елис му се искаше да я хване и да я завърти към себе си.

— Не разбирам — каза той. — Наши снимки?! Какво правим на снимките?

— Не, не, нищо не правите. Това са вашите снимки от схемата на организационната структура. От таблото. Някой ги е откачил, занесъл ги е на ксерокса и сигурно ги е преснимал. И после е забравил да ги върне на таблото. Сутринта, когато отидох да копирам журнала от дежурството, бяха върху стъклото под капака.

Джанет провираше пръстите си през дръжките на петте чаши за кафе. Елис хвърли картонената си чаша в коша за боклук и отиде при плота до нея.

— Дай да ти помогна. Ще ги разлееш и ще се изгориш.

Секретарката със смях отхвърли тази възможност.

— Правя го всяка сутрин и всеки следобед. Никога не съм ги разливала.

— Нищо, ще ти помогна — настоя Елис. — Пита ли в офиса дали някой ги е преснимал? Може би капитанът?

— Да, и тъкмо това е най-странното. Никой не ги е пипал. Питах всички, даже двамата капитани. Някой сигурно е влизал след работно време и после е забравил пак да закачи снимките. Реших, че може би не е зле да знаеш. В случай че някой се кани да си направи майтап.

— Мерси, наистина не е зле. И според мене имаш право, някой ни готви номер.

Джанет се засмя.

— Някои хора имат прекалено много свободно време, определено.

Всички участъци на ЛАПУ имаха стара традиция с погаждането на хитри номера. И в такива случаи често се използваха снимки. Елис смяташе, че по-скоро се отнася за нещо друго, но предпочиташе секретарката да си мисли така.

Последва я надолу по стълбището към помещенията на началниците, остави двете чаши, които носеше, на бюрото й, плъзна поглед по стаята и насочи вниманието си към таблото с организационната структура на участъка, което висеше на отсрещната стена. Снимката му беше до тази на Лонг на реда с цивилните звена. Всичко изглеждаше наред.

— Благодаря, Дон — каза Джанет.

— Няма защо — отвърна Елис. — И мерси, че ме предупреди за майтапа.

Любопитна съм какво ви готвят.

— Както самата ти каза, някои хора се чудят какво да правят със свободното си време.

* * *

Благодарение на старшинството на Елис двамата с Лонг разполагаха с работно място в ъгъла на Нравствения отдел, което им осигуряваше най-голямо уединение в помещението. Когато се върна на бюрото, Елис даде знак на партньора си да приближи стола си до неговия, за да разговарят, без никой да ги чува.

— Какво има? — попита Лонг.

— Не съм сигурен. Днес проверявал ли си нашия човек?

— Още си е вкъщи. Получавам есемес, ако тръгне нанякъде.

— Ами снощи?

— Пак си беше там.

— Според твоя джиесем, така ли?

— Ами, да.

— Е, може само колата му да е била там. Искам да отидеш на място и да се увериш, че си е вкъщи.

— Какво, сега ли?!

— Да, веднага. Аз ще те прикрия тука. Върви.

— Какво се е случило? Какво става?

— Става това, че според твоя джиесем колата му не е мърдала, обаче снощи някой е идвал в участъка и е ксерографирал нашите снимки от таблото в офиса на началството.

— Мама му стара!

Елис се огледа, за да види дали възклицанието на партньора му не е привлякло излишно внимание, и отново се обърна към Лонг.

— Точно така. Струва ми се, че Бош замисля нещо, и искам да знам какво. Затова отиваш на място и проверяваш дали изобщо е там. А не само шибаната му кола.

— Добре де, добре. Отивам. Ама май трябва да премислим нещата и да видим как да елиминираме опасността, нали разбираш?

— Да, и я виж докъде стигнахме по тоя начин. Това е като домино, мамка му. Всеки наш ход води до следващия. Къде ще е краят?

— Само казвам.

— Пък аз само казвам да се качиш на хълма и да провериш дали Бош е там, или се ебава с нас.

36

Лонг мина два пъти покрай къщата. Черокито беше в гаражния навес, но иначе нямаше признаци за живот. Фолксвагенът липсваше и той реши, че момичето е на училище. Спусна се по склона и влезе в следващия завой на пътя. Беше забелязал един гол участък, където бяха съборили старата къща, за да разчистят мястото за нов строеж. Оттам щеше да има изглед към задните прозорци и верандата на Бош.

Паркира пред нечий гараж, слезе от колата с бинокъла си, бързо пресече улицата и се провря под жълтата лента с надпис „Опасност“ на английски и испански, опъната между два стълба пред парцела. И моментално осъзна, че е прекалено на открито. Престори се, че гледа студиата на „Юнивърсъл“ и планината зад тях, после леко се завъртя наляво и фокусира бинокъла към къщата на Бош. Не забеляза движение в нито един от прозорците. Верандата пустееше и плъзгащата се врата беше затворена.

Свали бинокъла и отново се престори, че се любува на гледката. Обърна се още веднъж към дома на Бош и пак не видя нищо. Тръгна към колата си. Чудеше се какво да направи, за да се увери, че Бош наистина го няма.

До жълтата лента го чакаше някакъв мъж.

— Влезли сте в чужда собственост — каза непознатият.

— Имам разрешение — отвърна Лонг.

— Сериозно? От кого? Дайте ми името.

— Нищо не съм длъжен да ви давам.

Лонг се наведе, мина под лентата и тръгна към колата си.

— Записах ви номера — извика подире му мъжът. — Вършите нещо нередно.

Полицаят се обърна и тръгна към него, като извади значката си, която носеше на верижка на шията си.

— Възпрепятствате полицейско разследване, господине. Прибирайте се вкъщи и си гледайте работата, иначе ще се озовете зад решетките.

Мъжът уплашено заотстъпва. Лонг се обърна към колата си.

— Това се нарича Квартален патрул — каза мъжът, след като възвърна смелостта си. — Ние тук се пазим едни други.

— Щом казвате — отвърна полицаят, докато отваряше вратата на автомобила си.

Потегли и при първата възможност направи обратен завой. Нагоре по склона подмина досадника, който още стоеше на улицата пред разчистения парцел. Лонг взе завоя, отново стигна до къщата на Бош и спря отпред. Впери поглед в нея и се замисли какво да прави, но накрая се ядоса.

— Мамка му — изсумтя той и натисна клаксона три пъти, все едно е дошъл да вземе някого. Без да изключва от скорост, наблюдаваше входната врата и ако Бош или някой друг я отвореше, щеше да изчезне. Прозорците на колата му бяха достатъчно затъмнени, за да е сигурен, че няма да видят лицето му.

Нищо.

Натисна клаксона още веднъж и зачака. Никаква реакция.

— Мамка му — пак изруга Лонг и продължи нагоре по склона до Мълхоланд, където обърна. Докато се спускаше обратно по Удроу Уилсън и минаваше покрай къщата на Бош, пак натисна клаксона от безпомощност, без да намалява скоростта. После се обади на Елис и докладва:

— Преебал ни е. Колата му е тука, ама него го няма. Сигурно е загрял, че го следим.

— Насам ли пътуваш в момента? — спокойно го попита по-възрастният му партньор.

— Да, прибирам се.

— Добре. Той не знае, че сме се усетили. Може да се възползваме от това.

— И аз си мислех същото. Според тебе какви ги върши?

— Кой знае.

— Как ще го намерим?

Отговорът на Елис се позабави.

— Ще отидем там, където смятаме, че ще се появи, и ще чакаме.

— Да де, ама къде?

— Просто се прибери в участъка и ще решим.

И Елис затвори.

37

Бош познаваше огромния Медицински център за ветерани в Уестуд от дългогодишните си посещения на лекарски кабинети и веднъж беше лежал там с огнестрелна рана. Уилшър Булевард разделяше комплекса на две части и Хари помнеше, че рехабилитационните клиники са от южната страна. Паркингът, на който остави черокито, говореше ясно за пациентите, обслужвани от тази болница. Главно стари очукани коли, каравани и пикапи с покрити каросерии, всички облепени със стикери, гордо оповестяващи тяхната служба на родината, род въоръжени сили, бойно подразделение и политически пристрастия. Посланието бе ясно. В каквато и война да си участвал, завръщането е съвсем друга битка.

Влезе през стъклена врата с надпис „Обслужваме онези, които са служили“ и провери в пациентския списък на регистратурата на физиотерапевтичното отделение. Имаше рецепционистка, но тя не вдигна поглед от компютъра си. Бош видя, че Денис Войчеховски, наричан също Сиско, се е регистрирал преди четирийсет минути, което означаваше, че процедурите му сигурно скоро ще свършат. Седна в чакалнята, откъдето можеше да наблюдава вратата и да пресрещне Сиско на излизане.

Забеляза, че всички списания на масата пред дивана са с няколкомесечна давност. Вместо да вземе някое, той за пръв път от няколко дни отвори имейла на джиесема си. Едно от съобщенията беше от Лусия Сото онова с имената на Елис и Лонг. Повечето други бяха спам и Хари ги изтри. Имаше два имейла от бивши колеги, изразяващи разочарованието си от новината, че Бош вече работи за адвокат. Той започна да пише отговор на първия, но по средата осъзна, че никога няма да може да обясни мотивите си и да си върне лоялността на хората, които още работеха в ЛАПУ, затова се отказа.

Мисълта за положението, в което се намираше, му действаше угнетяващо и Бош реши повече да не проверява електронната си поща, тъй като най-вероятно щеше да получава още такива писма. Тъкмо прибираше телефона в джоба си, когато той завибрира в дланта му. Хари погледна дисплея и видя името Франсис Албърт. Не му говореше нищо, ала прие обаждането, като се изправи и излезе навън, подчинявайки се на табелите, които забраняваха телефонните разговори в чакалнята.

— Хари Бош.

Влезе в една ниша отдясно на вратата.

— Детектив Бош, обажда се Франсис Албърт, вашият съсед на Удроу Уилсън.

Хари все още не си спомняше нито името, нито лицето. А и нямаше представа дали това е цялото име на човека, или двусъставно малко име, може би в чест на Франсис Албърт Синатра.

— Да. Как сте?

— Добре съм. Може и да не си ме спомняте, но преди два месеца аз организирах срещата на Квартален патрул, в която участвахте и вие.

Сега вече Бош се сети. Изгърбен старец без семейство с прекалено много свободно време. Хари, току-що пенсиониран и също с прекалено много свободно време, се беше съгласил да участва в срещата през март. Франсис Албърт сигурно щеше да го кара пак да отиде и да приветства войската.

— Разбира се, че си ви спомням — отвърна той. — Но в момента съм малко зает. Може ли да ви се обадя по-късно?

— Естествено, няма проблем. Обаче просто реших, че не е зле да знаете, че сутринта някакъв човек наблюдаваше къщата ви. Представи се като полицай, но имам известни съмнения.

Изведнъж Бош вече не бързаше да приключи разговора.

— Какво искате да кажете с това, че е наблюдавал къщата ми?

— Ами, нали знаете имота на Робинсън срещу моя парцел? Където събориха къщата, но оставиха плочата, за да построят нова?

— Да, знам го.

— Излизам заранта да взема вестника и веднага установявам, че някакъв кретен е паркирал пред моя гараж. И после го видях. Провря се под лентата и се качи на плочата с бинокъл в ръка. И гледаше точно към вашата къща, детектив Бош.

— Наричайте ме Хари. Вече не съм детектив. Сигурен ли сте, че е гледал към моята къща?

— Определено. А вие ми викайте Франк.

— Колко време остана там този човек, Франк?

— Докато не се спречках с него. Тогава си тръгна. Тъкмо затова мисля, че не беше истинско ченге въпреки че ми показа значка.

— Спречкали сте се с него?

— Да, излязох и го попитах какво прави. Той стана адски нервен и си замина. И ми показа оная фалшива значка, дето я носеше на врата си.

Бош бръкна в джоба си и извади ксерокса със снимките на Елис и Лонг. Разгъна го и впери очи в лицата на двете ченгета от Нравствения отдел.

— Как изглеждаше?

Отговорът на Албърт се забави доста.

— Не знам, нормален си беше — отвърна съседът накрая.

— Какво значи „нормален“? Бял ли беше, или чернокож?

— Бял.

— На каква възраст?

— Ъъъ, четирийсетинагодишен, струва ми се. Или трийсетина.

Бош отново погледна снимките.

— С мустаци ли беше?

— Да, с мустаци. Познавате ли го?

Лонг имаше мустаци. Елис нямаше.

— Не знам. Там ли ще сте по-късно? Ще ви покажа едни снимки.

— Естествено, постоянно съм тука.

— Благодаря, Франк.

— А, аз само държа под око къщите в квартала. Нали всички го правим.

Хари затвори и продължи да се взира в снимките. Нямаше нужда да ходи при Франк, за да се увери в нещо, което инстинктивно вече знаеше. Беше убеден, че мъжът с бинокъла е бил Лонг. Струваше му се странно, че е душил наоколо толкова рано. Защо фактът, че джипът не се движи, бе предизвикал у него подозрения още преди девет и половина сутринта?

Бош реши, че има друга причина за посещението на Лонг. Сгъна листа и докато го прибираше в джоба на якето си, видя от вратата на рехабилитационния център да излиза мъж, който трябваше да е Войчеховски. Човекът видимо куцаше и се подпираше на бастун — черен с нарисувани по дължината му пламъци. Носеше дънки, черна тениска и кожен елек с логото на „Харли Дейвидсън“ на гърба, само че със счупени криле. Това означаваше, че мотоциклетистът е паднал, пострадал и оцелял.

— Сиско? — повика го Хари.

Мъжът спря и се завъртя към него. Бош го настигна.

— Ти си Сиско, нали?

— Може и да съм. А ти кой си?

— Хари Бош. Аз съм…

— Следователят на Мики Холър. Да, ти зае моето място.

— Щях да кажа „братът на Мики Холър“. Не съм ти заел мястото. Не го искам и можеш да се върнеш веднага щом си готов. Работя само по тоя случай, и толкова.

Сиско се опря с две ръце на бастуна си. Хари виждаше, че в момента стоенето и ходенето не са му най-любимите занимания. Покрай стените в коридора имаше пейки, предназначени за хората, чакащи свои близки в рехабилитационния център.

— Хайде да седнем за малко — посочи една от тях Бош и Сиско се насочи към нея. Видът му показваше, че с удоволствие ще даде почивка на коляното си. Той беше едър мъж с яки ръце и могъщо плещесто тяло — обърната пирамида, несигурно изправена на опорните си точки.

— Значи не е съвпадение, така ли? — попита той. — Мик ми е казвал, че и ти си служил в армията.

— Служил съм и често съм идвал тука, но това не е съвпадение — отвърна Бош. — Дойдох да се видя с тебе. Трябва да ти задам някои въпроси.

— За какво?

— Ами, да започнем със злополуката. Мики ми каза…

— Не беше злополука.

— Тъкмо това ме интересува. Разкажи ми как се случи.

— Не разбирам. Защо?

— Чул си, че Мики го задържаха за шофиране в нетрезво състояние, нали?

— Да. Твоите стари дружки от ЛАПУ.

— Било е инсценировка. Според мене, за да възпрепятстват работата му по делото на Фостър. Възможно е същото да е било и с тебе. Е, как се случи?

Погледът на Сиско стана леден.

— Беше си чиста проба кофти номер. Карах по Вентура Булевард в Студио Сити за Холивуд. Оня от съседната лента ме изтика и нямах друг избор — трябваше или да го оставя да ме блъсне и да падна под колелата му, или да рискувам в насрещното платно. За малко щях да се измъкна невредим.

— Какво те кара да мислиш, че е било нарочно?

— Не мисля. Сигурен съм. Две неща. Първо, оня не спря. Тъй де, даже и не намали. И второ, той знаеше какво прави. По дяволите, аз ритнах колата му отстрани, обаче той продължи към мене. Ботушите ми са със стоманени налчета! Няма как да не е чул.

— Видя ли шофьора?

Бош понечи да извади ксерокса от джоба на якето си.

— Не, не го видях — отвърна Сиско. — Прозорците на колата бяха прекалено затъмнени. Много повече, отколкото е позволено.

Хари отпусна ръката си. Знаеше, че ченгетата от ЛАПУ, които работят под прикритие, обичат да затъмняват прозорците на колите си повече, отколкото позволява законът.

— Каква беше колата?

— „Камаро“. Оранжево-кафява с черни дискове и жълти спирачни апарати. Виж, колелата успях да ги огледам добре. Съвсем отблизо.

— Но явно не си видял номера.

— В тоя момент трябваше да си спасявам живота. Между другото, какво носиш в джоба си? Май щеше да ми покажеш нещо.

Бош измъкна листа.

— Това са двамата, дето са спрели Холър. Мислех, че може да познаеш единия — ако си видял шофьора.

Сиско разгъна ксерокса и го погледна. Бяха снимани само лицата, но се виждаха яките на полицейските униформи.

— Значи казваш, че зад всичко това може да стоят две ченгета, така ли?

Хари кимна.

— Започва да изглежда така.

— Майко божия! Корумпирани ченгета! Какво ли няма на тоя свят!

— Трябва да пазиш всичко това в тайна. Можеш да кажеш на Холър, но само на него. Ако изтече информация, нещата ще се прецакат.

— Нямаше нужда да го казваш.

— Извинявай. Та значи злополуката се е случила…

— Нали ти казах, не беше злополука.

— Да де, грешно се изразих. Значи са те съборили точно след като Холър е поел делото на Фостър. Ти беше ли започнал да работиш по случая?

— Не много сериозно. Бяхме поели делото и се подготвяхме за него, обаче още не се бяха получили следствените материали и общо взето чакахме прокуратурата да ни прати дневника на убийството.

— Тоест всъщност не си бил започнал.

— Точно така. По-скоро се ловях за сламки, докато пристигнат материалите. Всичко започва с тях, нали знаеш.

— Абсолютно. Добре, точно в какво се изразяваше това „ловене за сламки“?

— Ами, винаги разполагаш с версията на клиента и можеш да започнеш от нея. Нашият човек твърдеше, че имал алиби, и аз се заех с това. Обаче бяхме закъснели. Мъжката проститутка, с която той казваше, че е бил, се оказа убита.

— Джеймс Алън.

— Да, точно той.

— Докъде успя да задълбаеш по това?

— Не много. Човекът беше мъртъв и не можехме да разговаряме с него. Точка. Помолих някои хора в ЛАПУ да проверят нещата, обаче — каква изненада! — никой повече не ми се обади.

— Смяташ ли, че в хода на разследването си направил нещо, което да провокира изпълнението с камарото?

Сиско се замисли, после поклати глава.

— Не се сещам за нищо, иначе вече щях да съм се заел с него, нали разбираш?

— Да. Разбирам.

Бош съзнаваше, че ако между катастрофата на Войчеховски и двете ченгета има връзка, ще се наложи да я разкрие по друг начин.

— Съжалявам, че не съм ти от особено голяма полза — каза Сиско.

— Ти ми описа доста подробно колата. Това ще ми е от полза.

— Ще ми се да знаех нещо, ама нямам представа какво съм направил, че да ги предизвикам. За оная история с Мики, разбирам. Обаче аз едва бях започнал да работя по случая.

— Е, направил си нещо или пък те са си мислили, че се готвиш да направиш нещо. Може просто да са искали да затруднят Холър, като го оставят без следовател. Може никога да не научим.

— Може.

— Съобщи ли в полицията?

— Естествено, но само си изгубих времето.

— Какво искаш да кажеш?

— Стига бе, човек, я ме виж. Ченгетата само ми хвърлят един поглед и си викат „рокер“. Мислят си, че оня, дето ме е изтикал от пътя, е направил услуга на обществото. Да, обадих им се и те изобщо не ми обърнаха внимание. Рапортът е отишъл право в коша. Единствената ми полза е дето ми беше изплатена застраховката, ама ченгетата така и не ме потърсиха повече.

Навремето Бош навярно щеше да защити ЛАПУ от такъв род обвинения. Ала вече не принадлежеше към полицията. Само кимна разбиращо. Двамата мъже размениха телефонните си номера и Бош си тръгна, като остави Сиско на пейката — Войчеховски каза, че щял да даде още малко почивка на коляното си, преди да се изправи и да тръгне към паркинга.

38

Не че Бош очакваше Сиско да разпознае в единия от нападателите си Елис или Лонг, но се надяваше още веднъж да потвърди убеждението си, че зад всичко в този случай стоят двете ченгета от Нравствения отдел.

Неуспехът обаче не го обезкуражи. Имаше и други начини да го докаже. И първата спирка по пътя щеше да е Холивудският атлетически клуб. Той отиде там направо от Уестуд и междувременно се обади на Холър, който отговори веднага.

— Добро утро — жизнерадостно го поздрави адвокатът. — Тъкмо щях да ти звъня.

— Мислех да ти оставя съобщение на гласовата поща — отвърна Бош. — Нали вчера ми каза, че имаш дело в съда?

— Имах, но приключих.

— Изглеждаш ми доволен. Дай да позная, производството е било прекратено и си успял да измъкнеш поредния наркодилър.

— Доволен съм, но не заради другото дело. Имам новина. Ама давай първо ти. Ти ми се обади.

— Добре де, преди малко приказвах със Сиско. Не е видял лицето на оня, който го е изтикал от пътя. Обаче ми описа колата — чак до жълтите спирачни апарати. Било е оранжево-кафяво „Камаро“ с черни дискове. Звъня ти да видя дали това ти говори нещо.

Отговорът на Холър се позабави.

— Не — накрая каза той. — Трябва ли?

— Ами колата на ченгетата, дето са те спрели за шофиране в нетрезво състояние?

— Не, тя не беше „Камаро“. Беше „Додж“. „Чалънджър“ или „Чарджър“. Не и обърнах внимание, но определено не беше „Камаро“.

— Сигурен ли си?

— Ей, аз съм Адвоката с линкълна! Разбирам от коли. Пък и не беше оранжево-кафява, а смолисточерна. Като душите на ония двама скапаняци, които се возеха в нея.

— Добре, ясно, това беше всичко. На минус съм с две точки. Първо Сиско, а сега и ти. Хайде, оправи ми настроението. Каква е твоята новина?

— Днес получих резултата от нашия ДНК анализ.

— И не съвпада с тая на Фостър ли?

— Не, съвпада, негова е.

— Тогава защо си толкова доволен?

— Заради проверката за следи от презерватив. Ти се оказа прав. В пробата има такива следи.

Бош се замисли. Това беше поредното доказателство. Анализът потвърждаваше неговата следствена версия, че спермата на Дей’Куан Фостър е била пренесена на местопрестъплението и прехвърлена в и върху трупа на Александра Паркс.

— Сега трябва да направят сравнение с конкретна марка — продължи Холър. — Каквато е използвал Алън. Като го направим, прокуратурата няма да може да се измъкне с твърдението, че той през цялото време е бил с кондом, който просто се е скъсал.

— Добре.

— Знаеш ли, обикновено имам чувството, че стрелям по обвинението със скапана въздушна пушка. Тоя път започвам да си мисля, че сме въоръжени с истински патрони. Бойни. Ще пробием големи дупки във версията им. Адски големи дупки.

Холър явно беше много въодушевен от ДНК анализа. Ала за Бош предстоящият съдебен процес продължаваше да е нещо много далечно. Лонг и Елис бяха на свобода и пет седмици му се струваха прекалено много време да чака нещо да бъде свършено.

— Ти мислиш само за процеса! — изсумтя той.

— Понеже това ми е работата — отвърна Мики. — Нашата работа. Какво става, Хари? Мислех, че новината ще те зарадва. Ти си на прав път бе, човек!

— Става това, че Елис и Лонг нищо не ги спира да правят каквото там правят. Наблюдават къщата ми, знаят за дъщеря ми. Още не мога да го докажа, обаче смятам, че са елиминирали Сиско, защото по някаква причина е станал опасен за тях. А сега аз съм опасен за тях. До процеса остава повече от месец, трябва да мислим за момента. Ти ще измъкнеш Фостър и после? Прокуратурата ще го извърти, ще твърди, че е измама, и няма да направи нищо за ония двамата. Какво ще се случи тогава?

Холър се замисли.

— Хари, ти дълги години си преследвал убийци, знам, че инстинктът ти подсказва да действаш сега. Но пак ти казвам, сега трябва да гледаме на нещата от друг ъгъл. Не от оня, с който си свикнал. Над всичко останало, ние носим отговорност за клиента. Не бива да правим нищо, което може да застраши успешната му защита на процеса. Виж, знам, че е нужно време, докато свикнеш, но…

— Не се безпокой за това — прекъсна го Бош. — Нямам желание да свиквам. След този случай повече няма да се занимавам с такива неща.

— Е, както решиш. Ще разговаряме по този въпрос след процеса.

— Предлагам да отидем в ЛАПУ и да им покажем с какво разполагаме. Мога да им докажа, че трябва да задържат ония двамата. Или най-малкото да ги поставят под наблюдение.

— Категорично не — заяви Холър. — Ако го направим, ще дадем на прокуратурата пет седмици да се подготви за нашите аргументи.

— Може изобщо да не се стигне до съд. Ще приберат ония двамата, ще ги насъскат един срещу друг и единият ще изпорти другия — това е най-старият трик в занаята. И край на делото.

— Прекалено е рисковано. Няма да го направя. Нито пък ти.

Бош се замисли за мотивите на Холър. Наистина ли защитаваше шанса на клиента си да получи оправдателна присъда, или се бореше за своя миг на слава по време на процеса? Делата за убийство осигуряваха най-голяма публичност в съдебната палата. Ако спечелеше, Мики щеше да стане герой и това щеше да привлече нови клиенти. Ако делото изобщо не стигнеше до съда, аплодисментите щеше да получи някой друг.

— Още ли си на линия? — сепна го адвокатът.

— Да отвърна Хари. Не сме приключили с обсъждането на този въпрос.

— Добре де, добре. Знаеш ли какво, хайде да се видим утре сутрин. На закуска в „Дюпарс“. Какво ще кажеш за осем? Ти ми излагаш своите аргументи. Аз те изслушвам.

— В кой „Дюпарс“?

— На Фермерския пазар.

— Добре, ще дойда.

— Накъде си се запътил сега?

— Към Холивуд. Да проверя нещо.

Холър зачака, но Бош мълчеше. Опитваше се да се отърси от безпокойството си и отново да се съсредоточи.

— Ще ти съобщя, ако излезе нещо.

— Добре — отвърна Мики. — До утре.

Хари затвори, измъкна слушалката от ухото си и остави джиесема в една от стойките за чаши на централната конзола. Съжаляваше за избухването си, ала вече нищо не можеше да направи. Съсредоточи се върху пътя и от Санта Моника Булевард зави на север по Феърфакс Авеню към Сънсет.

Преди няколко години членове на арменска улична банда бяха наели офис в дванайсететажна сграда на Сънсет Булевард и Уилкокс Авеню. Офисът се намираше на седмия етаж от задната страна на постройката и прозорците му гледаха към задния вход и служебния паркинг на Холивудския участък на ЛАПУ. Установявайки денонощно наблюдение с телескоп, гангстерите бяха събрали информация за действащите под прикритие звена като Отдела за борба с наркотиците, Нравствения отдел и групите за борба с бандитизма. Бяха научили графиците на екипите, както и в каква посока потеглят автомобилите им след излизането си от паркинга.

В един момент информатор беше разкрил съществуването на шпионския пост на детектив от Службата за борба с наркотиците и ФБР го ликвидира със зрелищна акция, която жестоко посрами Управлението. Конфискуваните от Бюрото дневници за воденото наблюдение съдържаха индивидуални позивни на полицаи от Холивудския участък и описания на личните и служебните им коли. Оказа се също, че арменската група продавала резултатите от своето разузнаване на други банди и престъпни организации, действащи в Холивуд.

ЛАПУ направи няколко процедурни промени, целящи да предотвратят подобни случаи в бъдеще. Сред тях беше преместването на необозначените автомобили от участъковия паркинг в друг гараж, дарение от местния бизнес в Холивудския атлетически клуб. Подобно на повечето тайни в Управлението, местонахождението му не бе чак толкова секретно. Скандалът с шпионския пост се бе случил след прехвърлянето на Бош в отдел „Неприключени следствия“ в Дирекция на полицията, но дори той бе научил къде е новото място.

ХАК се намираше на Сънсет Булевард, само на няколко преки от Холивудския участък. Разположеният зад самата сграда паркинг беше заобиколен от три страни с постройки, а откъм Селма Авеню с ограда. Порталът не се охраняваше и се влизаше с електронна карта. Бош нямаше карта, но и не се налагаше да влиза вътре. Паркира до тротоара, слезе и се приближи до оградата. Знаеше, че моментът е подходящ, тъй като почти всички коли трябваше да са тук. Още нямаше десет сутринта, а полицаите от Нравствения отдел, Отдела за борба с наркотиците и групите за борба с бандитизма, които използваха необозначени автомобили, имаха същото работно време като своите подопечни. С други думи, започваха следобед и продължаваха до късно през нощта. Сутрин спяха до късно.

Поне веднъж годишно колите на екипите под прикритие се заместваха с нови или се разменяха с автомобили на други отдели, за да се избегне разконспирирането им. Някои се спираха от движение за месец-два. От инцидента със Сиско Войчеховски бяха минали два месеца, така че имаше вероятност оранжево-кафявото „Камаро“, което търсеше Бош, вече да го няма. Фактът, че Елис и Лонг са били с друга необозначена кола, когато са арестували Холър за шофиране в нетрезво състояние, явно предполагаше, че автомобилът им е бил заменен. От друга страна, мислеше си Хари, ако бяха извършили престъпление с камарото, можеше веднага да са го сменили с друга кола. Със смолисточерен додж например.

Така или иначе, Бош трябваше да провери и усърдието му беше възнаградено. Забеляза познатите фарове на „Камаро“, паркирано с предницата към изхода до задната стена на гаража. Дебел пласт прах покриваше предното му стъкло, което показваше, че не е карано от доста отдавна. Хари трябваше да се премести на няколко крачки от първоначалното си място и да го погледне отстрани, за да е сигурен, че наистина е оранжево-кафяво.

Снима камарото с джиесема си и прати есемес със снимката на Сиско, после се насочи обратно към своя „Крайслер“. Тъкмо отваряше вратата, когато Войчеховски му отговори: „Май е същата кола. Прилича на нея“.

Бош седна зад волана. Усещаше как искрата възпламенява кръвта му. Камарото потвърждаваше съвсем малка част от неговата версия и не доказваше нищо, но въпреки това в тялото му се освобождаваше адреналин. Винаги реагираше така, дори когато и най-незначителният елемент от пъзела застанеше на мястото си. Камарото имаше значение. Щом Елис и Лонг го бяха използвали, за да изтикат Сиско от пътя, можеше да са били с него и няколко седмици по-рано, когато трупът на Джеймс Алън е бил пренесен на уличката край Ел Сентро.

Потегли към Санта Моника и стигна до гробището „Холивуд завинаги“. Паркира пред офиса, влезе и завари Оскар Гаскън зад бюрото му. Началникът на охраната го позна веднага.

— А, връщаш се, детектив!

— Да. Как върви бизнесът?

— Още е мъртвило. Пак ли за записите?

— Позна. Само че този път ме интересува друга дата. Когато идвах предишния път, ти ми каза, че полицията е проверила записа само от нощта на онова убийство в „Хейвън Хаус“.

— Точно така.

— Може ли и аз да го изгледам?

Гаскън го изгледа изпитателно, сякаш се опитваше да вникне в причините за тази молба. Накрая сви рамене.

— Защо не?

Трябваха му пет минути, за да свали от облака записа от нощта на убийството на Джеймс Алън. После го пусна на бързи обороти. Образът показваше отбивката към мотела.

— Какво търсим? — поинтересува се началникът на охраната.

— Оранжево-кафяво „Камаро“ — без да откъсва очи от екрана, отвърна Бош.

През следващите десет минути гледаха дисплея в мълчание. Колите се движеха по Санта Моника с неестествена скорост. Хари реши, че ако не видят камарото, ще поиска да изгледа записа още веднъж на нормални обороти. Гаскън можеше да възрази, но Бош щеше да го попритисне.

— Ето наруши мълчанието Гаскън. Това не беше ли „Камаро“?

— Включи го на нормални обороти.

Отново се възцари тишина. Колата, която бяха видели да влиза в паркинга на „Хейвън Хаус“, не се появяваше. Хари съзнаваше, че няма причина да го очаква толкова скоро.

— Хайде да го върнем и да го изгледаме пак — предложи той.

Гаскън превъртя записа назад и без Бош да му казва, го пусна на нормални обороти. Зачакаха и след малко отляво в кадъра влезе оранжева кола, която зави наляво в отбивката.

— Спри — нареди Бош.

Началникът на охраната спря образа в момента, в който автомобилът пресичаше южните ленти на булеварда. Картината беше зърнеста и размазана. Силуетът на колата приличаше на „Камаро“. Купе с две врати, нисък източен профил.

— Какво мислиш? — попита Гаскън.

Хари не отговори. Взираше се в тъмните прозорци и колела на автомобила. Приличаше, но Бош не можеше да е сигурен. Чудеше се дали специалистът на Холър няма да успее да подобри качеството на образа.

— Пусни го на бързи обороти — каза той.

Отбеляза си часа в долната лента на екрана. Оранжевата кола влизаше в паркинга в 23.09. Гаскън пусна записа на тройна скорост и двамата мълчаливо го гледаха десетина минути. Влязоха и излязоха няколко коли. В мотела се очертаваше бурна нощ. Накрая се появи и изчезна оранжевият автомобил. Гаскън върна назад и изгледаха кадрите на нормални обороти. Колата излезе от отбивката, без да спре, зави надясно и потегли на запад по Санта Моника.

— Сега бърза — посочи началникът на охраната.

Бош отново отбеляза часа. Оранжевият автомобил напускаше мотела в 23.32, точно двайсет и три минути след пристигането си. Хари се зачуди дали това е достатъчно време, за да влязат в стаята на Алън и да го откарат със себе си, жив или мъртъв.

— Когато идваха от полицията, обърнаха ли внимание на тази кола? — попита той.

— Хм, не — отвърна Гаскън. — Погледаха малко и явно решиха, че няма смисъл. Взеха копие — щели да го дадат във видеотехническия отдел да изчистят картината. Повече не са се обаждали.

Докато разговаряха, Бош продължаваше да следи записа. Отдясно се появи оранжев автомобил, движещ се на запад по Санта Моника към „Хейвън Хаус“. Пресече екрана и зави в отбивката на мотела.

— Връща се — каза Хари.

Гаскън погледна компютъра, но колата вече я нямаше.

— Върни назад — нареди Бош. — Този път идва от изток. Замрази кадъра, когато стигне в средата.

Гаскън бързо изпълни инструкциите и Хари се наведе напред. Когато автомобилът пресичаше точно пред гробището, вътре се виждаше глава. Макар и дребен и зърнест, образът беше по-ясен, защото колата се намираше по-близо до камерата. Бош не се съмняваше, че това е „Камаро“. От този ъгъл дори различаваше няколко жълти пиксела в центъра на черните колела — жълтите спирачни апарати, описани от Сиско Войчеховски.

Ала разстоянието от камерата и затъмнените стъкла не му позволяваха да види лицето на шофьора.

— Добре, пускай го — каза той. — Да видим колко ще се забавят тоя път.

Долната лента на екрана показваше 23.41. Камарото отново влезе в отбивката. Гаскън пак пусна записа на бързи обороти и двамата зачакаха. Бош се замисли защо колата е ходила два пъти в мотела. Предполагаше, че първия път Елис и Лонг са оглеждали мотела и стаята на Алън, че задният паркинг е бил прекалено оживен или че Алън е бил с клиент.

Сега камарото се появи чак след петдесет и една минути. И отново изчезна бързо — зави надясно, без да спира. Хари пресметна времето. Инстинктът му подсказваше, че този път трупът на Джеймс Алън е бил в багажника.

— Какво мислиш? — попита Гаскън.

— Мисля, че ще ми трябва копие от записа.

— Имаш ли флашка?

— Не.

— А какво ще кажеш за двеста кинта, колкото получих предишния път?

— Дадено.

— Тогава ще видя дали на някой наоколо не му се намира флашка.

39

По пътя към дома си Бош паркира взетия под наем „Крайслер“ зад „Покито Мас“ на Кауенга Булевард. Влезе в ресторанта и си поръча порция чили пасила за вкъщи. После повика кола с помощта на „Юбер“. И двете пристигнаха едновременно. Хари упъти шофьора, като накрая провери отбивката за признаци, че Елис и Лонг наблюдават къщата му. От двете ченгета нямаше и следа и този път шофьорът не се опитваше да го заговори. Бош реши, че е свързано с факта, че седи на задната седалка.

Когато се прибра, взе папката със следствените материали от стаята си и я занесе на масата в трапезарията. Преди да започне работа, отвори плъзгащата се врата, за да проветри помещението, и излезе за малко на верандата. През един прорез в каньона надясно се виждаше плочата, от която сутринта Лонг беше наблюдавал къщата. Чудеше се дали са се досетили, че не си е вкъщи и не пътува с черокито.

Върна се на масата, придърпа пред себе си бележник и с помощта на дневника на убийството, записките и паметта си се зае да състави хронология, която щеше да му позволи да разгледа случая в неговата цялост, започвайки много преди убийството на Александра Паркс. Първо записа убийствата и след това прибави другите важни събития около тях.

След петнайсетина минути на вратата се позвъни. Хари тихо се изправи и се приближи до входа. През шпионката видя плешиво теме, осеяно с пигментни петна. Той се отдръпна и отвори вратата. Беше неговият съсед Франсис Албърт.

— Детектив Бош, преди малко ви видях на верандата. Нали щяхте да ми показвате някакви снимки?

— Съвсем забравих, Франк. Един момент.

Макар да беше неучтиво, Бош го остави на площадката. Не искаше да го кани вътре, защото после можеше да се окаже трудно да го отпрати. Отиде при масата, на един от столовете до която беше преметнал якето си, извади листа със снимките на Елис и Лонг от джоба си, върна се на входа и подаде ксерокса на Албърт.

— Човекът, когото сте видели сутринта, един от тези двамата ли е?

Разпознаването не отне много време.

— Да, ей тоя смешник беше — каза съседът, обърна листа към Бош и посочи.

— Да, така си и мислех. Благодаря, Франк.

Последва неловко мълчание. Албърт продължаваше да чака.

— Ще ми звъннете ли, ако го видите пак? — попита Бош накрая.

— Разбира се — отвърна възрастният мъж. — Наистина ли е полицай, как мислите?

Хари се замисли за миг какво да му отговори, после каза:

— Всъщност не.

След като затвори вратата, Бош се върна на масата и неколкократно преработи хронологията, като прибавяше нови подробности. След половин час най-после разполагаше с документ, който според него цялостно представяше случая и неговото разследване.

Неизвестна дата, 2013 — часовникът е купен от д-р Шубърт

Неизвестна дата, 2014 — часовникът е откраднат или продаден от Шубърт

11 декември — часовникът е купен от Харик в „Грант & Сънс“

25 декември — часовникът е подарен на Александра Паркс

Неизвестна дата — стъклото на часовника е счупено

2 февруари — часовникът е доставен от куриерска фирма в Лас Вегас

5 февруари — Жерар прави оглед на часовника, все още регистриран на името на Шубърт

5 февруари — Жерар телефонира на г-жа Шубърт (часовникът е откраднат)

5 февруари — Паркс телефонира на Жерар, научава, че часовникът й може да е краден

5 февруари — Паркс телефонира в „Грант & Сънс“ (разговорът неизвестен)

5 февруари — д-р Шубърт телефонира на Жерар — часовникът не е откраднат, с него е платен комарджийски дълг

5 февруари — Жерар телефонира на Паркс (часовникът не е откраднат)

9 февруари — Александра Паркс е убита

19 март — Дей’Куан Фостър е арестуван — ДНК съвпадение

21-22 март — Джеймс Алън е убит оранжево „Камаро“ на паркинга на „Хейвън Хаус“ — затваряне на две врати на уличката — двама убийци?

1 април — Сиско катастрофира — оранжево „Камаро“

5 май — арестуват Холър — Елис и Лонг

7 май — Бош разпитва братя Нгуен — братя Нгуен са убити — двама убийци?

Най-после остави химикалката и проучи датите и записите. Свеждането на случая до елементарна хронология му помогна да види, че всичко е свързано, че събитията са като домино — всяко водеше до следващото. И часовникът присъстваше навсякъде. Дали четири убийства можеха да са свързани от факта, че часовникът сменя собственика си?

Бош знаеше, че е време да се срещне с д-р Шубърт и окончателно да подреди пъзела. Отпусна се назад и се замисли как е най-добре да го осъществи. Беше си направил някои заключения за човек, когото никога не е виждал — заключения, основаващи се на професията и жилището му.

Реши, че най-добрият подход е да подплаши Шубърт и да си осигури съдействието му чрез страха. И в този случай нямаше да му се наложи да прави театър.

Стана и тръгна към стаята си. Трябваше да се облече като истински детектив.

40

Елис беше в новия апартамент при близначките. Гледаше записите от деня, търсеше нов перспективен проект. Лонг му позвъни по резервния джиесем.

— Беше прав — каза му. — Бош току-що се появи. Май се налага да дойдеш.

Едното от момичетата седеше на дивана и се лакираше. Другото спеше, защото предишната нощ се беше преуморило от работа. Елис отиде в кухнята, за да говори спокойно.

— Какво прави? — попита той.

— Ами, например, облече си костюм и си сложи връзка — отвърна Лонг.

— Иска да прилича на детектив. Друго?

— Носи папка.

— Къде е в момента?

— В гаража, облегнал се е на кола, която прилича на необозначен автомобил. Трябва да дойдеш. Май ще става нещо.

— Явно ще ходи някъде сам.

Елис се замисли как най-добре да го отиграят.

— Чуваш ли ме? — попита Лонг.

— Да. Виждаш ли дали е въоръжен?

— Ъъъ… да, въоръжен е. На левия хълбок. Сакото му е издуто.

— Трябва да го имаме предвид. И сигурен ли си, че не те е видял?

— Не бе, човек, той мина точно покрай мене.

— С черокито ли?

— Не, сега е с крайслер. Сигурно е взет под наем.

Елис отново потъна в мълчание. Бош знаеше, че следят джипа му. Дали знаеше и че наблюдават Шубърт?

— Ще дойдеш ли? — настоя Лонг.

— Да.

Елис затвори и се върна в дневната.

41

Центърът за творческа козметика се намираше в двуетажна сграда на една пряка от болницата „Сидърс-Синай“ в Западен Холивуд. Целият първи етаж служеше за гараж, от който с асансьор се стигаше до клиниката. Бош лесно откри колата на Шубърт — имаше запазено място и на стената висеше табела с името му. Колата беше лъскав сребрист „Мерцедес-Бенц“. Хари го подмина и си намери място наблизо, угаси мотора и зачака. Междувременно прегледа папката с рапорти и снимки, които бе събрал, и дообмисли офертата си. Защото щеше да е тъкмо това. Оферта към Шубърт. Предложение да му спаси живота.

Докато чакаше, видя няколко пациентки на центъра за козметична хирургия да слизат от асансьора и да си тръгват след процедурите, на които се бяха подложили. Медицински сестри ги изкарваха с инвалидни колички и им помагаха да се качат на очакващите ги линкълни „Таун Кар“. Бош забеляза, че всички рамки на регистрационните им номера са с логото на една и съща транспортна фирма, и предположи, че откарването е включено в медицинския пакет. С едно изключение пациентките бяха с превръзки на лицата. Хари реши, че жената без превръзка е дошла за уголемяване на бюста или липосукция. Когато се изправи от количката и бавно се качи на очакващия я автомобил, движенията и бяха изключително предпазливи.

Живееха в суров свят. Бош се замисли за дъщеря си, за това, че Мади съвсем скоро ще излети от гнездото и ще трябва да се оправя сама. Надяваше се тя никога да не се озове на място като това. Извади джиесема си и й прати есемес, макар да му беше казала, че сигналът край езерото е слаб. Въпреки това го прати, по-скоро заради самия себе си, отколкото заради нея.

Здрасти, надявам се, че се забавляваш. Липсваш ми!

Взираше се в дисплея на телефона с надеждата да получи отговор, когато чу изпиукване на автомобил, отключен с дистанционно управление. Вдигна поглед и видя две жени в сестринска униформа, които вървяха към колите си. Работният ден в медицинския център сигурно свършваше. След няколко секунди се появи и мъж и Бош предположи, че е лекар. Мъжът се насочи към мерцедеса, паркиран на мястото на Шубърт, но го подмина и се качи на съседната кола. След като човекът потегли, Бош запали и премести крайслера на освободилото се място. Слезе с папката, заобиколи мерцедеса, остави папката върху капака на багажника и скръсти ръце на гърдите си.

През следващите двайсет минути от асансьора от време на време продължиха да слизат сестри и други членове на болничния персонал, но никой не се приближи до мерцедеса. Някои любопитно поглеждаха Бош, ала никой не го попита нищо. Беше петък следобед, краят на седмицата, и всички бързаха да си тръгнат. Хари отвори Гугъл на джиесема си и потърси снимка на пластичния хирург. Откри само една, в статия от 2003-та, публикувана в жълт вестник, излизащ в Бевърли Хилс. Лекарят и жена му Гейл бяха снимани на благотворителна вечер в „Бевърли Хилтън“. Виждаше се, че съпругата е посещавала веднъж-дваж клиниката на мъжа си с козметична цел. Брадичката и веждите й изглеждаха като издялани.

На дисплея му се отвори есемес от Мади:

Нощем е много студено. До неделя!

Типично в свой стил, дъщеря му пишеше лаконично и предаваше истинското послание индиректно — че ще разтварят, когато се прибере. Бош отвори прозорец, за да й отговори, но не знаеше точно какво да й каже.

— Извинете.

Той вдигна поглед и позна приближаващия се мъж от снимката с дванайсетгодишна давност, която беше видял преди малко. Шубърт посочи мерцедеса, на който се бе облегнал Хари.

— Това е моята кола, ако нямате нищо против.

Носеше зелен панталон, светлосиня риза и сива вратовръзка. Нямаше сако, най-вероятно защото в клиниката ходеше по престилка. Бош се оттласна от багажника и поизпъна сакото си, като го понадигна отляво, та кобурът с пистолета да изпъкне. Видя, че погледът на лекаря се задържа там.

— Какво обичате? — попита Шубърт.

— Доктор Шубърт, казвам се Бош и съм тук, за да ви спася живота — осведоми го Хари. — Има ли къде да поговорим на четири очи?

— Моля?! — възкликна пластичният хирург. — Това някаква шега ли е? Кой сте вие, по дяволите?

Заобиколи отдалече Бош и се насочи към лявата предна врата на колата. Извади от джоба си ключ и я отключи с натискане на бутона.

— Ако бях на ваше място, нямаше да го направя — посъветва го Хари.

Лекарят спря и ръката му замръзна във въздуха, сякаш Бош го предупреждаваше, че ако отвори вратата, може да избухне бомба. Хари мина зад мерцедеса и се приближи към него, като пътьом взе папката от багажника.

— Кой всъщност сте вие? — отново попита Шубърт.

— Казах ви кой съм. Човекът, който се опитва да ви спаси живота.

Подаде му папката и хирургът неохотно я взе. Дотук нещата се развиваха по плана на Бош. Следващите десет секунди щяха да определят дали и по-нататък ще продължи така.

— Разгледайте я — каза Хари. — Аз разследвам поредица от убийства, доктор Шубърт. И имам основания да смятам, че вие, а може би и жена ви, ще сте следващите жертви.

Лекарят реагира така, като че ли папката е нажежено желязо. Бош го наблюдаваше внимателно. Реакцията по-скоро издаваше страх, отколкото изненада.

— Отворете я — нареди Хари.

— Вие обикновено не действате така — възрази Шубърт. — Вие не…

И млъкна, когато видя снимката, прихваната с кламер от вътрешната страна на корицата. Близък план на ужасяващо размазаното лице на Александра Паркс. Пластичният хирург се ококори и Бош реши, че през цялата си лекарска практика не е виждал такова нещо.

Шубърт премести поглед към дясната страна на папката, където беше рапортът за престъпление — не заради съдържанието му, а защото бе копие на официален документ. Бош знаеше, че логото на Лосанджелиското окръжно шерифско управление ще потвърди легитимността му в очите на лекаря. Искаше Шубърт колкото може по-дълго да го смята за истински полицай. Театърът щеше да приключи, ако поискаше от него да си покаже значката. За да не го допусне, Бош възнамеряваше да не го остави да възвърне самообладанието си и да се възползва от страха му.

Пластичният хирург затвори папката с покрусен вид. Опита се да я върне на Хари, но той не я взе.

— Вижте, за какво става дума? — умолително попита Шубърт. — Какво общо има това с мен?

— Всичко е започнало с вас, докторе — каза Бош. — С вас, Елис и Лонг.

Очите на лекаря издаваха, че тези две имена са му известни. Издаваха и факта, че е ужасен. Сякаш винаги е знаел, че тази история с Елис и Лонг, каквато и да е тя, не е приключила.

Бош пристъпи напред и най-после взе папката от ръката му. После попита:

— Е, къде може да поговорим?

42

Шубърт отключи асансьора с електронна карта. Стоманената кабина бавно се издигна. Двамата с Бош мълчаха. Когато вратата се отвори, пресякоха свръхлуксозната приемна и чакалнята с плюшени кресла и кафе-бар. Нямаше никого. Явно всички си бяха тръгнали. Минаха по един коридор и влязоха в личния кабинет на лекаря. Той включи осветлението — намираха се в просторно помещение с диван и фотьойли от едната страна и бюро с компютър от другата. Двете части бяха разделени със сгъваем японски параван. Шубърт тежко се тръшна на кожения стол с висока облегалка зад бюрото и поклати глава като човек, който изведнъж е осъзнал, че устоите на неговия живот, доскоро толкова непоклатими, рухват.

— Просто не мога да повярвам — промълви хирургът и насочи показалец към Бош, сякаш за всичко е виновен той. Хари седна насреща му и остави папката върху матовата повърхност на ултрамодерния алуминиев плот на бюрото.

— Спокойно, докторе — каза той. — Ще оправим положението. Жената на снимката, която не искате да погледнете, е Александра Паркс. Това име говори ли ви нещо?

Шубърт инстинктивно понечи да поклати глава, но после мозъкът му регистрира името.

— Онази жена от Западен Холивуд ли? — попита пластичният хирург. — Която работеше в общината? Нали бяха заловили убиеца? Някакъв чернокож гангстер.

На Бош му се стори любопитно, че лекарят описва Фостър от гледна точка на расовата му принадлежност, като че ли тя имаше причинно-следствена връзка с престъплението. Това му даде известна представа за човека, когото през следващите пет минути трябваше да убеди да му се изповяда.

— Е, заловили са не когото трябва — отвърна той. — А истинските виновници още са на свобода.

— Онези двама мъже ли имате предвид? Двете лосанджелиски ченгета?

— Точно така. И трябва да разбера какво знаете за тях, за да можем да ги спрем.

— Нищо не знам.

— Напротив, знаете.

— Не мога да се забъркам в това. В моя бранш репутацията е всичко. Аз…

— Репутацията няма да ви е от особено голяма полза, ако сте мъртъв, а ние имаме сериозни основания да смятаме, че сте в техния списък.

— Невъзможно! Аз им плащам и пак ще им платя в края на идния месец. Те го знаят. Защо им е да…

Шубърт осъзна, че в паниката и страха си вече се е издал.

Бош кимна.

— Тъкмо за това трябва да поговорим. Помогнете ни да сложим край на всичко това. Ще го направим тихо и кротко. Доколкото е възможно, ще се опитам да не ви замесвам. Трябва ми вашата информация, не вие.

Сега беше ред на Шубърт да кимне, не толкова на Бош, колкото в признание, че моментът, от който отдавна е изпитвал ужас, най-после е настъпил.

— Добре, чудесно — продължи Хари. — Но преди да започнем, искам да се чуя с партньора си и да му съобщя къде съм. От съображения за безопасност.

— Не трябва ли винаги да сте с партньора си?

Бош извади джиесема си и въведе паролата.

— При идеални обстоятелства, да. Обаче при такова разследване вършим повече работа, ако действаме поотделно. Поддържаме инерцията.

Хари си погледна часовника и се престори, че набира номер, докато всъщност отвори звукозаписното приложение и го стартира. После вдигна телефона до ухото си, сякаш очакваше отсреща да отговорят. След като изчака няколко секунди, остави съобщение:

— Здрасти, Хари съм. Сега в пет и четирийсет и пет и съм с доктор Шубърт в неговия кабинет. Ще проведа разговора тук. Той е готов да ми съдейства. Ще ти се обадя, ако изскочи нещо, с което не мога да се справя. До скоро.

Приключил с гласовата поща, Бош имитира прекъсване на връзката и остави джиесема върху папката на бюрото, като в същото време се наведе напред, за да извади бележника от задния си джоб. После заотупва джобовете на сакото си в търсене на химикалка. След като не намери, се пресегна към пълната с химикалки и моливи чаша на бюрото.

— Нали може да взема нещо за писане, за да си водя бележки?

— Вижте, аз не съм казал точно, че ще ви съдействам — заяви Шубърт. — Вие ме изнудвате. Ако кажете на някого, че ще го убият, той, естествено, е готов да разговаря с вас, за да разбере за какво става дума.

— Това означава ли, че може да си водя бележки?

— Както желаете.

Бош погледна папката на бюрото и отново насочи вниманието си към Шубърт.

— Хайде да започнем с часовника.

— Какъв часовник? — повдигна вежди пластичният хирург. — За какво изобщо говорите?

— Знаете за какъв часовник говоря, доктор Шубърт. За часовника на „Адемар Пиге“, който преди две години сте купили в Лас Вегас. Дамски модел „Роял Оук Офшор“. Часовника, който според вашата съпруга е бил откраднат, но според вас е бил продаден, за да изплатите комарджийски дълг.

Информираността на Бош смая лекаря.

— Само че това е било лъжа, нали? — прибави Хари. — Не мога да ви помогна, ако не ми кажете истината. Четирима души са мъртви, докторе. Четирима. И ги свързва този часовник. Ако искате да се спасите, трябва да ми разкажете истинската история.

Шубърт затвори очи, сякаш така можеше да се избави от ужасното положение, в което се намираше.

— Това не бива да се разчува — изпъшка той. — Имам клиенти. Имам…

Гласът му изневери.

— Репутация, да — помогна му Бош. — Вече разбрах. Нищо не мога да ви обещая, но ще направя всичко възможно за вас. Ако кажете истината.

— Жена ми не знае — изпелтечи хирургът. — Обичам я и това невероятно много ще я наскърби.

Каза го по-скоро на себе си и Хари предпочете да премълчи, да изчака и да го остави да се пребори със задръжките си. Накрая Шубърт очевидно събра решителност, отвори очи и го погледна.

— Допуснах грешка — започна той. — Една-единствена ужасна грешка и…

Гласът му отново секна.

— Каква грешка, докторе? — подкани го Бош.

Като имаше предвид другите участници в историята, се досещаше накъде отиват нещата. Елис и Лонг бяха от Нравствения отдел и работеха в мрачните коридори на сексбизнеса. Така се бяха пресекли пътищата им с Джеймс Алън. Нямаше причина да смята, че Шубърт ще му разкрие нещо друго.

— Имах връзка с една пациентка — продължи лекарят. — Тя работи в сексиндустрията. През годините й направихме серия операции. На каквото ви хрумне — устни, гърди, задник. Редовно й слагахме ботокс. Правихме й лабиопластика[10], фейслифт, стягане на мишници… всичко в името на кариерата й.

Бош нямаше представа какво е „лабиопластика“, но не искаше да попита от страх, че това ще го потисне повече от другата част от списъка.

— Разбира се, това продължи доста години поясни Шубърт. Почти десет.

Замълча, сякаш е изложил достатъчно и Хари сам ще се досети за останалото. Бош навярно можеше да го направи, но Шубърт трябваше да разкаже цялата история.

— Като казвате „връзка“, точно какво имате предвид? — попита той.

— Връзка между лекар и пациент — рязко отвърна пластичният хирург. — На чисто професионална основа.

— Добре. Тогава как полицаите от Нравствения отдел Елис и Лонг се появиха в живота ви?

Шубърт сведе очи за миг и се подготви за онова, което трябваше да направи.

— Искам да ми обещаете, че няма да пишете за това в полицейски рапорти, които не са строго поверителни — настоя той.

Бош кимна.

— Имате обещанието ми. Няма да пиша абсолютно нищо в никакви полицейски рапорти.

Шубърт дълго го измерва с поглед, сякаш преценяваше искреността му. После кимна, по-скоро на себе си, отколкото на Хари.

— Престъпих границата — каза той. — Спах с нея. Спах със своя пациентка. Само веднъж, но горчиво се разкайвам за това.

Хари отново кимна, за да покаже, че му вярва.

— Кога престъпихте тази граница?

— Миналата година — отвърна Шубърт. — Точно преди Деня на благодарността. И се оказа капан.

— Как се казва тя?

— Дебора Стовал. Като изпълнителка се представя под друго име. Май Ашли Бомбата или нещо подобно.

— Казвате, че е било капан. Какво имате предвид?

— Позвънила в клиниката и поискала да разговаря с мен. Аз провеждам телефонните си консултации в края на работния ден. Обадих й се и тя каза, че имала алергична реакция към инжекция с ботокс, която и бяхме направили тук. Предложих й да дойде рано на другата сутрин, за да я прегледам, но тя отговори, че не можела да се показва пред хора заради подутото си лице. Искала аз да отида при нея.

— И вие отидохте.

— Да, макар да знаех, че не бива. След като приключих другите си ангажименти, взех лекарската си чанта и отидох. Това не е нещо необичайно. Понякога ходя на адреси в зависимост кой е клиентът. Всъщност това беше второто посещение, което имах да правя онзи ден. Обаче в нейния случай трябваше да съм наясно до какво може да доведе — заради професията й, нали разбирате?

— Къде живееше тя?

— На Фаунтън Авеню, близо до Кресънт Хайтс. В апартамент. Не си спомням точния адрес. Има го в медицинското й досие.

— Какво се случи, когато отидохте там?

— Ами, тя нямаше никакви симптоми за инфекция или алергична реакция. Каза ми, че проблемът изчезнал през деня и отокът й спаднал. Всъщност едва ли изобщо е имало проблем.

— Добре, и какво стана после?

— Там беше нейната съквартирантка — отвърна Шубърт. — И това момиче просто не носеше никакви дрехи. И едното…

— Как се казваше съквартирантката?

— Ани, обаче не знам дали това е истинското й име.

— И тя ли беше от сексиндустрията?

— Да, естествено.

— Добре. И какво, правихте секс с едната или и с двете?

Лекарят сведе глава и от гърлото му се изтръгна звук, който според Бош трябваше да имитира преглъщане на сълзи.

— Да… правих. Проявих слабост.

Хари не му предложи съчувствието си.

— И предполагам, че е имало камери, но вие не сте ги видели.

— Да, имаше камери — промълви Шубърт. — Скрити камери.

— Кой ви потърси, жените или Елис и Лонг?

— Елис и Лонг. Дойдоха тук, настаниха се пред бюрото, където сега седите вие, и ми показаха записа на джиесем. И после ме осведомиха за положението. Трябвало да правя каквото ми кажат и да им плащам колкото поискат, иначе щели да разпространят видеото по интернет. Щели да се погрижат да го види жена ми и щели да накарат Дебора да подаде жалба в Калифорнийската комисия по медицинска етика. Щели да ме съсипят.

Бош кимна — най-близкия до израз на съчувствие жест, който можеше да се насили да направи.

— Колко поискаха? — поинтересува се той.

— Като начало сто хиляди — отвърна лекарят. — И после по петдесет хиляди на всеки шест месеца.

Хари започваше да разбира защо Елис и Лонг прибягват до такива крайни мерки и убиват всеки, в когото виждат заплаха за бизнеса си. Шубърт беше кокошка, която снася златни яйца — постоянен доход, докато лекарят иска да крие проявената от него слабост.

— И вие сте им платили първите сто хиляди.

— Платих им ги.

— Как точно?

Шубърт се беше завъртял със стола си и вече не гледаше Бош. На дясната стена висеше огромен постер със силует на женско тяло — клиничен, не еротичен, с означения за многобройните процедури, които могат да се прилагат на различни части на тялото. Когато отговори, на Хари му се стори, че хирургът се обръща към жената.

— Казах им, че не мога да платя в брой. Моите пари… аз изобщо не виждам парите си. Имам фирма, която управлява козметичния център, и всичките ми приходи отиват направо под контрола на счетоводители и мениджъри. Всичко това се следи от жена ми. Имах болестна зависимост, която наложи такава организация.

— Хазартна зависимост ли? — попита Бош.

Шубърт се завъртя и го погледна, сякаш едва сега си спомняше за неговото присъствие. После пак се обърна към постера.

— Да, хазартна зависимост. Нещата излязоха от контрол и изгубих много, затова ми отнеха парите. Наложиха контрол над тях. Само така спасих брака си. Но това означава, че не мога просто да отида в банката или без одобрение да напиша чек за такава сума.

— Затова сте им дали бижута — заключи Бош. — Часовника на жена ви.

— Да, точно така. Тя беше на почивка. Дадох им бижутата. Нейния часовник, моя часовник, няколко накита с диаманти. Тяхна беше идеята да инсценираме обир. Когато жена ми се прибра, й казах, че са влезли с взлом и че полицията издирва крадците. Че се води следствие. Елис счупи една стъклена врата в задната част на къщата, за да изглежда, че крадците са влезли през нея.

Хари се пресегна и измъкна папката изпод джиесема си.

— Един момент да проверя нещо.

Разтвори папката и прелисти рапортите, докато не стигна до хронологията, която беше съставил сутринта.

Разказът на Шубърт отговаряше на описаните от Бош факти. Елис и Лонг изнудват хирурга и той им дава бижутата. Те сключват сделка с братя Нгуен, които разпродават стоката като наследствени накити в „Нелсън Грант & Сънс“. Харик купува дамския часовник за коледен подарък на жена си. Ченгетата от Нравствения отдел започват да получават парите си и бижутерите взимат дял за това, че не задават въпроси за произхода на вещите.

Нещата се объркват, когато Александра Паркс счупва стъклото на своя часовник и го праща на ремонт в Лас Вегас. Когато научава, че може би има проблем с произхода му, Паркс, шеф на отдел „Защита на потребителите“ и съпруга на помощник-шериф, без много шум се опитва да проучи историята на часовника. Телефонира в „Нелсън Грант & Сънс“, разпитва братята и може би им казва къде работи мъжът й, а те може и да го знаят от самия него. Каквото и да е било съдържанието на разговора, той уплашва братя Нгуен до такава степен, че те се свързват с Елис и Лонг и им съобщават за проблема.

Двете ченгета се решават на крайна мярка: очистват Паркс преди да е успяла да се разрови по-надълбоко и да разплете кълбото на изнудваческата им схема. Бош трябваше да допусне, че Шубърт не е единствената им жертва и че е в ход по-голяма машина за пари, която използва жените да подмамват мъже под обективите на скритите камери.

Елис и Лонг измислят план за убийството на Паркс и инсценират сексуално престъпление. После карат Джеймс Алън, доносник под техен контрол, вероятно използван в подобни схеми за изнудване, да им даде презерватив със сперма, която оставят на местопрестъплението, за да насочат следователите по грешни следи.

Тази версия не обясняваше защо Джеймс Алън е бил убит. За да няма свидетели? Или с нещо беше застрашавал ченгетата от Нравствения отдел? Медиите широко бяха отразили убийството на Лекси Паркс. Алън можеше да е научил за него и да е събрал две и две след ареста на неговия клиент Дей’Куан Фостър въз основа на ДНК съвпадението. Трябваше да е направил нещо срещу Елис и Лонг, да им е поискал пари или да ги е заплашил по някакъв начин, и това му бе струвало живота. Бяха го убили и бяха оставили трупа му така, че да пратят следователите в грешна посока. Елис и Лонг трябваше да са знаели за предишното убийство със захвърления на уличката край Ел Сентро труп. Може би дори бяха отговорни за него.

Грешната посока, помисли си Бош. В нея имаше повторяемост. Първо Александра Паркс, после Джеймс Алън.

43

Елис се качи при партньора си в доджа.

— Крайно време беше — отбеляза Лонг.

— Стига си хленчил — отряза го Елис. — Занимавах се с бизнеса с момичетата. Какво е положението?

— Шубърт излезе и Бош го спря. После се качиха горе. Преди трийсет и пет минути.

Елис кимна и се замисли. Шубърт и Бош бяха вътре достатъчно време и трябваше да приеме, че докторът е изплюл камъчето. Това означаваше край на играта. Трябваше да затварят сергията. Всички сергии.

Не знаеше за Лонг, обаче самият той определено имаше готовност за този момент. Извади джиесема си и отвори приложението с метеорологичните прогнози. Бяха маркирани няколко града, в случай че телефонът попадне в чужди ръце. Ала само един от тях имаше значение. В Пласенсия, Белийз, беше двайсет и пет градуса. Идеално.

Той прибра джиесема.

— Това е всичко.

— Кое? — не разбра Лонг.

— Това тука. Край на историята. Трябва да избираме.

— Какво да избираме?

— Ти взимаш тая кола, аз се връщам в моята и се разделяме. Прибираме кой каквото си е скътал и се чупим. Завинаги.

— Не, не, не може просто…

— Свършено е. Край.

— Какъв е другият избор? — със задавен от паника глас попита Лонг.

— Влизаме — отвърна Елис. — И не оставяме никой, който да разкаже историята.

— Само толкова? Това ли ти е големият план?

— Не е план. Просто може да ни спечели време. Влизаме и си свършваме работата. Може да ги открият чак утре заран. Дотогава ти ще си в Мексико, а аз — по средата на пътя до там, закъдето ще тръгна.

Лонг забарабани с пръстите на двете си ръце по бедрата си.

— Трябва да има друг начин, друг план.

— Няма — заяви Елис. — Казах ти, като домино е. Всичко се свежда до това. Избирай.

— Ами момичетата? Може да вземем…

— Забрави момичетата. Ще се погрижа за тях веднага щом си тръгна оттука.

Лонг рязко се завъртя към него.

— Какво?!

— Казах ти — повтори Елис. — Домино.

Лонг заразтрива брадичката си с едната си ръка, докато с другата силно стискаше волана.

— Избирай — подкани го Елис.

44

Бош проучи хронологията и видя как се е случило всичко. Плочките на доминото бяха падали в посока, водеща към двете ченгета от Нравствения отдел.

— Кога за последен път видяхте Елис и Лонг? — попита той.

Докато Хари се занимаваше с хронологията, Шубърт беше потънал в унес. Въпросът го накара сепнато да се поизправи.

— Кога ги видях ли? Не съм ги виждал от месеци. Но ми звъняха често. Преди два дни ми се обадиха да питат дали някой е душил наоколо. Предполагам, че са имали предвид вас.

Бош кимна.

— Имате ли номер, на който да ги търсите?

— Не, винаги те ми телефонират — отвърна пластичният хирург. — И номерът е скрит.

— Ами Дебора? Имате ли неин номер?

— В досието.

— Ще ми трябва. И адресът й.

— Струва ми се, че е незаконно да разкривам информация от медицинско досие.

— Да, но вече отдавна минахме този етап, нали така?

— Май е така. Какво следва сега?

— Ъъъ… Трябва да потърся независимо потвърждение на някои неща. И да посетя Дебора и нейната съквартирантка. Ще имам нужда от списък на всички бижута, които сте дали на Елис и Лонг. Освен часовниците.

— Имам списък. Жена ми го направи.

— Добре. Къде им ги предадохте?

Шубърт заби поглед в пода.

— Дойдоха вкъщи и разгледаха какво имаме. Жена ми беше в Европа. Аз стоях там, докато те ровеха из вещите й. Взеха каквото им хареса. Знаеха какво е ценно. И какво могат да продадат.

— Взеха ли нещо друго освен накитите?

— Единият от тях, Елис, разбираше от вино. Претършува етажерката ни за вино и взе двете ми бутилки „Лафит“ осемдесет и втора.

— Може просто да е взел по-старата реколта, защото му се е сторила ценна.

— Не, той взе „Лафит“ осемдесет и втора и остави осемдесета. Осемдесет и втора струва петдесет пъти повече от осемдесета и съответно е петдесет пъти по-добра. И той го знаеше.

Бош кимна. Виното можеше да се окаже по-важно за разследването от бижутата. Ако Елис беше взел бутилките за себе си, те можеше още да са у него и това щеше да го свърже със случая, ако версията на Шубърт бъдеше оспорена в съда или другаде.

— Споменахте, че те са дали идеята да инсценирате обир, нали?

— Когато им казах, че не мога да им платя в брой без знанието на жена ми, те отговориха, че можем да инсценираме обир, само нямало да съобщавам в полицията. Трябвало само да кажа на жена ми, че съм съобщил. Даже фалшифицираха рапорт за обир, който да й покажа. В него имаше измислени имена, всичко беше фалшиво.

— Пазите ли го?

— Да. Вкъщи е.

— Ще ни трябва. Подадохте ли застрахователен иск за взетите неща?

Ако Шубърт се беше забъркал и в застрахователна измама, това щеше да породи съмнения в надеждността му като свидетел.

— Не, не съм. Те настояха за това. Не искаха да обявя вещите за откраднати, защото така щеше да им е по-трудно да ги продадат и да си получат парите. Ако научели, че съм подал застрахователен иск, щели да дойдат и да ни убият с жена ми.

— Жена ви не се ли учуди? За застраховката имам предвид.

— Излъгах я, че водим преговори със застрахователите, и после направих някои платени визити, постепенно събрах парите и й ги дадох все едно това е застраховката.

— Платени визити ли?

— Вече ви казах, от време на време правя визити на адреси. Има хора, детектив, които разполагат с пари и са готови да си платят за конфиденциалност. Не използват медицински застраховки. Плащат в брой за процедурите, така че да не останат документи и никой никога да не научи. Получавам такива заявки — главно инжекции с ботокс и други дреболии, но понякога се стига до сериозни операции.

Това не беше нищо ново за Бош. Богатите и известните в Лос Анджелис притежаваха такава власт. Например Майкъл Джексън. Той бе умрял в дома си под грижите на личен лекар. В град, в който видът означава повече от всичко друго, един пластичен хирург, който прави платени визити, може да спечели доста.

— Така ли смятахте да събирате парите, за да им плащате по петдесет хиляди на всеки шест месеца?

— Да, така. Следващото плащане е в края на юни и съм почти готов.

Хари кимна и понечи да каже на Шубърт, че повече няма да му се наложи да плаща, но премълча. Не се знаеше колко ще се проточи следствието. Той се върна към основната тема на разговора.

— Взеха ли нещо друго по време на този инсцениран обир?

— Една картина. Не струваше много. Просто ми беше скъпа. Май я взеха тъкмо затова. Казаха, че ме притежавали и можели да вземат каквото си поискат.

Шубърт седеше отпуснат на стола си с лакти върху страничните облегалки. Затвори очи и заразтрива горния край на носа си с два пръста. След малко попита:

— Сега всичко това ще излезе наяве, нали?

— Ще направим всичко възможно да не ви замесваме — обеща Бош. — Така или иначе, всичко се е случило след това и е било предизвикано от Александра Паркс, която е пратила часовника на ремонт.

— Тогава защо сте убеден, че съм в опасност?

— Защото тези двамата са ченгета и са наясно как функционира системата. Ако няма свидетели, няма и заплаха за тях. Още не са дошли при вас, защото не знаят, че сме стигнали до началото на историята с часовника. Когато научат, ще се появят — и то не просто за да получат следващите петдесет бона.

— Не можете ли да ги арестувате веднага? Явно вече знаете всичко.

— Мисля, че като потвърдим някои части от вашите показания, ще имаме предостатъчно доказателства, за да ги задържим.

— От Вътрешна сигурност ли сте?

— Не, не съм.

— Тогава…

Някъде отвън се разнесе шум. Прозвуча като блъсване на врата.

— Останал ли е някой в сградата? — попита Бош.

— Ъъъ, може да е някое от момичетата — отвърна Шубърт.

Хари се изправи и каза тихо:

— Не видях никой на влизане.

Отиде при вратата с намерението да я отвори и да надникне в коридора, но се отказа. Опря чело в касата и се заслуша. Отначало не долови нищо, но после ясно чу шепот от коридора:

— Чисто е.

Мъжки глас.

Елис и Лонг бяха в сградата и идваха за тях.

45

Бош бързо натисна бутона на бравата и заключи вратата, после угаси лампата на тавана. Върна се при бюрото и извади пистолета си.

Шубърт се изправи. Очите му се ококорваха все повече с всяка крачка, която Хари правеше към него.

— Тук са — прошепна Бош. — Сигурно са, ме проследили или са ви наблюдавали.

— Защо?

— Чакали са да направя връзката.

Хари посочи една врата вляво от бюрото.

— Какво има там?

— Тоалетна.

— Има ли прозорец?

— Да, но е малък и височината е шест метра.

— Мамка му!

Бош се завъртя и заоглежда стаята в опит да измисли някакъв план. Знаеше, че не бива да излизат в коридора. Щяха да са лесни мишени. Налагаше се да се отбраняват в кабинета.

Обърна се към бюрото и вдигна слушалката на телефона. Знаеше, че при обаждане от фиксиран пост телефонистът на 911 получава адреса автоматично. Това щеше да съкрати времето за реакцията им.

— Как се набира външна линия? — припряно попита Бош.

Шубърт се пресегна и натисна бутона в основата на апарата. Хари чу свободен сигнал и набра номера за спешни повиквания. После посочи прозореца.

— Спуснете пердето и затъмнете помещението.

Отсреща започна да звъни. Лекарят натисна бутона на стената до прозореца и завесата се плъзна по релсата. Бош не откъсваше поглед от вратата.

Завесата се спусна докрай и в стаята се възцари сумрак. Хари посочи вратата на тоалетната.

— Влезте там, заключете се и кротувайте.

Шубърт не помръдна.

— Вие набрахте деветстотин и единайсет. Не може ли просто да повикате подкрепление?

— Не, не мога.

— Защо?

— Защото не съм полицай. Влизайте вътре!

Лекарят се озадачи.

— Нали…

— Казах ВЛИЗАЙТЕ!

Този път Бош не шепнеше и заповедта сякаш физически тласна Шубърт заднишком към вратата на тоалетната. Той влезе и се заключи. Хари чу изщракването на ключалката. Знаеше, че това няма да спре Елис и Лонг, ако се стигне дотам, но можеше да ги забави с няколко секунди.

Телефонистката най-после вдигна и Бош заговори високо и пресилено паникьосано. Искаше двете ченгета да знаят, че вика помощ. В момента те сигурно бяха пред кабинета и имаше вероятност да избягат, ако го чуят.

— Да, ало, нуждая се от помощ. В офиса ми има двама въоръжени мъже, които ще избият всички! Казват се Елис и Лонг, Елис и Лонг, и идват, за да ни убият.

— Един момент, господине — отвърна телефонистката. — Намирате се на Западна Трета улица номер хиляда петстотин и петнайсет, нали?

— Да, точно така. Побързайте!

— Как се казвате, господине?

— Има ли значение? Просто пратете помощ.

— Трябва ми вашето име, господине.

— Хари Бош.

— Добре, господине, пращаме помощ. Моля, останете на телефона.

Бош заобиколи зад бюрото, задържа слушалката между ухото и рамото си, с помощта на бедрото и свободната си ръка повдигна ръба на бюрото и го изправи на една страна с алуминиевия плот към вратата. Всички предмети, които бяха отгоре, включително телефонът, неговият джиесем и чашата с химикалки, се плъзнаха и шумно се стовариха на пода. Телефонният кабел се изпъна и слушалката изхвърча от ухото му. Нямаше време да я вдигне. Само се надяваше връзката да не е прекъснала и телефонистката да не е решила, че някой си прави шега.

Приклекна зад барикадата, почука с юмрук по долната страна на плота и установи, че е от дърво. Двата пласта дърво и метал можеха да спрат куршумите — ако извадеше късмет.

Сви се още по-ниско зад прикритието си и насочи глока към вратата. Носеше оръжието като част от реквизита за театъра, целящ да накара Шубърт да го помисли за полицай. Сега то можеше да се окаже единственото им спасение. В пълнителя имаше тринайсет патрона, плюс още един в патронника. Дано стигнеха.

От отсрещния край на стаята се разнесе тихо изскърцване и Бош разбра, че Елис и Лонг са пред вратата и натискат дръжката на бравата. Готвеха се да влязат.

И в този момент той осъзна, че е заел лоша позиция. Намираше се точно в средата на кабинета, където двете ченгета очакваха да е.

46

Елис даде знак на Лонг, че вратата е заключена и трябва да я разбие с ритник. Лонг му подхвърли фенерчето и отстъпи няколко крачки, вдигна крак и се прицели с пета точно над бравата. През годините често го беше правил и много го биваше.

Вратата отхвърча навътре и се блъсна във вътрешната стена на кабинета, разкривайки сумрак, нарушаван само от оскъдната светлина, която се процеждаше покрай ръбовете на завесите на прозореца. Залитналият вътре Лонг се оказа в уязвимо положение. Елис влезе след него, застана от лявата му страна и насочи напред пистолета си и фенерчето.

— Полиция! — извика той. — Никой да не мърда!

Лъчът освети преобърнато настрани бюро. Елис се прицели в горния му ръб, готов да стреля, когато иззад него се появи Бош или Шубърт.

— Чакайте!

Гласът се разнесе иззад вратата вляво от бюрото. Елис насочи фенерчето и пистолета си натам.

— Аз съм! — изкрещя Шубърт. — Той ми се представи за ченге!

Вратата се отвори и отвътре с вдигнати ръце излезе пластичният хирург.

— Не стреляйте. Мислех го за…

Елис стреля три пъти в бърза последователност. В периферното му зрение стоящият от дясната му страна Лонг се завъртя и също вдигна оръжието си.

— Не!

Викът дойде отдясно зад него. Елис се обърна, видя, че Бош изскача странично иззад сгъваемия параван, който разделяше стаята, и също открива огън, и осъзна, че преобърнатото бюро е било примамка и че противникът им е в по-изгодна позиция.

Елис се метна напред, за да се скрие зад по-едрото тяло на Лонг, което се разтърси и завъртя от улучилите го куршуми. След миг щеше да се свлече на пода. Елис премести тежестта си върху другия си крак и опря рамо между плещите на партньора си, за да го задържи изправен, като в същото време протегна пистолета си иззад него и стреля слепешком натам, където беше видял Бош. След това заотстъпва заднишком към вратата, влачейки Лонг пред себе си като щит.

Разнесоха се още изстрели и Елис усети куршумите, улучили тялото на партньора му. На прага пусна Лонг, натисна спусъка два пъти, изскочи в коридора и се затича към врата с надпис „Изход“.

Докато се спускаше по стълбището към гаража, трескаво обмисляше дали всичко е свършило, или все още има шанс да овладее положението и някак си да стовари вината върху Бош. Да им каже, че Бош е виновникът. Че Бош пръв е открил огън. Че Бош търси някакво шантаво отмъщение. Че Бош…

Знаеше, че се самозалъгва. Нямаше как да успее. Ако Бош още беше жив, нямаше да успее.

Затича към колата си. Чу приближаващ се вой на сирена — помощник-шерифите се отзоваваха на обаждането на Бош. Бяха на две-три преки от медицинския център. Трябваше да се махне оттук преди да пристигнат. Това беше най-важното. И после трябваше да бяга.

Беше готов. Знаеше, че някой ден може да се стигне до това, и бе планирал всичко.

47

Стиснал пистолета с две ръце, Бош се приближи до проснатия на прага Лонг, който се гърчеше от болка и се задъхваше. Последните два изстреляни от Хари куршума бяха пробили ризата на ченгето и бяха заседнали в бронираната му жилетка отдолу. Бош измъкна оръжието от ръката му и го плъзна по пода зад себе си. Стъпи върху тялото на Лонг, наведе се напред и предпазливо надникна в коридора, за да се увери, че Елис го няма.

Останал доволен, Бош се отдръпна и претърколи Лонг по очи, свали белезниците от колана му и окова китките му отзад. И тогава видя кръвта от дясната му страна. Някой куршум беше попаднал под долния край на жилетката над десния му хълбок. Хари знаеше, че изстрелян от три метра разстояние 11,43-милиметров куршум нанася тежки вътрешни поражения. Лонг можеше да е и смъртно ранен.

— Мамицата ти — най-после успя да изхрипти ченгето от Нравствения отдел. — Ще умреш.

— Всички умират, Лонг — отвърна Бош. — Кажи ми нещо ново.

Чу сирените и се зачуди дали помощник-шерифите са заловили бягащия Елис.

— Твоят партньор те заряза, Лонг — каза Бош. — Първо те използва като жив щит, после те захвърли като чувал с портокали. Страхотен партньор.

Потупа го по рамото и отиде при другата врата да види Шубърт. Лекарят лежеше по гръб с глава под мивката и неестествено подгънат под тялото ляв крак. В горната част на гърдите му имаше две рани и още една в гърлото му. Един от куршумите вероятно бе прекъснал гръбначния му стълб, за да падне така. Очите му бяха отворени и не дишаше. Бош нямаше с какво да му помогне. Не можеше да проумее защо хирургът беше решил, че като се предаде, Елис и Лонг ще го пощадят. Чудеше се дали трябва да изпитва угризения, че го е заблудил, убеждавайки го, че е полицай и води разследване.

Не изпитваше никакви угризения.

Докато стоеше приклекнал до Шубърт, чу пулсиращ сигнал от телефона на пода. Разговорът с комуникационния център на Шерифството беше прекъснал при падането на апарата, когато Бош бе прекатурил бюрото. Той се извърна от трупа, намери слушалката и я затвори. Наблизо се въргаляше и разбита рамкирана фотография на лекаря и жена му, седнали в каютата на яхта. Гледаха усмихнато обектива.

Телефонът иззвъня и един от бутоните запримигва. Хари вдигна слушалката и натисна бутона.

— Хари Бош.

— Тук е помощник-шериф Мейуд. С кого разговарям?

— Току-що ви казах. Хари Бош.

— Намираме се пред Центъра за творческа козметика. Какво е положението вътре?

— Имаме един убит и един ранен. Аз се обадих на спешния телефон. Единият от въоръжените мъже избяга. Заловихте ли го?

Мейуд не му отговори.

— Добре, господине, слушайте ме внимателно. Искам с ранения да излезете от сградата с ръце на тила и със сплетени пръсти. Ако имате оръжие, оставете го вътре.

— Раненият надали скоро ще може да ходи.

— Въоръжен ли е?

— Вече не.

— Добре тогава, господине, излезте сам с ръце на тила. Оставете вътре всички оръжия.

— Дадено.

— Ако видим оръжие, ще го смятаме за заплашително поведение. Наясно ли сме, господине?

— Напълно. Слизам с асансьора.

— Ще ви чакаме.

Бош затвори и се изправи. Огледа се къде да остави глока си и видя пистолета на Лонг на пода отдясно на бюрото. Отиде при него и го вдигна, като внимаваше да не докосва спусъка, за да не изтрие пръстовите отпечатъци. После остави двете оръжия върху стъклена витрина с колекция от антикварни хирургически инструменти.

Преди да напусне кабинета потърси джиесема си, който се беше плъзнал на пода при преобръщането на бюрото. Откри го и го вдигна. Още записваше. Хари го изключи, кръсти файла „Шубърт“ и го прати с есемес на Мики Холър. След това прибра телефона в джоба си.

Тръгна към изхода, но се сети за още нещо. Нямаше представа колко дълго ще го разпитват в Шерифското управление. Нямаше представа и дали новината за престрелката ще стигне до планината, но за всеки случай позвъни на дъщеря си. Знаеше, че сигналът е слаб, ала остави съобщение на гласовата и поща.

— Мади, аз съм. Просто исках да знаеш, че съм добре. Каквото и да чуеш, добре съм. Ако ме търсиш и не можеш да се свържеш с мене, обади се на чичо си Мики. Той ще ти обясни всичко.

Отпусна джиесема и понечи да го изключи, но му хрумна нещо и отново го вдигна до ухото си.

— Обичам те, Мадс, и скоро ще се видим.

После затвори.

На излизане от кабинета трябваше да прескочи Лонг. Ченгето не помръдваше. Дишаше плитко и лицето му беше съвсем бледо и потно. На пода до него се образуваше локва кръв.

— Повикай ми линейка — успя с дрезгав шепот да каже Лонг. — Умирам.

— Ще им предам — обеща Хари. — Искаш ли да ми кажеш нещо друго преди да изляза? Може би нещо за Елис? Например къде ще избяга?

— Да, ще ти кажа нещо. Майната ти!

— Много остроумно.

Бош излезе в коридора и тръгна към асансьора. Едва направил две крачки обаче, осъзна, че има вероятност Елис още да е в сградата. Можеше да не е успял да избяга, да е видял пристигащите ченгета от Шерифството и да се е скрил.

Бързо се върна в кабинета, взе глока си и отново тръгна към асансьора, като се движеше леко приклекнал и насочил пистолета напред.

Стигна до асансьора, без да види и следа от Елис. Натисна бутона и вратата веднага се отвори. Бош влезе в стоманената кабина, натисна бутона за долния етаж и вратата се затвори. Докато пътуваше надолу, Хари бързо извади пълнителя, изкара патрона от патронника, зареди го в пълнителя и остави оръжието и пълнителя на пода в задния ъгъл на кабината. Накрая се обърна към вратата, вдигна ръце и сплете пръсти на тила си.

Когато след секунди вратата се отвори, Бош видя патрулка на Шерифството, спряна странично на входа за асансьора. Двама помощник-шерифи се прикриваха отзад, насочили пистолетите си към него. Единият държеше оръжието си с две ръце върху предния капак, а другият върху багажника.

— Излезте от асансьора — извика първият. — Дръжте ръцете си на тила.

Хари се подчини.

— Пистолетът ми е на пода на асансьора — каза високо. — Не е зареден.

В мига, в който излезе от кабината, видя, че двамата вдигат оръжията си, и в последния момент осъзна, че ще бъде повален. От двете страни на асансьора изскочиха ченгета, сграбчиха го и го събориха по очи на плочките, извиха ръцете му отзад и го закопчаха с белезници.

Болка прониза долната му челюст. Беше успял да завърти главата си настрани, но въпреки това лявата страна на лицето и брадичката му бяха поели цялата сила на сблъсъка.

Усети ръце, които грубо пребъркаха джобовете му и извадиха джиесема, портфейла и ключовете му. После пред очите му се появиха две лъснати полицейски кубинки. Помощник-шерифът клекна и Бош видя долната половина на лицето му. На ръкавите му имаше сержантски нашивки. Мъжът разгледа картата му на пенсиониран детектив и след това насочи вниманието си към него.

— Господин Бош, аз съм сержант Котила. Кой друг е в сградата?

— Както казах по телефона, имаме един убит и един ранен. Имаше и трети човек, но избяга. Спокойно може да се крие вътре, обаче не съм сигурен. Раненият скоро ще умре, ако за него не се погрижат медици. Той е полицай от Нравствения отдел в ЛАПУ, казва се Кевин Лонг.

— Добре, линейката идва. А кой е убитият?

— Доктор Шубърт, собственикът на центъра.

— А вие сте бивш служител на ЛАПУ.

— Пенсионирах се тази година. Сега съм частен детектив. Аз раних Лонг — преди да ме застреля.

Последва дълго мълчание, докато Котила смилаше тази информация. Като опитно патрулно ченге, накрая той реши, че други ще се занимават с показанията на Бош, и каза:

— Сега ще ви качим в колата, господин Бош. Детективите ще искат да разговарят с вас за всичко това.

— Бихте ли повикали детектив Сътън? — помоли го Хари. — Това тука е свързано с вчерашното двойно убийство в бижутерийния магазин на Сънсет Плаза. Сигурен съм, че той ще поеме случая.

48

Този път не го заведоха в заседателната зала на участъка в Западен Холивуд. Заключиха го в стая за разпити със сиви стени и камера на тавана. Оставиха го окован и не му върнаха джиесема, портфейла и ключовете.

Нямаше го и глока му.

Два часа по-късно дланите му бяха изтръпнали и чакането го нервираше все повече. Отлично знаеше, че следователите, независимо дали ги ръководи Дик Сътън, са на местопрестъплението и контролират събирането и документирането на веществените доказателства. Ядосваше го обаче фактът, че никой не е провел с него дори само петминутен предварителен разговор. Информацията, която беше дал на сержант Котила, спокойно можеше и да не е стигнала до следователите и още да не са обявили Дон Елис за издирване. Докато Шерифското управление го направеше, онзи вече можеше да е пресякъл мексиканската граница.

След още половин час се изправи и отиде до вратата на килията. Обърна се с гръб и натисна дръжката на бравата. Както очакваше, беше заключено. Бош гневно заблъска с пета по стоманената плоскост. Това вдигна шум, който трябваше да предизвика някаква реакция — ако не на някого навън, поне на онези, които следяха камерите.

Хари вдигна глава, сигурен, че го наблюдават.

— Ей! — извика той. — Искам да говоря. Пратете някой да разговаря с мене! Веднага!

Изтекоха още двайсет минути. Бош обмисляше дали да не започне да троши мебелите. Старата издраскана маса явно беше издържала много удари. Столовете обаче бяха друго нещо. Изглеждаха по-нови и краката им бяха достатъчно тънки, за да ги разбие с ритници.

Той отново погледна нагоре към камерата.

— Знам, че ме чувате! Веднага пратете някой! Имам важна информация. Дик Сътън, Ласло Корнел или самия шериф Мартин. Не ми пука, убиецът се измъква!

Изчака малко и тъкмо се канеше пак да започне да буйства, когато чу да отключват вратата. Тя се отвори и влезе Дик Сътън. Държеше се така, като че ли няма представа какво е преживял Бош през последните три часа.

— Извинявай, че те оставихме тука, Хари — започна той. — Работих на местопрестъплението и чак сега се връщам да разговарям с тебе и да видя какво е положението.

— Е, ти току-що спести на участъка разходите за нови мебели, понеже мислех да изпотроша всичко — осведоми го Бош. — Не си усещам ръцете, Дик.

— Господи, не е трябвало да го правят. Завърти се да ти сваля белезниците.

Хари се обърна с гръб към него и скоро изпита облекчение от възстановеното кръвообращение.

— Седни — каза Сътън. — И да си поговорим.

Бош разтриваше дланите си, за да се избави от бодящите го иглички. Изтика стола с крак и седна.

— Защо вратата беше заключена, Дик?

— Предпазна мярка. Първо трябваше да видим какво е положението.

— И?

— Ситуацията на местопрестъплението е сложна. Казал си на сержанта там, че е имало четвърти човек, който е избягал.

— Точно така. Дон Елис. Той е партньор на Лонг, обаче собственоръчно го бутна в пропастта.

— Тоест?

— Използва го като щит, когато започна престрелката. После го заряза. Като стана дума за Лонг, той жив ли е?

— Да, жив е. „Сидърс“ е само на няколко преки. Късмет. Моят партньор в момента е там, надява се да го пуснат да поговори с него и да чуе версията му.

— Ще ми се да можех и аз да присъствам. Оня ще лъже до посиняване и ще прехвърли вината върху мене или, ако е хитър, върху Елис.

— После ще мислим за Лонг. Искам да чуя твоята версия, Хари. Казал си на сержанта, че това са двамата, които вчера са убили собствениците на бижутерийния магазин.

— Тях, Лекси Паркс и една мъжка проститутка в Холивуд преди два месеца. Доста работа са свършили.

— Добре, ще стигнем до всичко това, но ми разкажи какво се случи днес в онзи кабинет.

— Ще ти разкажа, обаче можеш да го чуеш и сам.

Тези думи смаяха Сътън. Бош кимна.

— Донеси ми джиесема. Записах целия разговор с Шубърт на телефона си. И той продължаваше да записва, когато се появиха Елис и Лонг.

— Искаш да кажеш, че имаш престрелката на запис, така ли?! — възкликна Сътън.

— Точно така. Обаче не можеш да вземеш записа без съдебно нареждане. Ако искаш да го чуеш сега, ми донеси телефона. Ще ти го пусна. Доведи Корнел и Шмит. Искам и те да го чуят.

В този момент Бош се замисли дали да не поиска да повикат и Холър, но се отказа. Предишния път нещата не бяха минали добре. Хиляди пъти беше влизал в стаи за разпит и нямаше ход, който някой детектив да направи и той да не го предугади. Не му трябваше адвокат.

Сътън се изправи и тръгна към вратата.

— Още нещо, Дик — каза Хари.

Сътън спря с ръка на дръжката на бравата.

— Какво?

— Едно предупреждение за записа. Моят треньорски съвет е да се погрижиш да внимават с него. Няма как да изчезне или да се потули. Не само вие го имате.

— Холър?

— Точно така.

— Значи си си направил труда да му го пратиш преди да се предадеш, така ли?

Бош кимна.

— Аз не съм глупак, Дик. В ЛАПУ няма да им хареса развитието на този случай и резултатът едва ли ще допадне повече на Шерифското управление. Държите човек зад решетките за убийство, извършено от Елис и Лонг. Така че, да, направих си труда да го пратя на адвоката си.

Сътън отвори вратата и излезе.

49

Наложи се да преместят Бош в заседателната зала, за да прослушат записа от джиесема му, заради навалицата от следователи и началници, които трябваше да чуят четирийсет и две минутния аудиоразказ за случилото се в кабинета на д-р Шубърт. Естествено, присъстваха Сътън, Шмит и Корнел, както и двама детективи от звеното на ЛАПУ за разследване на полицейска стрелба и една следователка от отдел „Вътрешна сигурност“.

Следователката от ВС се оказа Нанси Менденхол. Бош я познаваше от времето, когато още работеше в Управлението, и я смяташе за добра и честна жена. Присъствието й в групата около овалната маса му се стори добър признак. Знаеше, че тя ще слуша внимателно и ще постъпи по съвест — стига да й позволяха. В залата се намираше и капитан Рон Елингтън, началник на Бюрото за професионални стандарти в ЛАПУ, в което влизаше и отдел „Вътрешна сигурност“. Той щеше да напише доклада за „подвизите“ на Елис и Лонг, който щеше да бъде пратен на началника на полицията и Полицейската комисия.

Въпреки че местопрестъплението се намираше в юрисдикцията на Шерифското управление, разследването щеше да се води съвместно от двете ведомства заради участието на Елис и Лонг. Сътън направи това разяснение, след като всички се настаниха около масата. Той съобщи също, че имало запис на престрелката и искал присъстващите първи да го чуят. Накрая покани Бош да коментира записа, когато се налага.

Включиха джиесема на високоговорител и стартираха файла. От време на време Хари го спираше и описваше случващото се или подчертаваше, че отговорите на Шубърт се потвърждават от резултатите от разследването на убийството на Александра Паркс и другите престъпления. Единствено Менденхол си водеше бележки. Останалите само слушаха и понякога прекъсваха Хари, ако не искаха да им тълкува значението на разговора, проведен в кабинета на пластичния хирург.

Някъде по средата на записа на дисплея се изписа името на Мики Холър, който звънеше на Бош.

— Това е моят адвокат — поясни Хари. — Да отговоря ли?

— Давай — кимна Сътън. — Бъди кратък.

Бош се изправи и излезе с телефона си в коридора, за да не разговаря пред групата.

— Прослушах записа. Слава богу, че си добре, братко — каза Холър.

— Да, малко оставаше. Тъкмо съм им го пуснал в зала, пълна с ченгета и от Шерифството, и от ЛАПУ.

Последва пауза, докато адвокатът обмисляше тази информация.

— Не съм сигурен, че това е правилен ход — каза накрая.

— Това е единственият възможен ход — увери го Хари. — И е единственият начин тази вечер да си тръгна оттука. Пък и вътре има поне двама души, на които имам доверие. По един от двете служби.

— Е, записът несъмнено отговаря на всички въпроси. Искам колкото може по-скоро да направя постъпки по девет-девет-пет. Веднага след това ще пуснат ДК. Ти успя бе, човек! Оказах се абсолютно прав за тебе, мама му стара!

— Добре де, ще видим.

Бош знаеше, че постъпките по член 995 от Наказателния кодекс по същество представляват молба до съда да промени разпорежданията си въз основа на нови доказателства по делото. Трябваше да се подаде до същия съдия, който по време на предварителното разглеждане е взел решение за даване ход на делото срещу Дей’Куан Фостър.

— Къде си, в Уитиър или в Западен Холивуд? — попита Холър.

— В участъка в Западен Холивуд. Същата тайфа като преди, само че този път има още неколцина от ЛАПУ.

— Басирам се, че не са много радостни.

— Да, не изглеждат щастливи. Елис и Лонг са техни хора.

Сътън надникна от заседателната зала и даде знак с пръст на Бош да приключва. Хари кимна и вдигна показалец. Само секунда.

— Налага ли се да дойда да сритам някой задник? — предложи Холър.

— Засега не — отвърна Бош. — Чакай да видим как ще се развият нещата. Ще те повикам, ако ми потрябваш.

— Добре, ама не забравяй какво ти казах предишния път. Те вече не са ти приятели, Хари, и определено не са приятели на Дей’Куан Фостър. Пази се.

— Ясно.

Бош затвори и се върна вътре.

Прослушването продължи и на трийсет и четвъртата минута напрежението осезаемо се усили, когато на записа Бош попита: „Останал ли е някой в сградата?“

До този момент от разговора с Шубърт Хари общо взето си беше мълчал, но сега се чувстваше длъжен да описва какво се случва в кабинета. Записът бе чист в радиус от около метър и осемдесет. По-далечните шумове и гласове звучаха по-приглушено и неясно. Той се опитваше да дава съвсем кратки пояснения, за да не пречи на присъстващите да слушат.

— Чухме шум като от затваряща се врата в коридора…

— Аз се вслушвах до вратата на кабинета и чух единия от тях да казва: „Чисто е“. Разбрах, че са навън и ни търсят…

— Прекатурих бюрото настрани, понеже отначало мислех да го използвам като защита…

— Първите три изстрела даде Елис — в Шубърт. Докторът беше вдигнал ръце и не ги заплашваше с нищо. Елис го простреля три пъти. Това после бях аз — извиках и открих огън. Четири изстрела, струва ми се. И след това още два, когато Елис започна да отстъпва, като се криеше зад Лонг като зад щит…

* * *

Записът свърши с телефонния разговор между Бош и помощник-шерифа. Насядалите около масата следователи потънаха в дълбоко мълчание. Хари забеляза, че Корнел клати глава и се отпуска назад с пренебрежително изражение.

— Какво? — попита Бош. — Да не би да продължите да твърдите, че убиецът е Фостър?

Корнел посочи джиесема в средата на масата.

— Знаеш ли какво е това? Само думи — нямаш нищо никакви доказателства не свързват пряко тия двамата с Паркс. И да не забравяме, че ти си човекът, който съди собственото си Управление, и затова си готов на всичко, за да го поставиш в неловко положение.

Сега беше ред на Бош да поклати пренебрежително глава. Погледна Сътън, който все още седеше в същата поза като по време на прослушването на записа, наведен напред и със сключени върху масата пръсти. Сега протегна ръка, посочи телефона с показалец и каза:

— Искам да ми пратиш файла.

— И на мен — прибави Менденхол.

Бош кимна и взе джиесема си. Прехвърли копие на файла със записа в имейл съобщение и подаде телефона на Сътън, за да въведе адреса си. Същата процедура се повтори и със следователката от Вътрешна сигурност.

— Сега какво? — попита Хари накрая.

— Можеш да си вървиш — заяви Сътън.

Корнел махна недоволно с ръка, но Сътън не му обърна внимание, а каза:

— Направи ни една услуга, Хари. Пред участъка се е събрала тълпа от телевизиите, правят репортажи за новините в единайсет. Не разговаряй с тях за това, а? Няма да е от полза за никой.

Бош се изправи и прибра джиесема в джоба си.

— Не се бой — каза успокоително. — Ами останалите ми вещи? Портфейлът, пистолетът, колата?

Сътън се намръщи.

— Ъъъ, ще си получиш портфейла. Колата и пистолета ще се наложи да задържим засега. Ще трябва да направим пълна балистична експертиза и за тази цел ще се нуждаем от оръжието. В момента медицинският център е ограден с жълти ленти и се смята за местопрестъпление. Ще имаме още няколко часа работа там. Става ли да ти върнем колата утре сутрин?

— Няма проблем. Вкъщи имам друга.

Вкъщи имаше и друг пистолет, но не го спомена.

Менденхол също стана от масата, прибра бележника си в кожена раница, която и служеше едновременно за дамска чанта и куфарче, а вътре навярно носеше и служебното си оръжие.

— Аз мога да те закарам — предложи тя.

50

Менденхол шофираше служебната си кола към Холивуд. Бош смяташе, че зад любезното и предложение да го закара се крие някаква причина. След като й каза, че живее в прохода Кауенга, премина по същество и се завъртя на седалката към нея. Брюнетка с тъмни очи и гладка кожа, тя гонеше петдесетте. Не носеше венчална халка. От онази история в Модесто той помнеше, че не носи пръстени.

— Е, как се случи, че се забърка в тази каша? — попита я Бош.

— Бих казала, че е заради познанството ми с теб. Последният ти сблъсък с Вътрешна сигурност е обект на съдебно производство и това поражда конфликт на интереси с О’Дел. Аз бях следващата в списъка заради случая в Модесто.

Делото на Бош срещу Управлението за неправомерни трудови практики назоваваше като ответник следователя от ВС Мартин О’Дел, наред с неколцина други, замесени в принудителното му пенсиониране. По време на едно разследване на Хари преди няколко години Менденхол го беше проследила в Модесто по подозрение в нарушаване на правилата на Управлението. Накрая му помогна да избяга от похитителите си, които възнамеряваха да го убият, и свали от него всички обвинения. Този епизод му внуши чувство, каквото дотогава не познаваше — уважение към следовател от отдел „Вътрешна сигурност“. Навремето в Модесто между тях бяха прескочили искри, но тъй като тогава тя всъщност го разследваше, Бош не се опита да задълбочи нещата.

— Дай да те питам нещо — каза той.

— Можеш да ме питаш за всичко, Хари, обаче не обещавам да ти отговоря — отвърна Менденхол. — Нямам право да разкривам някои неща. Но също като преди, ако ти си откровен с мен, и аз ще съм откровена с теб.

— Съгласен.

— Откъде да мина, през каньона Лоръл към Мълхоланд или по Хайланд и после нагоре?

— Хм, аз бих минал през каньона Лоръл.

Предложеният от него маршрут щеше да им отнеме повече време. Бош се надяваше да се възползва от това, за да получи колкото може повече информация от нея.

— Елингтън ли ти нареди да ме закараш? За да разговаряме насаме?

— Не, направих го импулсивно. Ти нямаше кола. Затова ти предложих. Ако решиш да ми разкажеш още нещо, определено ще те изслушам.

— Има още нещо, обаче първо ще ти задам няколко въпроса. Да започнем с Елис и Лонг. Те изненада ли са за Вътрешна сигурност, или са известна величина?

— А, при тебе действително няма заобикалки, нали?

— Те са кофти ченгета. Вие преследвате такива като тях. Просто се питах дали радарът ви вече ги е засякъл.

— Не мога да влизам в подробности, но да, бяхме ги засекли. Въпросът е, че даже не се и досещахме за нещата, които се разкриха днес. Отнасяше се за неспазване на работното време и неподчинение. Но когато се случват такива работи, те обикновено са признак за по-сериозни проблеми.

— Значи не е имало външни сигнали. Само служебни докладни.

— Точно така.

— Ами Лонг? Ще остане ли жив?

— Да, ще оздравее.

— Пропял ли е?

— Доколкото знам, още не е.

— И никой не е чул нищо за Елис, така ли?

— Още не, но го издирват. Операцията е на Шерифството, обаче и цялото Управление се занимава с това. Грабежи и убийства, Тежки престъпления, Бегълци — никой не иска да се повтори историята с Дорнър.

Преди две години бившият полицай от ЛАПУ Кристофър Дорнър беше избил маса хора и се бе самоубил по време на престрелката с обкръжилите го ченгета в една хижа на Голямото мече езеро. В Управлението неговото фамилно име се използваше като нарицателно за всякакви спорове и скандали, свързани с налудно или агресивно поведение от страна на полицаи.

— Големият въпрос е дали ще има следствие — продължи Бош. — Ще им повдигнат ли обвинения?

— Това всъщност са два големи въпроса — отбеляза Менденхол. — Що се отнася до мен, отговорите и на двата са положителни. Но делото е на Шерифството, така че не се знае. Ние ще работим по всичко, което е в наша юрисдикция, включително убийството на Джеймс Алън и всичко друго, каквото са вършили онези двамата.

Бош кимна и замълча за момент. После попита:

— Искаш ли един съвет по делото на Алън?

— Разбира се.

— Проверете на паркинга за необозначени автомобили зад Холивудския атлетически клуб. На задния ред до стената има едно оранжево-кафяво „Камаро“, което от известно време не се използва.

— Добре.

— Почти съм сигурен, че Елис и Лонг са били с него през март, когато трупът на Алън е бил захвърлен в оная уличка.

— Багажникът ли?

Хари кимна.

— Ще възложа пълна криминалистична експертиза — каза тя.

— Ако откриеш нещо, прати копие от рапорта на оня кретен Корнел.

На светлината от уредите на таблото Бош я видя да се усмихва. Известно време пътуваха в тишина. Менденхол зави по Мълхоланд и продължи на изток. Когато заговори, думите и нямаха нищо общо със случая.

— Любопитна съм, Хари. Защо не ми се обади след Модесто?

Въпросът го свари неподготвен.

— Това беше неочаквано — успя да измърмори той, докато се опитваше да формулира отговора си.

— Извинявай, просто размишлявах на глас. Струваше ми се, че между нас има нещо, когато бяхме там. В Модесто. Надявах се да се обадиш.

— Ами, мислех си… нали разбираш, че ти си от Вътрешна сигурност, а аз съм подследствен… Нямаше да е редно да се опитвам да задълбоча нещата. Накрая можеше самата ти да се окажеш подследствена.

Менденхол кимна, но не каза нищо. Бош я погледна, ала не успя да разгадае изражението й.

— Забрави за това, изобщо не трябваше да те питам — рече тя накрая. — Беше крайно непрофесионално. Продължавай с въпросите си.

— Добре — съгласи се Хари. — Е, къде смятат, че е Елис?

— Смятат, че е в Мексико. Сигурно се е бил подготвил. Кола, пари, може би различни лични карти. Живеел е сам и явно изобщо не се е прибирал вкъщи, след като е напуснал медицинския център на Шубърт.

— С една дума, изчезнал е — обобщи Бош.

Следователката кимна.

— Може да е навсякъде.

51

Елис чакаше в мрака. Единствено бледото сияние на телефонния дисплей хвърляше синкаво отражение върху лицето му. Чакаше да се погрижи за последната подробност преди да изчезне. Неговият последен щрих, последната му декларация на това място, което толкова много го беше променило.

Отвори новините и препрочете репортажа. Съдържаше само отделни факти и не го бяха актуализирали през последните два часа. Елис знаеше, че през нощта няма да има нищо повече. Бяха насрочили пресконференцията за сутринта, когато шерифът и началникът на полицията заедно щяха да направят изявление пред медиите. Замисли се дали да не поостане и да го гледа на живо по местната телевизия, да види как ще се опита да го извърти началникът. Ала инстинктът му за самосъхранение надделя. Трябваше да използва оставащите часове, за да се отдалечи максимално от града. От този грозен град, който изпразва хората и ги покварява до мозъка на костите.

А и можеше да научи всичко от пресата. Историята несъмнено щеше да получи отзвук в цялата страна. Особено след като откриеха Бош. И близначките.

Замисли се за близначките. Те не бяха гледали новините. Не знаеха и не очакваха нищо от него. Дори когато видяха пистолета в ръката му, решиха, че иска да ги защити от някаква външна заплаха. И умряха с това убеждение.

Отвори фотоприложението на телефона си и влезе в архива. Беше направил три снимки на заспалите вечен сън близначки, но сега осъзна, че на тях не става ясно дали са мъртви. Лицата им бяха оформени и изпънати с толкова много пластични операции, че изглеждаха замръзнали и в живота, и в смъртта.

След малко пак отвори новините. Все още нищо ново за събитията в кабинета на Шубърт. Дори нямаше информация за Лонг. До този момент бяха съобщили само, че е жив и е приет в „Сидърс“ „в критично състояние“.

Всъщност не бяха обявили публично името на партньора му. В репортажите се казваше само, че е полицай от Нравствения отдел в ЛАПУ, който не е изпълнявал служебни задължения по време на престрелката. Не се обясняваше какво е правел в медицинския център, където се бяха развили събитията.

Не се споменаваше и за Елис. Нито дума, че го издирват и че изобщо е бил на местопрестъплението. Всичко това щеше да излезе наяве сутринта, когато началникът на полицията се изправеше пред медиите и се опиташе да замаже поредния случай на полицейска корупция.

Зачуди се с колко време разполага преди Лонг да пропее. Не се съмняваше, че това все някога ще се случи. Лонг беше слабият. Поддаваше се на манипулиране. Тъкмо затова го бе избрал Елис. Ала сега щяха да го манипулират други. Следователите. Юристите. Щяха да го изцедят, да го пречупят и после да му покажат светлина в края на тунела. Той щеше да се хване. Светлината нямаше да е истинска, но Лонг нямаше да го знае.

Елис за пореден път обмисли положението си. Дали някога се беше изпускал пред Лонг за плана си за бягство? Всичко се обезсмисляше, ако някой научеше за него. Не, Лонг не знаеше нищо. Елис можеше да е спокоен.

52

След като Менденхол го остави пред къщата му, Бош влезе в гаражния навес при черокито. Сътън беше задържал ключа от взетия под наем крайслер, но не и връзката ключове от дома му и личната му кола. Той тихо отключи предната лява врата на джипа и се надвеси над седалката, бръкна отдолу и напипа ръкохватката на резервния си пистолет от последните десет години на службата си в ЛАПУ, „Кимбър Ълтра Кери“. Измъкна го, провери патронника и пълнителя и го зареди.

Ниско приклекнал, отключи вратата на кухнята, отвори я и насочи оръжието си напред, ала отвътре го посрещна само неподвижен мрак. Бош се пресегна нагоре и натисна двойния ключ на вътрешната стена. Лампите в продълговатото помещение и коридора светнаха.

Хари влезе и когато стигна в отсрещния край на кухнята, угаси осветлението от другия ключ. Иначе се превръщаше в лесна мишена.

Бавно и предпазливо обиколи къщата. Нямаше и следа от Елис. Когато приключи с последната стая, спалнята на Мади, се върна и повторно провери всички помещения и килери.

Поотпусна се. Подозрението му, че Елис може да нанесе удар срещу него, се оказваше безпочвено. Включи лампата в дневната, отиде до стереоуредбата, натисна бутона и постави игличката върху плочата. Дори не погледна да вили коя е.

Остави пистолета върху уредбата, съблече си якето и го хвърли на дивана. Чувстваше се уморен до смърт от дългия и напрегнат ден, но знаеше, че е прекалено възбуден, за да заспи. От тонколоните се разнесоха първите звуци на тромпет и той позна „Величието на блуса“ на Уинтън Марсалис, стар албум, който наскоро си беше купил на плоча. Стори му се подходящ за момента. Отвори плъзгащата се врата и излезе на задната веранда.

Отиде до парапета и дълбоко пое дъх. Свежият нощен ветрец носеше ухание на евкалипт. Бош си погледна часовника и реши, че е прекалено късно да звъни на Холър, за да го осведоми за развоя на събитията. Щеше да го потърси сутринта, навярно след като видеше как Шерифското управление и ЛАПУ отиграят положението на пресконференцията, каквато не се съмняваше, че ще дадат. Изявленията на шерифа и началника на полицията със сигурност щяха да продиктуват и стратегията на Холър.

Наведе се напред, опря лакти на парапета и се загледа в пътя на дъното на прохода. Минаваше полунощ, но трафикът и в двете посоки не намаляваше. Винаги беше така. Едва ли някога щеше да може да спи спокойно в къща без фоновия шум на магистралата.

Хрумна му, че бе трябвало да влезе по същия начин, по който винаги го правеше на връщане от училище дъщеря му. Тоест пътьом да спре пред хладилника. В неговия случай една студена бира щеше да му се отрази добре.

Чу гласа зад себе си преди да чуе каквото и да било друго.

— Бош.

Хари бавно се завъртя. В задния ъгъл на верандата, където стрехата на покрива засенчваше бледата лунна светлина, тъмнееше силует. Хари осъзна, че на излизане е минал точно покрай него. Сенките бяха прекалено плътни, за да види лицето, ала познаваше гласа.

— Елис? Какво правиш тук? Какво искаш?

— Според тебе какво искам? Да не си мислеше, че ще избягам, без да ти дойда на гости?

— Не те смятах за толкова глупав — отвърна Бош. — Смятах те за по-умния.

— Глупав ли? Да не би аз да съм се прибрал вкъщи сам?

— Трябваше да заминеш за Мексико докато още имаше преднина.

— Мексико е прекалено очевидно, Бош. Имам други планове. Само трябва да свърша една бърза работа тука.

— Да бе, да, ти не си от ония, дето си оставят работата недовършена.

— Не можех да рискувам. Ти никога не се отказваш. Проверихме те, Бош. Упорит пенсионер е комбинация, която не ми допада много. Не можех да рискувам да продължиш да ме търсиш. Управлението ще се откаже. Връщането ми, за да ме изправят пред съда, не е в приоритетния списък на шефовете в Дирекция на полицията. Обаче ти… Реших, че преди да замина, трябва да приключа тука.

Елис направи крачка към него и намали разстоянието за изстрела. Сега сенките не го скриваха и Хари виждаше лицето му. Кожата около очите му беше изпъната, черните му ириси блестяха. Бош си помисли, че това може да е последното лице, което вижда.

— И закъде заминаваш? — попита той.

И бавно вдигна ръце, сякаш за да подчертае уязвимостта си. Да покаже на Елис, че е спечелил, и да го накара да се наслаждава на момента.

Последва мълчание.

— В Белийз — накрая отвърна ченгето. — Там има един плаж. Място, където не могат да ме открият.

И тогава Хари разбра, че има шанс. Елис искаше да говори, дори да злорадства.

— Разкажи ми за Александра Паркс.

Елис се подсмихна. Знаеше какво цели Бош.

— Май не ми се ще да ти разказвам нищо. Ще трябва да отнесеш любопитството си на оня свят.

Прицели се по-високо, в случай че Хари носи бронирана жилетка. Нямаше как да не улучи толкова отблизо.

Бош отново погледна над рамото на своя убиец към дневната, където беше оставил пистолета си. Фатална грешка.

В този момент зърна вътре движение. Менденхол се приближаваше към отворената врата на верандата. Застанал между стереоуредбата и шума от магистралата, Елис не я чуваше. Тя се приближаваше към него, стиснала с две ръце оръжието си.

Хари отново насочи вниманието си към ченгето.

— Тогава ще те питам нещо друго. Вие с Лонг сте ме наблюдавали. Знаеш за дъщеря ми. Какво щеше да се случи, ако тази вечер тя беше тук?

От сенките на лицето на убиеца му изплува усмивка.

— Щеше да се случи това, че тя щеше да е мъртва преди ти да пристигнеш — заяви Елис. — Щях да те оставя да я намериш.

Бош не извърна погледа си от неговия. Спомни си снимките на убитата Александра Паркс. Жестокостта, с която беше извършено престъплението. Прииска му се да се хвърли върху Елис, да го сграбчи за гърлото. Само че онзи го очакваше.

Вместо това Хари остана неподвижен. Виждаше, че Менденхол е на вратата, и знаеше, че в мига, в който тя стъпи на дюшемето, Елис ще я усети. Бош леко промени позата си, за да заглуши стъпките й, и подкани убиеца:

— Защо просто не го направиш?

Менденхол направи последните две крачки зад Елис и изведнъж се разнесе оглушителен изстрел, който сякаш отекна право през гърдите на Бош.

Ченгето се строполи на верандата, без да натисне спусъка. Облак от фини пръски кръв облъхна лицето на Хари.

За миг двамата с Менденхол останаха един срещу друг. После следователката приклекна до Елис и бързо закопча китките му отзад в съответствие с правилника и установената процедура, макар да беше ясно, че той вече не представлява опасност за никого. След това извади джиесема си и натисна бутон за бързо набиране. Докато чакаше да й отговорят, вдигна поглед към Бош, който не бе помръднал и сантиметър.

— Добре ли си? Беше ме страх куршумът да не мине през него и да не те улучи.

Хари се наведе напред и опря длани на коленете си.

— Добре съм. Малко оставаше. Вече виждах края, ако разбираш какво искам да кажа.

— Струва ми се, че разбирам — каза детективката от Вътрешна сигурност.

— Какво ще наредиш да правя?

— Ъъъ, влез вътре и седни някъде. Да не цапаме повече верандата.

В този момент отсреща вдигнаха и тя се представи и даде адреса на къщата. Гласът и звучеше спокойно, все едно поръчваше пица. Поиска да пратят линейка и детектив, който да контролира работата на местопрестъплението. Накрая подчерта, че опасността е приключила, и затвори. Бош знаеше, че е разговаряла с комуникационния център и не е съобщила много детайли, за да не привлече медиите. Всички новинари в града подслушваха полицейските честоти.

След това Менденхол позвъни на шефа си, Елингтън, и го осведоми по-подробно за случилото се. Когато свърши разговора, влезе в къщата. Бош седеше на дивана в дневната.

— Спрял си музиката — отбеляза следователката.

— Да, реших, че така трябва.

— Какво беше това?

— Уинтън Марсалис. „Величието на блуса“.

— Това ме прикри, нали знаеш. Елис не чу, че се приближавам.

— Ако някога видя Уинтън Марсалис, ще му благодаря. С тоя стават два пъти, нали знаеш.

— Какви два пъти?

— За втори път ми спасяваш живота.

Тя сви рамене.

— Да закриляме и служим[11] излишно е да го обяснявам точно на теб.

— Не е само това. Какво те накара да се върнеш?

— Твоят съвет за оранжево-кафявото „Камаро“. Зад завоя е паркирана точно такава кола. Подминах я по пътя надолу и си казах: „Той е, причаква Бош“. Затова се върнах.

— А вратата? Почти съм сигурен, че я заключих.

— Аз съм от Вътрешна сигурност, забрави ли? Инсталирала съм адски много бръмбари. И разбирам от шперцове.

— Страхотна работа, Менденхол. Но нали знаеш, че ще си платиш за това — в Управлението, искам да кажа. Нищо, че той беше корумпиран. Ти уби полицай.

— Нямах избор — заяви тя. — Имах всички основания да стрелям и нямам притеснения.

— Така е. И въпреки това ще има последици.

Бош знаеше, че според правилника на Управлението употребата на смъртоносна сила е оправдана, ако цели да предотврати смърт или нанасяне на тежка телесна повреда на полицай или цивилен. Менденхол не беше длъжна да се представи или да даде на Елис възможност да хвърли оръжието. Приближаването й зад него и изстрелът й в главата му съответстваше на правилника. Вътрешната комисия бързо щеше да я оневини, а след това и Окръжна прокуратура. Но Менденхол навярно нямаше да има такъв късмет с мнението на колегите си, с интригите и клюките, които щяха да я преследват в Управлението.

Тя погледна през отворената врата към трупа и Бош видя, че се опитва да овладее моментното разтреперване на собственото си тяло. Такава реакция често се проявяваше след стрелба.

— Добре ли си? — попита я Хари.

— Нищо ми няма отвърна Менденхол. — Просто… преди малко убих човек, нали разбираш?

Той кимна.

— И спаси друг. Не го забравяй.

— Няма. Какво ти говореше той? Накрая. Не чувах нищо, докато се приближавах към него. Музиката заглушаваше и неговия глас.

Бош се замисли преди да отговори. Съзнаваше, че му се открива възможност. Менденхол не беше чула нищо. Нямаше свидетели на разговора им с Елис. Каквото и да кажеше сега, щеше да се смята за „пресен спомен“ и съдът щеше да му придаде тежестта на истина, когато го повтореше на свидетелската скамейка. Можеше да гарантира свободата на Дей’Куан Фостър, като заяви, че Елис се е хвалил с извършеното от двамата с Лонг убийство на Александра Паркс, че си е признал всичко.

Тази седмица, през която работеше по делото, беше пресякъл много невидими граници. В ума му изплува образ на мъж с чадър, пазещ равновесие по опънато въже. Този човек беше самият той.

Накрая реши, че не може да пресече тази граница.

— Не каза почти нищо друго, освен че заминавал за Белийз. Искал да ме очисти преди да се чупи.

Менденхол кимна и отбеляза:

— Голяма грешка.

53

Бош скоро беше наказан за решението си да не излъже, че Елис е признал за извършеното от тях двамата с Лонг убийство на Александра Паркс. През дните след смъртта на ченгето от Нравствения отдел Шерифското управление се влачеше със следствието и обвинението срещу Дей’Куан Фостър в убийството на Паркс не бе свалено. Обвиниха Лонг в редица престъпления, сред които убийството на д-р Джордж Шубърт — по силата на закона за убийство по време на извършване на друго престъпление той щеше да носи отговорността и за действията на своя съучастник. Ала официалната позиция по делото за убийството на Паркс остана непроменена. Шерифското управление отказваше да се съгласи, че обвинението срещу Фостър е резултат от сложна инсценировка, организирана от Елис и Лонг.

За това бяха виновни бюрокрацията, политиката и неспособността на обществените институции смирено да признаят грешките си. Двете правоохранителни ведомства се бавеха и не даваха изявления за процедурата, която наричаха „текущо съвместно разследване на връзката между убийствата на Александра Паркс, Джеймс Алън, Питър и Пол Нгуен и Джордж Шубърт“. В него се включваше и умъртвяването на Дебора Стовал и Джозет Леру, известни в порномрежата с професионалните си псевдоними Ашли Бомбата и Ани Палавницата. И Фостър през цялото време оставаше в лосанджелиския окръжен затвор без право на освобождаване под гаранция.

Правоохранителните органи може и да страдаха от инерция, но адвокатът на Фостър развиваше трескава дейност. След като не свалиха веднага обвинението срещу клиента му в резултат от смъртта на Елис и съдебното преследване срещу Лонг, Мики Холър направи спешни постъпки по член 995 от Наказателния кодекс за промяна на решението, взето по време на предварителното разглеждане, въз основа на многобройни нови доказателства по делото. След една седмица, в четвъртък, когато температурата в центъра гонеше двайсет и седем градуса още в осем сутринта, Мики Холър се изправи пред съдия Джоузеф Саквил в отдел 114 на Съдебната палата.

Едно нещо се различаваше от предишния път, когато Бош беше видял Холър в съда — сега Хари също участваше в делото. Мики щеше да го призове като свой единствен свидетел и да го използва, за да представи записа от разговора и престрелката в кабинета на Шубърт. Освен това щеше да го помоли да опише подробно своето разследване на убийството на Паркс и неговата връзка с убийството на Джеймс Алън.

Фостър нямаше да бъде призован на свидетелската скамейка. Всяка грешна стъпка в неговите показания можеше да се използва срещу него на процеса, ако съдията отхвърлеше искането на Холър да промени решението от предварителното разглеждане. Когато описваше разследването си, Бош щеше да изложи и подробностите за алибито на обвиняемия. Над трийсетгодишният опит на Хари в даване на свидетелски показания предопределяше избора му пред Фостър.

Показанията на Бош бяха грижливо подготвени от Холър през двата дни преди съдебното заседание. Адвокатът се погрижи те изчерпателно да разкрият версията на защитата, че Фостър е бил накиснат, като за целта е използвана негова ДНК, получена от Елис и Лонг чрез Джеймс Алън. Елис и Алън бяха мъртви, а Лонг отказваше да сътрудничи на следователите. Затова цялата тежест падаше върху Бош.

Съдебната зала се пръскаше по шевовете от публика. Делото беше набъбнало и включваше седем убийства, плюс оправданото убийство на полицая от ЛАПУ Дон Елис. С тези общо осем убити това беше най-голямото събитие в града и привличаше цялото внимание на пресата. Репортери от местни, национални и чуждестранни медии препълваха галерията, наред с юристи и следователи, свързани с отделни елементи от делото, и всевъзможни случайни зрители. Дъщерята на Бош седеше на първия ред зад масата на защитата, въпреки че това беше един от последните й оставащи дни в гимназията. До нея бе Менденхол, която също проявяваше основателен интерес към изхода от разглеждането на делото. Отсъстваше обаче семейството на Фостър. Той беше помолил Холър да не казва на жена му за заседанието от страх, че тя ще чуе показанията за начина му на живот и това ще застраши брака му. Навярно нямаше как да го скрие от нея, но поне нямаше да е в залата, когато се съобщават подробностите.

Непосредствено зад масата на обвинението седеше овдовелият помощник-шериф Харик в пълна униформа. От двете му страни бяха други двама униформени помощник-шерифи, дошли да подкрепят своя колега и тройно да подчертаят посланието до съдията, че съпругът категорично стои зад заключението от разследването на Шерифското управление, което все още обвинително сочеше Дей’Куан Фостър.

Докато наблюдаваше от свидетелската скамейка, Бош от време на време се питаше дали Холър играе за пред съдията или за пред медиите. Той задаваше поредния въпрос и когато прокурорът възразяваше, първо поглеждаше Саквил и после се обръщаше към репортерите в галерията.

От Окръжна прокуратура бяха пратили на това разглеждане Брад Ландрет. Той заместваше Елън Таскър — официално, защото заседанието съвпадало с дело, което тя довършвала. Според вътрешна информация обаче в прокуратурата обявили случая за безнадежден и го взели от една от своите най-добри прокурорки, за да не пострада репутацията й. За Ландрет оставаше незавидната роля да се опита да спаси потъващия кораб, докато Шерифското управление и ЛАПУ продължават да бутат следствието като охлюви. Бош го смяташе за способен и работлив прокурор, който обаче не можеше да се мери с Мики Холър.

След като съдията отхвърли всички възражения на Ландрет, на Холър му отне почти два часа да вземе показанията на Бош и да въведе „записа Шубърт“, както вече го наричаха. Тъй като разглеждането се провеждаше само пред съдията, адвокатът възприе по-неофициално поведение и през целия разпит седеше до облечения в син затворнически гащеризон Фостър.

Холър и Бош приключиха с всичко, което бяха подготвили и репетирали, и Ландрет получи възможност за кръстосан разпит. Той се изправи и застана зад катедрата, като избра по-официален и може би по-застрашителен подход към разпита на бившия детектив от ЛАПУ.

Вместо да оспори показанията на Бош по същество, Ландрет реши да атакува методите му — заобикалянето на законовите процедури и липсата на пълна откровеност. Изпитана във времето стратегия нападай посланика, ако не си в състояние да нападнеш самото послание. Репликите относно всеки замесен в историята се повториха няколко пъти:

Ландрет: Като полицай ли се представихте на този човек?

Бош: Не, не му се представих като полицай.

Ландрет: Но не е ли вярно, че не сте го извадили от заблуждението, че разговаря със законен представител на правоохранителните органи?

Бош: Не, не е вярно. Той не ме смяташе за полицай, защото не съм му се представял за такъв. Нямах нито значка, нито пистолет, и не съм му казвал, че съм полицейски служител.

Тази стратегия омръзна на всички в залата, особено на съдия Саквил, който беше насрочил разглеждането само до обяд. Той скоро започна да приема възраженията още преди Холър да успее да ги изложи, многократно нареждаше на Ландрет да продължи нататък и накрая му заяви, че губи ценното време на съда.

Накрая прокурорът свърши и Бош зае мястото на масата на защитата до Холър. Имаше чувството, че седи от грешната страна на пътеката, все едно шофира кола с десен волан.

Мики не забелязваше неговия дискомфорт и барабанеше с пръсти по масата, обмисляйки следващия си ход.

— Имате ли други свидетели, господин Холър? — накрая го подкани съдията.

Адвокатът се наведе към Хари и прошепна в ухото му:

— Хайде да хвърлим зара и да видим дали няма да успеем да ги накараме сами да влязат в капана.

Изправи се и се обърна към съда.

— Нямам, ваша чест. Защитата е готова да изложи своите аргументи.

Докато Холър сядаше, Саквил насочи вниманието си към Ландрет.

— Прокуратурата ще призове ли други свидетели?

Ландрет стана.

— Обвинението призовава детектив Ласло Корнел от Лосанджелиското окръжно шерифско управление.

Корнел се изправи от масата на обвинението и отиде на свидетелската скамейка. След като съдебният пристав го закле, прокурорът започна да го разпитва за проведеното от детектива разследване на убийството на Александра Паркс.

По някое време Бош хвърли поглед към дъщеря си. Кимна й и тя му отговори. Хари премести очи към Менденхол и погледите им се срещнаха. На лицето на следователката от Вътрешна сигурност се появи едва забележима усмивка. По-рано в коридора пред залата Бош я беше представил на Мади като жената, която два пъти му е спасявала живота. И двете малко се смутиха, но Хари се радваше, че ги е запознал точно така.

Ландрет използва Корнел, за да подчертае ужасяващите аспекти в убийството на Александра Паркс, както и изрядността на огледа на местопрестъплението и последвалата аутопсия. Оттам се стигна до показанията, описващи взимането на проби от сперма от места по и в трупа, и до професионалното мнение на детектива, че ДНК материалът не е пренесен, а е попаднал там при жестокото сексуално престъпление.

Харик през цялото време остана в залата, високо вдигнал глава, проявявайки сила заради жена си. Поведението му ясно демонстрираше убеждението му, че седи само на четири метра от убиеца на Лекси. Машинациите на защитата не можеха да го заблудят и представляваха опит за манипулиране на истината. Той беше солидарен с официалната линия.

Ландрет приключи разпита на Корнел с нарочно елементарен обобщаващ въпрос за заключенията му.

— След края на следствието и въз основа на богатия ми опит в разследването на убийства, свързани с изнасилване, аз съм убеден, че госпожа Паркс е била изнасилена и семенната течност, открита на бедрото й, по спалното бельо и във вагината й, е оставена там от убиеца по време на престъплението. Тя не е била пренесена на местопрестъплението. Намирам такова твърдение за нелепо.

Прокурорът отстъпи разпита на Холър.

— Детектив Корнел, някой от следователите или криминалистите открил ли е презерватив на местопрестъплението?

Свидетелят едва забележимо се подсмихна.

— Не, беше събрано значително количество сперма и нямаше данни при престъплението да е бил използван презерватив. Събраната от тялото и спалното бельо сперма не предполагаше наличие на презерватив. Това е била грешката на убиеца.

— Грешката на убиеца — повтори Холър. — Това е убиец, който според вашите думи търпеливо е дебнал жертвата си, нали така?

— Точно така.

— И грижливо е планирал това убийство, нали?

— Да.

— И е знаел, че жертвата няма куче, въпреки надписа пред къщата, нали?

— Така смятаме.

— И е проникнал през заден прозорец, докато жертвата е спяла, прав ли съм?

— Да.

— Значи въз основа на опита си и познаването на случая вие свидетелствате, че убиецът е извършил всички тия неща, внимателно е избрал и дебнал жертвата си, после грижливо е планирал и извършил това убийство, но е забравил да си вземе презерватив?!

— Възможно е да е носел презерватив, но да не го е използвал. Много е вероятно в бързината да е забравил.

— В бързината ли? Значи сега твърдите, че престъплението е било извършено припряно, така ли? Нали свидетелствахте, че е било подготвено грижливо?

— Знам само, че е едно от най-жестоките, които съм виждал през четиринайсетте си години служба в отдел „Убийства“. Жестокостта показваше, че извършителят е изгубил самообладание по време на престъплението.

В този момент съдията обяви почивка. Нареди на участниците в заседанието да са по местата си след петнайсет минути, изскочи иззад масата и изчезна през вратата, която водеше към кабинета му.

54

Веднага щом заседанието беше възобновено и Корнел зае свидетелската скамейка, Холър се приготви да нанесе решителния си удар.

— Баните в къщата бяха ли проверени, детектив Корнел? — попита той. — Имам предвид тръбите на мивките или тоалетните, за да видите дали убиецът не е изхвърлил презерватива си?

— Не — раздразнено отвърна детективът. — Първо, такива неща стават само по телевизията. Ако бъде изхвърлен в тоалетната, презервативът е заминал. Обаче в случая нямаше нужда. Спермата на заподозрения беше навсякъде по спалното бельо и тялото на жертвата. Не сме търсили презерватив.

— Тогава се извинявам за грешката си — каза Холър. — Та спермата, която, казвате, била навсякъде, какво направихте с нея?

— Криминалистите я събраха и я пратиха за анализ в лабораторията на Шерифското управление. Оттам резултатите бяха препратени в Министерството на правосъдието на Калифорния за сравнение с щатската ДНК база данни.

— И така сте получили съвпадението с господин Фостър, нали?

— Точно така.

— Току-що споменахте, че е била пратена за анализ. За какъв анализ става дума?

— От пробата се извлича ДНК. Анализират се протеини, кръвни групи, хромозомни характеристики, няколко различни фактора. Всички тези характеристики или маркери се проверяват в база данните.

Холър вдигна една папка и за пръв път се изправи, за да отиде на катедрата между масите на защитата и обвинението. Зъбите на мечия капан току-що бяха захапали крака на Корнел, въпреки че той още не го знаеше.

— Детектив Корнел, вашият лабораторен анализ включваше ли проверка на ДНК материала от местопрестъплението за следи от презерватив?

Корнел се ухили, сякаш приемаше снизходително безсмислените усилия на адвоката.

— Не.

— Защо?

— Проверката за следи от презерватив не влиза в стандартната процедура за ДНК анализ. Това е допълнителна услуга. Ако държите на нея, трябва да пратите пробата във външна лаборатория.

— И вие не сте държали на нея.

— Както вече казах, нито местопрестъплението, нито аутопсията, нито каквото и да е друго предполагаше, че при извършването на това убийство е бил използван презерватив.

— Но как сте били сигурни, щом не сте търсили презерватив и не сте поискали в лабораторията да проверят за следи?

Корнел погледна прокурора, после съдията, и разпери ръце с дланите нагоре.

— Не мога да отговоря на този въпрос. Струва ми се лишен от логика.

— На мен обаче не ми се струва — настоя адвокатът.

Саквил реагира преди Ландрет да успее да възрази и нареди на Холър да не изказва лично мнение.

— Задавайте въпроси, — господин Холър — смъмри го съдията.

— Да, ваша чест — отвърна Мики. — Детектив Корнел, известно ви е, че съдът разпореди на прокуратурата да предаде част от взетия ДНК материал на защитата за независим анализ, нали така?

— Да — потвърди полицаят.

Тогава Холър помоли съдията да му позволи да представи лабораторния доклад за ДНК анализа на защитата като доказателство и после Корнел да прочете част от него. Това доведе до пространно възражение от страна на Ландрет, който оспори доклада по две линии. Първо обвини адвоката в нарушаване на правилата за достъпност на следствените материали, тъй като доказателството, което искал да представи, не било известно на прокуратурата. Второ, той възразяваше срещу искането Корнел да прочете част от документ, чиято легитимност не била потвърдена.

— Той се явява тук с този лабораторен доклад, за който не сме и чували — саркастично заяви прокурорът. — Освен това даже не знаем от коя лаборатория е, кой лаборант е направил анализа. Господин Холър по абсолютно никакъв начин не доказва неговата легитимност. Спокойно може сутринта да го е взел от супермаркета на път за насам.

И Ландрет гордо си седна, смятайки, че е извадил доклада от играта. Ала не съзнаваше, че е трудно да тичаш по игралното поле, като влачиш щракнал капан на глезена си.

— Холър се изправи и се върна на катедрата. Погледна първо прокурора.

— От супермаркета ли? Сериозно?!

После се обърна към съдията и се зае да разкъсва възраженията на Ландрет на парчета.

— Първо, ваша чест, бих искал да представя на съда копие от имейл, който доказва, че преди два дни оспорваният от господин Ландрет лабораторен доклад е бил пратен от мен на Елън Таскър, която по онова време, доколкото е известно на защитата, се занимаваше с това дело.

Вдигна разпечатката над главата си и я размаха като знаме. Прокурорът възрази, но Саквил отговори, че искал да види документа. Холър отиде при масата и му го подаде. Докато съдията четеше имейла, адвокатът продължи да излага доводите си.

— Лабораторният доклад беше на разположение на Окръжна прокуратура и защитата не е виновна за проблемите във вътрешната комуникация на тази институция, ваша чест.

Ландрет се надигна да възрази, но Саквил го отряза.

— Вече възразихте срещу това, господин Ландрет. Продължаваме с въпроса за легитимността, господин Холър.

— Ваша чест, това не е процес — посочи адвокатът. — Това е оспорване на решението на съда при предварителното разглеждане на делото. На въпросното заседание съдът прие свидетелските показания на детектив Корнел, който представи доклада за техния ДНК анализ. Тогава обвинението не доказа легитимността на документа чрез свидетелски показания на служители от лабораторията. Защитата просто иска да получи същата възможност.

Това беше вярно. При предварително разглеждане на дело, с цел ускоряване на процеса, щатската конституция допускаше като доказателство информация, получена от втора страна. Обвинението можеше да представи такива доказателства чрез следователите, което им позволяваше да обобщават събраните свидетелски показания. Така се избягваше дългата процедура по призоваване на всички свидетели.

Съдията бързо взе решение.

— Продължавайте, господин Холър. Винаги можем да поправим грешката, ако не ми хареса посоката, в която се развиват нещата.

Холър раздаде копия на лабораторния доклад на Ландрет, Корнел и Саквил и се върна на катедрата. След като зададе на детектива няколко въпроса, за да изясни характера на документа и да идентифицира независимата лаборатория, анализирала ДНК пробата, той го помоли да прочете подчертаната част от заключението за следите от презерватив. Детективът го направи със същия раздразнен глас, с какъвто беше отговарял на повечето въпроси.

— „Генетичният материал съдържа следи от презерватив, включително частици ликоподий и аморфен силициев диоксид. Посочената комбинация се среща при кондоми, произведени от „Лесиъс Лейтекс Продъктс“ в Далас, щата Тексас, и разпространявани с търговската марка „Рейнбоу Прайд“.

Холър изчака няколко секунди, после продължи:

— Е, детектив Корнел, по-рано вие заявихте, че не сте търсили презерватив на местопрестъплението, защото при това престъпление не бил използван такъв. Как ще обясните заключението в този доклад?

— Няма да го обяснявам. Този доклад не е наш. Ваш е.

— Да не би да намеквате, че докладът е фалшифициран, че резултатите не са верни?!

— Просто казвам, че докладът не е наш и затова не съм запознат с него.

Корнел започваше да губи досегашната си самоувереност. Гласът му звучеше по-скоро измъчено, отколкото раздразнено.

— Случаят все още се разследва от спецчаст, която се занимава с всички убийства, вероятно свързани с полицаите Елис и Лонг, нали така?

— Да, но както вече казах, не сме открили улики, които свързват въпросните двама с Александра Паркс. Връзката е ДНК материалът на вашия клиент. Той продължава да е заподозрян.

— Благодаря, че го напомняте на съда, детектив Корнел. Но в рамките на това съвместно разследване разгледахте ли веществените доказателства, рапортите и снимките от всички тези случаи, или не сте си направили труда, понеже сте абсолютно убедени, че вашият човек е господин Фостър?

— Разгледахме всички материали от всички случаи.

— Един момент, ваша чест.

Холър се върна на масата на защитата, наведе се под нея и вдигна голяма торба. Занесе я при катедрата и извади от нея обемист прозрачен контейнер, наполовина пълен с разноцветни презервативи в индивидуални опаковки. Когато го постави в предния край на катедрата, Ландрет се изправи и възрази:

— Ваша чест, какво си въобразява господин адвокатът? Обвинението възразява срещу такава некоректна демонстрация!

— Какво означава това, господин Холър? — строго попита съдията.

Мики извади от папката си друг документ.

— Ваша чест, това е клетвена декларация от Андре Мастърс, близък приятел на убития Джеймс Алън. Той свидетелства, че този контейнер с презервативи „Рейнбоу Прайд“ е бил прибран заедно с други вещи от стаята на господин Алън след неговото убийство. Става дума за вещи, които следователите не са взели. Това е същата марка презервативи, от каквато са и следите в ДНК материала, събран от и около тялото на Александра Паркс. Това е пряка връзка между тези две убийства и категорично потвърждава версията на защитата, че Дей’Куан Фостър е бил накиснат от полицаите Елис и Лонг.

Отговорът на Холър периодично беше прекъсван от възраженията на Ландрет, но Саквил го изслуша докрай. После се замисли и протегна ръка.

— Дайте да я погледна тази клетвена декларация.

Адвокатът занесе копие от документа на съдийската маса, после даде екземпляр и на Ландрет. През следващите няколко минути съдията и прокурорът четоха декларацията. Бош беше открил свидетеля и бе взел контейнера с презервативи няколко дни преди това, когато най-после отиде в „Хейвън Хаус“ и плати на управителя петдесет долара за мобилния номер на Мастърс.

— Ваша чест, странният произход на тази декларация и съмнителното съхраняване на този… този… този контейнер с презервативи, единственото доказателство, което имате тук, не са надеждни — каза Ландрет. — Освен това пак имаме нарушение на правилата за достъпност на следствените материали. Досега обвинението не беше запознато с тази клетвена декларация. Ето защо възразявам срещу вписването й в списъка на доказателствата и настоявам да бъде изключена от разпита на детектив Корнел. Това е манипулация, ваша чест.

Ландрет седна и на катедрата отново се изправи Холър.

— Ваша чест, две неща, съвсем накратко. Първо, тук имам копие на друг имейл до прокурорката, която по-рано водеше делото. Тази клетвена декларация от господин Мастърс също й беше пратена и няма никакво нарушение на правилата за достъпност на следствените материали от страна на защитата. И второ, ваша чест, защитата представя три доказателства от дневника на убийството на Джеймс Алън. Това са снимки от местопрестъплението, на които ясно се вижда контейнерът с презервативи в мотелската стая на убития. Снимките са от деня, в който е било открито убийството. Това е същият контейнер, който виждате тук.

Холър занесе екземпляри от имейла и снимките на съдията и се върна на катедрата. Бош го видя пътьом да намига на Мади, която седеше на първия ред.

Саквил, без да бърза, проучи документите и снимките. В съдебната зала стана толкова тихо, че Хари чуваше бръмченето на климатичната инсталация над тавана на помещението.

Накрая съдията събра на купчина листовете и снимките и се наведе към микрофона.

— Съдът намира представените от защитата нови доказателства и свидетелски показания за убедителни и отменя решението от предварителното разглеждане на делото. Съдът сваля обвинението срещу ответника. Прокуратурата е в правото си да повдигне ново обвинение, когато и ако е в състояние да представи достатъчно основание за това. Господин Фостър, вие сте свободен. Трябва да сте благодарен на своя адвокат за неговата изчерпателност и добросъвестност. Закривам заседанието.

И всичко приключи просто ей така. Докато Саквил слизаше от подиума и се връщаше в кабинета си, цареше пълна тишина. После изведнъж се надигна хор от изненадани разговори. Холър се обърна към Бош и му подаде ръка.

— Заслугата е твоя — каза Хари.

— Не, твоя е — възрази адвокатът. — С тебе сме добър екип.

След това Холър насочи вниманието си към своя клиент, прегърна го през рамо и го поздрави. Бош стана излишен и се обърна към дъщеря си. Тя сияеше.

— Браво, тате!

Той се усмихна и кимна. Победата го изпълваше с неловкост, но трябваше да признае, че е доволен. За пръв път се чувстваше така след сваляне на обвинение в убийство. Щеше да мине доста време, докато свикне.

55

Сцената в коридора пред залата беше запазена за Холър. Ландрет си тръгна веднага. Както и Корнел и Харик. Фостър трябваше да изтърпи формалната процедура по освобождаването, която щеше да отнеме поне още два часа. Оставаше адвокатът. Репортери от цял свят го наобиколиха в развълнувано море от камери, диктофони и микрофони. Беше като бейзболиста, отбелязал заключителния хоумрън на световното първенство. Бяха го обкръжили в три редици и той непрекъснато се въртеше, поглеждаше нагоре или надолу, позволяваше на всеки да му задава въпроси, за да чуе неговите мъдри и понякога иронични отговори. Докато говореше, Мики им раздаваше визитките си, за да е сигурен, че няма да сбъркат името му. Най-добрата реклама е безплатната.

Бош стоеше настрани с дъщеря си и гледаше спектакъла.

— Невероятно е! — отбеляза Мади.

— Внимавай в картинката — предупреди я Хари. — Един адвокат в семейството стига.

— Може ли да отида да послушам?

— Естествено, само гледай ония акули да не те изядат. Готови са да разкъсат за парче подхвърлена информация.

Мади подбели очи и тръгна към навалицата от репортери.

Бош се огледа и видя, че Менденхол стои на няколко метра от него сред друга група зрители. Медийното зрелище явно хипнотизираше и следователката. Хари отиде при нея и двамата се заговориха, без да откъсват очи от театъра.

— Благодаря ти, че дойде — каза той.

— Не бих го пропуснала за нищо на света. Между другото, дъщеря ти много се гордее с теб. Личи си.

— Засега.

— Не, завинаги.

Той се усмихна и кимна. Надяваше се.

— Дано телефонния ти номер да го няма в указателя — прибави Менденхол. — Много хора ще търсят и теб, и Холър. Всички невинни, погълнати от съдебната система.

Бош поклати глава.

— Аз приключих.

— Сериозно? — учуди се тя. — И какво ще правиш?

Хари сви рамене и се замисли за миг. После извърна очи от разиграващия се цирк и я погледна.

— Имам един стар „Харли Дейвидсън“, модел хиляда деветстотин и петдесета. Чака да му монтирам карбуратора. Всъщност чака да му сменя адски много неща. Това ще правя. Същият е като оня, дето кара Лий Марвин в „Дивият“. Гледала ли си го?

— Надали.

— Караш ли мотор, Менденхол?

Сега беше неин ред да откъсне поглед от навалицата и да се обърне към него.

— Отдавна не съм карала.

— И аз. Дай ми две седмици и ще ти се обадя. Ще се повозим.

— С удоволствие.

Бош кимна и тръгна към дъщеря си. Беше време да се прибират у дома.

Благодарност

По време на проучването, написването и редактирането на този роман авторът разчиташе на помощта на много прекрасни хора. Благодаря на истинските детективи Тим Марсия, Рик Джаксън, Мици Робъртс и Дейвид Лемкин за техните усилия да направим Хари Бош и неговия свят колкото може по-реалистичен. Сред другите читатели, чиято помощ беше също толкова важна, са Даниъл Дейли, Роджър Милс, Хенрик Бастин, Джон Хотън, Терил Лий Ланкфорд, Джейн Дейвис, Хедър Ризо и Линда Конъли. Признателен съм и на Денис Войчеховски — Сиско за проучванията, които направи (пази си ключа за вкъщи!). Тримата ми превъзходни редактори някак си успяха да се ориентират в цялата каша. Дължа им огромна благодарност: Ася Мучник, Бил Маси и Памела Маршал.

Много благодаря на всички!

1

Професионално ориентирана образователна програма в САЩ. — Б. пр

2

Разбираш ли, брат ми? (исп.) — Б. пр.

3

Враждуващи помежду си лосанджелиски банди — Б. пр.

4

White (англ.) Бял. — Б. пр.

5

Телефонът за спешни повиквания в САЩ. — Б. пр.

6

Американска верига заведения за бързо хранене. — Б. пр.

7

Люси Късметлийката (англ.) — Б. пр.

8

Рокгрупа от Източен Лос Анджелис — Б. пр.

9

Мексиканска светла бира — Б. пр.

10

Естетична корекция за промяна на размера на малките срамни устни — Б. пр.

11

Девизът на Лосанджелиското полицейско управление — Б. пр.

Content

Майкъл Конъли
Инсценировка
(Хари Бош-20)

Кофти номер

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

Благодарност

1