Алън Глин

Екстремен ум

На Етна

За помощта и подкрепата — както морална, така и редакторска, бих искал да благодаря на: Етна Кели, Деклан Хюс, Дъглъс Кенеди, Антъни Харууд, Андрю Гордън, Лиам Глен, Имиър Кели, Кейт О’Каръл и Тиф Еклес.

Дълъг път е трябвало да измине до тази синкава морава и мечтата му трябва да е изглеждала така близка, че би било невъзможно да не я досегне. Той не е знаел, че тя вече е била зад него, някъде далеч в неясната шир отвъд града, където тъмните полета на републиката се точат в нощния мрак.

ФР. СКОТ ФИЦДЖЕРАЛД „Великият Гетсби“ [1]

Първа част

1

СТАВА КЪСНО.

Усещането ми за време вече е много притъпено, но знам със сигурност, че минава единайсет, а може би дори наближава полунощ. Не ми се поглежда часовника, това само ще ми напомни колко малко време ми остава.

Истината е, че е късно.

И тихо. Освен жуженето на машината за лед в коридора и шума от случайно преминаващите коли по магистралата, не се чува нищо друго — нито трафик, нито сирени, нито музика или говор на местни хора, нито странни звуци на животни, зовящи се в нощта, ако това е целта на звуците. Нищо. Пълна тишина. Зловещо е и не ми харесва. Може би не трябваше да бия целия този път до тук. Може би трябваше просто да си остана в града и да позволя на проблясващите като в забавен каданс светлини да съкратят вече свръхестествената продължителност на моето внимание, а неумолимото шумно оживление да ме сломи и да изразходва цялата енергия, която пулсира в тялото ми. Но ако не бях дошъл тук във Върмонт, в този мотел, Нортвю Мотър Лодж, къде щях да отида? Не бих натрапил своя атомен облак от злочестини на никой от приятелите си, така че май нямах друг избор, освен да постъпя по този начин — да се кача в колата, да се махна от града, да шофирам стотици мили до тази тиха и пуста част на страната…

И то в тази тиха, празна мотелска стая, с три различни, но еднакво игриви шарки на килима, тапетите, одеялата, които се надпреварват, крещят за моето внимание — да не говорим за произведенията на изкуството от мола, които са навсякъде, снежният планински пейзаж над леглото или репродукцията на „Слънчогледите“ до вратата.

Седя на един плетен стол в мотелската стая във Върмонт, всичко ми е непознато. Сложил съм лаптопа на коленете си и бутилка „Джак Даниелс“ на пода до мен. Седя срещу телевизора, който е монтиран на стената в ъгъла и работи, настроен на CNN, но с изключен звук.

Предават дискусия на коментатори, съветници по националната сигурност, кореспонденти от Вашингтон, експерти по външната политика и макар че не ги чувам, знам за какво говорят… говорят за ситуацията, кризата, Мексико.

Накрая се предавам — поглеждам часовника си.

Не мога да повярвам, че са минали почти дванайсет часа. След известно време, разбира се, ще станат петнайсет, после двайсет, после цяло денонощие. Случилото се в Манхатън тази сутрин избледнява, плъзва се обратно по безбройните главни улици на малките градчета, по милите на магистралата, профучава обратно през времето с усещането за неестествено висока скорост. Започва да се заличава под огромното напрежение, пропуква се, разпада се на части, които се пръсват в различни късчета на паметта ми, и разбира се остават там в някакво летаргично, неизбежно сегашно време — втвърдено, непроницаемо, по-реално и живо от всичко, което ме заобикаля и е пред очите ми в тази мотелска стая.

Отново поглеждам часовника си.

Мисълта за случилото се кара сърцето ми да бие силно, чувам ударите му, сякаш е изпаднало в паника и много скоро ще си пробие път и ще изскочи, разбивайки и изпотрошавайки гръдния ми кош. Но поне главата не е започнала да ме боли. И това предстои, знам, рано или късно, пронизващата болка зад очните ябълки, която плъзва и се превръща в мъчителна агония, обхващайки целия ми череп. Добре, че това все още не е започнало.

Повече от ясно е обаче, че времето изтича.

Та откъде да започна тази история?

Предполагам, че съм взел лаптопа си, за да запаметя всичко, с намерението да опиша много точно какво се случи, но ето, седя тук и се колебая, въртя се около материала, треса се от страх, сякаш имам два месеца на разположение и трябва да пазя някаква репутация. Истината е, че нямам два месеца на разположение, вероятно имам около два часа, и нямам репутация, която да пазя, но все още имам чувството, че трябва да сложа някакво гръмко начало, нещо грандиозно и бомбастично, с което някой брадат, всезнаещ разказвач от деветнайсети век би започнал най-новото си произведение от 900 страници.

Да създам страхотен ефект.

Ефект, който би сложил отпечатък върху целия по-нататъшен разказ.

Простата истина обаче е, че няма нищо страхотно, нито грандиозно и патетично в начина, по който се започна, и нищо, предвещаващо съдбоносен край в случайната ми среща с Върнън Гант на улицата един следобед преди няколко месеца.

С това, предполагам, трябва да започна.

2

Върнън Гант.

Измежду многото роднински връзки и изменчиви комбинации, които могат да съществуват в рамките на днешното семейство, от всички потенциални родственици, които могат да ти се натрапят и привържат към теб во веки веков, документално, на фотохартия или в забутаните гънки на паметта, със сигурност най-характерна със своята ефимерност, граничеща с абсурд, стърчи като върлина над останалите самотната фигура на шушумигата бивш шурей.

Макар и невъзпято в проза и песен, това не е роднинство, което плаче за освежаване. Нещо повече, ако с бившата ти не сте се сдобили с потомство, то няма абсолютно никаква причина този човечец да се мярка някога пред очите ти, докато си жив. Освен, разбира се, ако не вземеш да се блъснеш в него на улицата или си станал толкова схванат и муден, че не свариш овреме да извърнеш поглед от него.

Беше вторник следобед, през февруари, около четири часа, слънчево и не много студено. Вървях по Дванайсета улица, с твърда крачка, със запалена цигара, по посока на Пето Авеню. Бях в лошо настроение, в главата ми се въртяха мрачни мисли, свързани с дълъг списък от проблеми, като книгата ми за Кер & Декстър — Нов поглед върху периода от Хейт-Ашбъри[2] до Силиконовата долина — се открояваше най-ярко, не че в това имаше нещо необичайно, този проект го мислех непрекъснато и беше като фон на всичко, което вършех, всеки път, когато се хранех, вземах душ, гледах футболен мач по телевизията, или когато късно вечер ходех до магазина на ъгъла за мляко, тоалетна хартия, шоколад или цигари. Страховете ми точно в този следобед бяха, че книгата просто няма да се получи. Трябва да успееш да постигнеш много фин баланс в тези неща, в интерпретиране на историята… и препредаване на историята, ако разбирате какво искам да кажа, и се притеснявах, че тук просто няма история, че основната предпоставка за написването на книгата е една огромна глупост. Като допълнение към това, мислех и за апартамента си на Авеню А и Десета улица, трябваше да се преместя в по-голямо жилище и идеята ме изпълваше с ужас като си представех как трябва да сваля книгите от рафтовете, да разчистя бюрото си, после да опаковам всичко в еднакви кашони. По-лесно беше да се откажа. Мислех и за бившата си приятелка, Мария и десетгодишната й дъщеря, Роми, и как, без съмнение, бях най-неподходящият човек за тях. Не говорех достатъчно с майката и не обуздавах езика си, когато разговарях с детето. Тормозеха ме и други тежки мисли: пушех прекалено много и имах болки в гърдите. И допълнителни съпътстващи симптоми, почти физически страдания, които се проявяваха от време на време — необясними болки, подозрения за бучки, обриви, признаци може би на някакво заболяване или на цял низ от заболявания. Какво ще стане, ако някой ден всички те вкупом въстанат, възпламенят се и ме гътнат?

Мислех си колко мразя външния си вид и колко много се нуждая от подстригване.

Тръснах пепелта от цигарата си на тротоара. Погледнах нагоре. Ъгълът на Дванайсета улица и Пето Авеню беше на двайсетина метра пред мен. Изведнъж някакъв човек се появи оттам, движейки се със същата скорост, с която вървях и аз. Снимка, направена отгоре, би ни показала като две молекули, насочени право една срещу друга за неизбежен сблъсък. Познах го от десет метра, както и той. На пет метра разстояние и двамата започнахме да забавяме ход, да жестикулираме, да се вторачваме един в друг като израз на закъсняла реакция.

— Еди Спинола.

— Върнън Гант.

— Как си?

— Господи, колко отдавна не сме се виждали?

Стиснахме ръце, потупахме се по раменете.

След което Върнън се отдръпна леко назад и започна да ме изучава.

— Боже, Еди, стегни се бе човек, какво правиш?

Тази забележка се отнасяше до значителното тегло, което бях натрупал, откакто се видяхме за последен път преди може би девет-десет години.

Той беше висок и слаб, какъвто винаги е бил. Загледах се в главата му, която беше започнала да оплешивява, и направих пауза. После кимнах, сочейки с глава темето му:

— Е, да, но поне имам някакъв избор в това отношение

За миг той подскочи като Джейк Ла Мота[3], а после се престори, че ми нанася ляв удар.

— Все същият умник, а? Е, какви ги вършиш, Еди?

Беше облечен в скъп, свободно падащ ленен костюм и черни кожени обувки. Носеше слънчеви очила със златни рамки и имаше загар. Всичко във вида му говореше за пари.

Какви ги вършех?

Изведнъж загубих желание да водя този разговор.

— Работя за Кер & Декстър, издателството, знаеш го.

Той подсмръкна, кимна утвърдително, очаквайки подробности.

— От три-четири години съм копирайтър на реклами, учебници, справочници, неща от този род, в момента обаче се подготвя поредица от илюстровани издания, които обхващат двайсетия век — нали знаеш, опитват се да направят пари с един изпреварващ бум в търговията с носталгия, а моята тема е развитието на дизайна от шейсетте до деветдесетте години.

— Интересно.

— …от Хейт-Ашбъри до Силиконовата долина…

— Много интересно.

Реших да го впечатля.

— От лизергиновата киселина[4] до персоналните компютри.

— Страхотно.

— Не чак толкова. Не е много добре платено, защото книгите ще бъдат малки — сто, сто и двайсет страници, няма много поле за действие, което всъщност прави работата доста трудна, тъй като…

Спрях.

Той свъси вежди.

— И?

— …защото… — тези мои обяснения изпратиха неочаквани пробождания от срам и оскърбление, които проникваха в мен от едната страна и излизаха от другата. Пристъпвах от крак на крак — …всъщност аз просто пиша обяснителните бележки към илюстрациите, така че ако искам да прокарам някакво свое виждане, трябва да съм много добре запознат с материята.

— Това е чудесно, човече — засмя се той. — Винаги това си искал да правиш, нали?

Замислих се върху това. В известен смисъл, предполагам, така беше. Но не по начин, който той би проумял. Господи, помислих си аз, Върнън Гант.

— Трябва да е интересно — каза той.

Върнън търгуваше с наркотици, когато се запознах с него в края на 1980-те години, но тогава имаше съвсем друг вид, много коса, кожени якета, падаше си по Дао и хубавата мебел. Сега много ясно започнах да си спомням всичко.

— Всъщност, трудно ми е — казах аз, макар че не ми беше ясно защо си правя труд да дискутирам този въпрос.

— Наистина ли? — каза той и леко се дръпна назад. Намести очилата си, сякаш изненадан от думите ми, но готов въпреки всичко щедро да предложи съвет, след като напипа в какво се състои проблемът.

— Има прекалено много течения и противоречия, нали разбираш, трудно е да решиш откъде да подхванеш нещата — погледът ми спря на една кола, паркирана на отсрещната страна на улицата, мерцедес син металик. — Искам да кажа, че от една страна съществува антитехнологията, шейсетте години с техния призив „назад към природата“, „Каталогът на цялата Земя“ [5] — всички тези безумия… вятърни камбанки, кафяв ориз и пачули. Но от друга страна, съществува пиротехниката на рокмузиката, звук и светлина, думата „електрически “ и самият факт, че LSD е получен в лаборатория… — Не откъсвах поглед от колата. — …а и това — чуй това — прототипната версия на Интернет, Арпанет, е била разработена през хиляда деветстотин шейсет и девета година в Калифорнийския университет. Хиляда деветстотин шейсет и девета.

Отново замълчах. Единствената причина да си излея душата по този начин беше, предполагам, че тези мисли ме измъчваха, бяха загнездени в главата ми през целия ден. Аз просто мислех на глас, мислех каква беше моята гледна точка.

Върнън цъкна с език и погледна часовника си.

— Каква работа имаш в момента, Еди?

— Никаква. Разхождам се по улицата. Пуша. Не знам. Не мога да работя. — Дръпнах от цигарата. — Защо?

— Мисля, че мога да ти помогна.

Той отново погледна часовника си и за миг ми се стори, че пресмята.

Гледах го с недоверие и бях на границата на раздразнението.

— Хайде, ще ти обясня какво имам предвид — каза той. — Ела да пийнем нещо. — Плесна с ръце. — Vamos. [6]

Не беше кой знае колко умно да се повлека по Върнън. Освен всичко друго как наистина би могъл да ми помогне с проблем, който току-що съм му описал? Самата мисъл беше абсурдна.

Но бях раздвоен.

Хареса ми втората част на предложението му, да пийнем нещо. Имаше, трябва да призная, и малко павловски момент в колебанието ми — идеята да се натъкна на Върнън и да тръгна с него съвсем спонтанно към някое непознато място, разбуди нещо в химията на тялото ми. Произнасянето на vamos ми подейства като код за достъп или ключова дума към период от живота ми, който беше затворен от почти десет години.

Потърках се по носа и казах:

— Окей.

— Това е добре. — Той направи пауза, после, сякаш се опитваше да определи размера на нещо, каза:

Еди Спинола.

Отидохме в един бар на Шеста улица, долнопробен ретро салон, наречен При Макси, който преди това е бил заведение в тексаско-мексикански стил, наречено Ел Чаро, а още преди това долнопробна кръчма с името При Конрой. Трябваше ни малко време да се адаптираме към светлината и интериора, и, много странно, да намерим сепаре, което да е по вкуса на Върнън. Заведението беше на практика празно — щеше да започне да се пълни едва след пет часа, но Върнън се държеше все едно е след полунощ в събота вечер и се борим за последните свободни места в последния отворен бар в града. Чак тогава, като го гледах как преценява всяко сепаре за видимост и близост до тоалетните и изхода, си дадох сметка, че готви нещо. Стана напрегнат и нервен, а това беше необичайно за него, или поне за Върнън, когото познавах, тъй като най-силното му качество като търговец на дрога беше способността му да запазва сравнително добро самообладание при всякакви обстоятелства. Другите дилъри, които познавах, в повечето случаи се държаха като рекламни лица на продукта, който разпространяваха, непрекъснато подскачаха насам-натам и говореха много. Върнън, обратно, винаги беше спокоен, делови и скромен, беше добър слушател — може би даже прекалено пасивен на моменти, като предан пушач на трева, довлечен от течението в морето от кокаинови маниаци. Всъщност, ако не бях толкова информиран, можех да помисля, че Върнън, или поне личността, седяща срещу мен, вече е взел първите си няколко линии кокаин този следобед и това не му понася много добре.

Най-накрая се настанихме в едно сепаре и сервитьорката дойде.

Върнън забарабани с пръсти по масата и каза:

— Да видя, за мене… водка „Колинс“.

— За вас, сър?

— Уиски. Сауър“, моля.

Сервитьорката си тръгна и Върнън извади пакет ултра леки, с ниско съдържание на никотин ментолови цигари и полупразен кибрит. Докато палеше цигарата си, попитах:

— Как е Мелиса?

Мелиса беше сестрата на Върнън; бях женен за нея почти пет месеца през 1988 година.

— Мелиса е добре — каза той и дръпна от цигарата. Това всмукване активира всичката мускулна сила на дробовете, раменете и горната част на гърба му. — Не се виждаме много често обаче. Живее на север в Махопак и има две деца.

— Съпругът й какъв е?

— Съпругът й? Какво ти става, ревнуваш ли? — Върнън се разсмя и се заоглежда наоколо, сякаш искаше да сподели шегата с още някой в бара. Нищо не отговорих. Смехът му накрая замря и той изтръска пепелта от цигарата на ръба на пепелника. — Човекът беше леке. Напусна я преди две години, остави я в мизерията.

Наистина съжалявах да чуя това, но в същото време ми беше трудно да си създам правдоподобна представа за Мелиса в Махопак и то с две деца. Поради това не можех да възприема лично новината, поне не в този момент, това, което можех да си представя обаче, и то много живо, натрапчиво, беше Мелиса, висока и стройна, с тясна кремава копринена рокля в деня на сватбата ни, как отпива от мартинито си в апартамента на Върнън в Горен Уест Сайд, как зениците й се разширяват… и как ми се усмихва от другия край на стаята. Спомних си безупречната й кожа, лъскавата права черна коса, която стигаше до средата на гърба й. Виждах широката й, красива уста, от която никой не можеше да се вреди да каже и дума…

Сервитьорката дойде с поръчката.

Мелиса беше по-умна от всички около нея, по-умна от мен и със сигурност по-умна от големия си брат. Работеше като координатор продукция в малка кабелна телевизия, но аз винаги съм смятал, че ще се развие и ще постигне нещо по-голямо, представях си я като редактор в някой ежедневник, режисьор на филми или кандидат сенатор.

След като сервитьорката си тръгна, вдигнах чашата си и казах:

— Съжалявам да го чуя.

— Да. Много жалко.

Но го каза с тон, като че ли говореше за леко земетресение в някоя азиатска република с непроизносимо име, сякаш беше чул за него в новините и просто се опитваше да води разговор.

— Работи ли? — настоях аз.

— Да, мисля, че работи нещо. Не съм сигурен. Не говоря с нея толкова много.

Това ме озадачи. Докато вървяхме към бара и докато Върнън избираше сепарето, докато поръчвахме напитките и чакахме да ни ги сервират, като във фотоалбум пред очите ми проблясваха снимки на мен и Мелиса в нашия малък отрязък от време, прекарано заедно, например деня на сватбата ни в апартамента на Върнън. Това бяха психотронни, забити в мозъка моменти… Еди и Мелиса, застанали между два стълба пред кметството… Мелиса смърка линии, вторачена в огледалото на коленете си, забила поглед в разпадащите се бели ивици върху красивия й образ… Еди в банята, в различни бани и в различни моменти на неразположение… Мелиса и Еди се карат за пари и кой е по-голямо прасе по отношение на навитите на ролки двайсетачки. В нашия случай ставаше дума повече за кокаинов брак, който Мелиса веднъж снизходително определи като „кокаиновото нещо“, така че независимо от истинските ми чувства към Мелиса, каквито и да бяха те, или нейните към мен, изобщо не беше изненада, че просъществувахме заедно само пет месеца, по-изненадващо беше може би, че издържахме толкова дълго, знам ли…

Но както и да е. Въпросът тук и сега е „Какво се беше случило? Какво се беше случило с Върнън и Мелиса?“ Те бяха много близки, всеки от тях винаги е играл важна роля в живота на другия. Грижеха се един за друг в големия град и всеки беше за другия последна апелативна инстанция при решаването на проблеми от любовен характер, работа, жилища или обзавеждане. Връзката им брат-сестра беше толкова силна, че ако Върнън не ме харесваше, Мелиса може би без никакво колебание просто би ме зарязала, макар че аз лично, ако изобщо имах думата по въпроса като неин приятел, бих изхвърлил баткото. Реалността обаче беше друга. Този вариант нямаше шансове.

Както и да е, минали бяха десет години. Бяхме в настоящето. Нещата явно са се променили.

Погледнах Върнън, който всмукваше с олимпийски размах от ултралеката си, с ниско съдържание на никотин ментолова цигара. Опитвах се да измисля какво да кажа по повод на ултралеките, с ниско съдържание на никотин ментолови цигари, но в момента просто не можех да прогоня Мелиса от ума си. Исках да задам още въпроси, исках повече подробности по проблемите й, но в същото време се питах дали имам право, ако изобщо имах някакви права, на такава информация. Не бях сигурен до каква степен обстоятелствата в живота на Мелиса бяха моя работа.

— Защо пушиш този боклук? — казах аз накрая, докато вадех от джоба си моя пакет „Кемъл“ без филтър. — Не е ли прекалено голямо усилие без никакво удоволствие?

— Така е, но това е единственото аеробно упражнение, което практикувам напоследък. Ако пушех тези — каза той, като кимна към моите „Кемъл“, — досега щях да съм на животоподдържащ апарат, въпреки това да ти кажа, нямам намерение да ги отказвам.

Реших, че ще опитам да подхвана отново разговор за Мелиса малко по-късно.

— С какво се занимаваш, Върнън?

— Върша това-онова, нали знаеш.

Това можеше да означава само едно — все още търгува с наркотици. Един нормален човек би казал „Работя за Майкрософт“ или работя като готвач на аламинути в ресторанта на Моу“. Но не — Върнън вършеше това-онова. В този момент ми проблесна, че може би идеята на Върнън да ми помогне ще се окаже оферта за някаква сделка.

По дяволите, трябваше да се досетя.

От друга страна, наистина ли не ми мина през ума? Не беше ли преди всичко носталгията по старото време, която така бързо ме подтикна да дойда тук с него?

Тъкмо се канех да направя някаква духовита забележка относно очевидната му неохота за някакво почтено препитание, когато той каза:

— Всъщност извършвам консултантски услуги.

— Какви?

— Работя за една фармацевтична корпорация.

Сбърчих вежди и повторих думите му с въпросителна интонация.

— Да, в края на годината ще излезе една серия изключителен продукт, опитваме се да създадем клиентска база.

— Какво е това, Върнън, някакъв нов уличен език ли? Знам, че съм извън играта от много време, но…

— Не, не. Всичко е редовно. Всъщност — той огледа бара за момент, после продължи с леко понижен тон — Това е, всъщност което исках да ти кажа във връзка с твоя… творчески проблем.

— Аз…

— Хората, за които работя, са разработили някаква невероятна субстанция. — Той бръкна в един джоб и извади портфейла си. — Под формата на таблетка. — От портфейла измъкна малко найлоново вакуумирано пликче. Отвори го, задържа го с дясната си ръка и с потупване изкара от него нещо, което падна в шепата на лявата му ръка. Протегна длан към мен, за да го видя. Там лежеше малка бяла таблетка без никаква маркировка.

— Ето — каза той. — Вземи.

— Какво е това?

— Просто я вземи.

Протегнах дясната си ръка с отворена длан. Той изви шепата си и малкото бяло хапче падна в ръката ми.

— Какво е това? — отново попитах аз.

— Все още няма име, всъщност, има лабораторно обозначение, но то е само букви и код. Още не са му дали истинско наименование. Всички клинични тестове обаче вече са направени и е одобрено от Агенцията за хранителни продукти.

Погледна ме сякаш е отговорил на въпроса ми.

— Добре — казах аз, — още няма име, клиничните тестове са направени и е одобрено от Агенцията по храните, но какво, по дяволите, представлява!

Той отпи глътка водка и отново дръпна от цигарата. После каза:

— Знаеш как действа дрогата. Докато я вземаш се чувстваш добре, после обаче си абсолютно прецакан. Накрая всичко в живота ти… се разпада, нали? Рано или късно това се случва, прав ли съм?

Кимнах.

— Е, с тези хапчета не е така. — Посочи към таблетката в ръката ми. — Това малко сладурче е диаметрална противоположност на наркотиците.

Оставих таблетката на масата. После отпих от чашата си.

— Върнън, моля те, нека сме наясно, не съм някой гимназист да се опитваш да ме зарибяваш. Искам да кажа, не съм дори…

— Вярвай ми, Еди, никога не си опитвал подобно нещо. Сериозно ти говоря. Вземи го и сам ще се увериш.

Не бях близвал дрога от години и то точно поради причините, които Върнън описа в увода на съмнителната си сделка. От време на време изпитвах желание, липсваха ми вкусът в гърлото, блажените часове на пламенно говорене и случайните проблясъци на чувство за божественост от формата и структурата на разговора в дадения момент, но нито едно от тези желания не представляваше проблем, те бяха като спомен за желание, което си имал в някой ранен период от живота си или носталгия по изгубена любов, имаше дори някакво леко наркотично усещане в самия факт, че ти идват такива мисли, но да опитвам нещо ново и да се върна към всичко това, не — погледнах надолу към малкото бяло хапче в средата на масата и казах:

— Прекалено съм стар за тези неща, Върнън.

— Няма никакви физически странични ефекти, ако от това се страхуваш. Открили са рецептори в мозъка, които могат да активират някои вериги и…

— Слушай — започнах да се ядосвам, — наистина не…

Точно в този момент някакъв телефон започна да звъни, мобилен телефон. Тъй като аз нямах мобилен, прецених, че трябва да е на Върнън. Той бръкна в един вътрешен джоб на сакото си и го извади. Докато отваряше телефона и търсеше бутона, каза:

— Казвам ти, Еди, това хапче ще реши всичките проблеми с книгата ти.

Гледах с недоверие как приближава телефона до ухото си и разговаря.

— Гант.

Наистина се беше променил и в известен смисъл това беше много интересно. Беше същият човек, явно, но като че ли се беше развил или израснал, превърнал се беше в друга личност.

— Кога?

Той вдигна чашата си и леко разклати съдържанието й.

— Знам, но кога?

Гледаше през лявото си рамо, после изведнъж погледна часовника си.

— Кажи му, че не може. Той знае, че е изключено. В никакъв случай не можем да направим това.

После махна с ръка във въздуха, сякаш се отказваше да спори.

Отпих от уискито си и понечих да запаля цигара. Вижте ме само — седя тук, убивам следобеда с бившия си шурей. Определено нямах представа, като излизах от апартамента си, може би преди около час, само за да се разходя, че ще се озова в някакъв бар. Още по-малко с бившия ми шурей, Върнън, гадния Гант.

Поклатих глава и отново отпих глътка от чашата си.

— Не, ти трябва да ми кажеш и то сега. — Надигна се от мястото си. — Слушай, ще бъда при теб след десет-петнайсет минути.

Докато оправяше сакото си със свободната си ръка, той продължаваше да говори:

— Няма начин, казвам ти. Чакай ме, идвам.

Изключи телефона и го сложи обратно във вътрешния джоб.

— Негодници — каза той, като гледаше към мен и клатеше глава, сякаш щях да разбера за какво става дума.

— Някакви проблеми ли имаш? — попитах аз.

— Да, и то какви — Извади портмонето си. — Съжалявам, но трябва да те оставя, Еди. Извинявай.

Извади визитна картичка от портфейла си и внимателно я сложи на масата. Точно до малката бяла таблетка.

— Между другото — каза той, като кимна с глава към таблетката, — това е комплимент от заведението.

— Не го искам, Върнън.

Той ми смигна.

— Не бъди неблагодарен. Знаеш ли колко струват тези неща?

Поклатих глава.

Той излезе от сепарето и с разтърсващо движение, като че ли танцуваше шими, оправи свободно падащия си костюм. После погледна право в мен. — Петстотин долара за едничко хапче.

— Какво?

— Чу ме.

Погледнах таблетката. Петстотин долара за това нещо?

— Аз ще платя сметката — каза той и се отправи към бара. Наблюдавах го докато плащаше на сервитьорката. После се обърна и посочи сепарето. Това вероятно означаваше още едно питие — комплимент от баровеца със скъпия костюм.

На излизане от заведението Върнън ми хвърли кос поглед, който трябваше да означава: „Спокойно, приятел“ — направи пауза, след която добави „и не забравяй да ми се обадиш“.

Да, да, надявай се.

Постоях още малко в бара, размишлявайки върху факта, че вече не само не вземам дрога, но и не пия следобед. А ето ме, правя точно това. В този момент сервитьорката дойде с второто ми питие.

Допих първото и започнах новото. Запалих още една цигара.

Проблемът, предполагам, беше следният: ако възнамерявах да пия в следобедните часове, щях да предпочета да съм в някое от поне дузина други заведения, да седя на бара и да си бъбря с човека, седнал до мен на също такъв стол. Върнън и аз избрахме това място заради удобството и, доколкото схващах нещата, то нямаше никакви други достойнства. Освен това започна бавно да се пълни с хора, вероятно от близките офиси, и ставаше шумно и весело. Група от пет души се настани в съседното сепаре и чух как някой поръчва „Лонг Айлънд“. Не ме разбирайте криво, не се съмнявах ни най-малко, че коктейлите „Лонг Айлънд“ са добро средство за заличаване на свързания с работата стрес, но те бяха също така смъртоносни и нямах желание да присъствам, когато тази смесица от джин, водка, ром и текила започне да действа. При Макси, чисто и просто, не беше моят тип заведение и аз реших да допия питието си колкото може по-бързо и да се разкарам от там.

Освен всичко друго имах работа за вършене. Трябваше да разгледам хиляди снимки, да подбера някои от тях, да поръчам копия, да ги прегледам отново, да ги анализирам и допълня. Каква работа имах да вися тук в бара на Шесто Авеню? Никаква. Трябваше да съм си вкъщи, на бюрото, сантиметър по сантиметър да си проправям път през „Лято от любов“ и сложностите на микрокосмоса. Трябваше да сканирам всички изрезки от Сатърдей Ивнинг Поуст, Ролинг Стоун и Уайърд, както и всички фотокопирани материали, които бях струпал по пода и по всяка друга възможна повърхност в апартамента. Трябваше да съм се кротнал пред екрана на компютъра, окъпан в синя светлина, и бавно и сигурно да напредвам с книгата.

Но не бях, и въпреки добрите си намерения, не показвах никакви признаци, че ще се размърдам, нито че ще си тръгна от заведението. Вместо това, предавайки се на неземната топлина на уискито и оставяйки го да надделее над импулса ми да се махна оттук, се върнах пак към мислите за бившата си жена, Мелиса. Тя живееше в северната част на щата с двете си деца и правеше… какво? Нещо. Върнън не знаеше какво. Що за работа? Как може да не знае? Искам да кажа, нормално беше, че аз не съм редовен сътрудник на Ню Йоркър или Венити Феър, че не съм гуру в интернета или предприемач капиталист, но не беше естествено Мелиса да не е такова.

Колкото повече мислех за това, всъщност, толкова по-странно ми се струваше. Аз лично лесно бих могъл да проследя стъпките си назад през годините, да мина през всичките обрати, промени и варварски вкусове и все пак да осъществя директна, приемлива връзка между сравнително стабилния Еди Спинола, който седи тук в този бар с договора за книга, сключен с Кер & Декстър, включващ месечна здравна застраховка, с да речем един по-предишен, слаб като върлина Еди, който повръща върху бюрото на шефа по време на презентация или рови в чекмеджето с бельото на приятелката си, с надеждата да намери някаква дрога. С тази домошарка Мелиса, обаче, която живее в горната част на щата, както Върнън я беше описал, изглежда не можеше да се направи никаква връзка — или връзката беше прекъсната… имаше нещо, не знам точно какво.

Навремето Мелиса наподобяваше природна стихия. Имаше напълно изградено мнение за всичко — от причините за Втората световна война до архитектурните достойнства или недостатъци на новата Липстик Билдинг на Петдесет и трета улица. Тя яростно отстояваше тези си мнения и непрекъснато говореше — заплашително, сякаш размахваше палка — за връщане към първоизточниците. Никой не смееше да й противоречи и тя рядко се държеше безцеремонно.

Например в нощта след Черния понеделник, когато фондовата борса се срина — 19 октомври 1987-а, — бяхме с нея в един бар на Второ авеню, Ностромо, когато се заговорихме с група от четирима депресирани търговци на облигации, които се наливаха с водка на съседната маса. (Струва ми се, че един от тях беше Дик Тобър, сякаш съм запазил ясен спомен за него, как седи на масата, стиснал здраво в юмрук чаша „Столичная“.) Но така или иначе, и четиримата бяха шокирани, уплашени и бледи. Непрекъснато се питаха как се е случило това и какво означава, невярващо поклащаха глави, докато накрая Мелиса каза: „Майната ви, момчета, не ми позволявайте да ви спра, ако решите да се хвърлите от прозореца или нещо от този род. Така ли не видяхте какво става!“ Отпивайки от ледената си Маргарита и всмуквайки от цигарата си „Марлборо лайт“, тя се впусна — преди всички уводни статии във вестниците — в пламенна йеремиада, обвинителна реч, в която бързо приписа колективните неволи на Уолстрийт, както и на мултитрилионния дълг на страната, на хроничния инфантилизъм, обхванал бейби бумърите, отглеждани по книгата на доктор Спок. Тя хвърли четиримата мъже в още по-дълбока депресия от тази, в която вероятно са били, когато в офиса единодушно са решили да отидат да изпият по нещо, един бърз, невинен, посмъртен акт след катастрофата.

Седях, забил поглед в чашата си и се чудех какво се беше случило с Мелиса. Чудех се как е възможно всичката й бликаща креативна енергия да се канализира в нещо толкова… ограничено. С това не искам да омаловажа радостите от родителството, не ме разбирайте погрешно, но Мелиса беше много амбициозна личност.

После и друго ми мина през ума. Начинът, по който Мелиса виждаше нещата. Нейната информираност, взискателност и интелигентност бяха точно качествата, от които аз имах нужда, ако възнамерявах да придам форма на тази книга за Кер & Декстър.

Да имаш нужда от нещо обаче, и да си в състояние да се сдобиеш с него, бяха естествено две различни неща. Сега бе мой ред да се депресирам.

В този момент, изведнъж се чу шум като експлозия, хората в съседното сепаре избухнаха в смях. Избликът продължи около трийсет секунди и през това време тази вдъхваща страхопочитание искра дълбоко в стомаха ми затрептя, изпращя и угасна. Почаках известно време, но беше безсмислено. Станах, въздъхнах и прибрах цигарите и запалката в джоба си. Измъкнах се от сепарето.

Погледнах малката бяла таблетка в средата на масата. Колебах се няколко секунди. Извърнах се, отново погледнах, все още се колебаех. Накрая взех визитката на Върнън и я пъхнах в джоба си. След което взех таблетката, сложих я в устата си и я глътнах.

Пробих си път до вратата и докато излизах от бара и вървях по Шесто Авеню, си мислех, е, ти със сигурност не си се променил.

3

ВЪН НА УЛИЦАТА беше станало значително по-хладно. Беше и забележимо по-тъмно, макар че това искрящо трето измерение на нощния град току-що бе започнало да проблясва и да се фокусира навсякъде около мен. Трафикът също бе видимо по-натоварен — типично за късния следобед на Шесто Авеню, с плътния поток от коли, таксита и автобуси, които се изнизваха от центъра на града откъм Уест вилидж. Беше настъпил също часът за евакуация на офисите, хората бяха изморени, раздразнителни, забързани, припряни, припкаха нагоре-надолу по стъпалата на спирките за метрото.

Това, което наистина забелязах, обаче, докато се промъквах през трафика нагоре към Десета улица, беше колко бързо хапчето на Върнън — каквото и да беше то — бе започнало да действа.

Усетих нещо странно почти с излизането от бара. Възприятията ми се бяха променили, едва забележимо, но докато извървях петте пресечки до Авеню А, усещането се засили, изведнъж вниманието ми започна да се фокусира с невероятна яснота върху всичко около мен — забелязах как светлините се сменят през минута, как трафикът се влачи от лявата ми страна, как хората, движещи се срещу мен, се приближават и бързо ме отминават. Забелязвах дрехите им, долавях откъслечни разговори, виждах лицата им. Всичко рефлектираше в съзнанието ми, но не по някакъв приповдигнат, предизвикан от дрогата начин. Точно обратното, всичко изглеждаше съвсем реално и след известно време — може би само след две-три пресечки — имах чувството, че съм бягал, или тренирал, че съм се напрягал до някакъв, стигащ до екстаз физически предел. В същото време обаче знаех, че това, което изпитвам, не е реално, ако бях тичал, щях да съм останал без дъх, щях да съм се облегнал на някоя стена с разтуптяно сърце и едва дишайки щях да моля някой да повика линейка. Бягане? Кога за последен път съм бягал? Не мисля, че съм пробягал каквото и да е разстояние през последните петнайсет години, все не ми се удаваше възможност, въпреки това точно така се чувствах в момента — без замайване в главата, бучене в ушите, изтръпване на крайниците, сърцебиене или параноя и без някакво особено усещане за удоволствие, аз просто се чувствах добре и с много бистър ум. Положително не от двете уискита и изпушените три-четири цигари или сандвича със сирене и пържените картофи на обяд в местната закусвалня — да не говорим за другите нездрави навици, които имах, навици, които проблясваха назад в миналото на живота ми като омазнено тесте карти.

И изведнъж само за колко, осем, десет минути, станах здрав като канара?

Не ми се вярва.

Истина е, че реагирам много бързо на медикаменти — включително на ежедневните лекарства, които вземам, независимо дали е аспирин, парацетамол или нещо друго, изпитвам пълното му действие. Например, ако в упътването пише „може да предизвика сънливост“, това обикновено означава, че ще потъна в подобие на лека кома. Дори в колежа винаги пръв изпитвах ефекта от халюциногените, винаги пръв усещах тези начални, едва доловими леки промени в цвят и консистенция. Но пак да кажа, това сега беше различно, беше бърза химична реакция, отличаваща се от всичко, изпитвано от мен до този момент.

Когато стигнах до стълбището пред сградата, в която живеех, имах силното подозрение, че каквото и да беше хапчето, което бях погълнал, вече започваше да се проявява скоростно и с пълна сила.

Влязох в сградата и изкачих стълбите до третия етаж, минавайки покрай детски автомобилчета, велосипеди и кашони. Не срещнах никого по стълбите, нямах представа как бих реагирал на такава среща, но в същото време не открих в себе си желание да избягвам хората.

Стигнах до вратата на едностайния си апартамент и започнах да търся ключовете си — трябваше да се поровя, защото изведнъж мисълта да избягвам или да не избягвам хората, или дори мисълта, че трябва да си задавам този въпрос по един или друг начин, ме караше да се чувствам неспокоен и уязвим. Помислих си още, за първи път, че нямам никаква представа как ще се развият нещата по-нататък и че те потенциално биха могли да тръгнат във всякаква посока.

После, мислех си аз, господи, ами ако се случи нещо фатално, ако нещо се обърка и се случи нещо лошо, ако играта загрубее…

Но се овладях, постоях неподвижно известно време, като се взирах в месинговата табелка на вратата с моето име. Опитах се да определя реакцията си към случващото се, исках да го степенувам по някакъв начин и реших доста бързо, че не се дължи на хапчето, а причината е в мен. Аз бях изпаднал в паника. Като някакъв идиот.

Поех дълбоко въздух, превъртях ключа и отворих вратата. Натиснах копчето за осветление, гледах втренчено няколко секунди, взирах се в уютното, познато, малко задръстено жизнено пространство, което бях обитавал повече от шест години. Докато течаха тези няколко секунди обаче, нещо във възприятието ми за стаята трябва да се беше променило, защото изведнъж тя ми се стори непозната, прекалено претъпкана, даже малко чужда. Тя със сигурност не беше място, което предразполага за работа.

Прекрачих прага и затворих вратата след себе си.

После едва съблякъл и метнал якето си на стола, се улових, че свалям някакви книги от лавицата над стерео уредбата — лавина, на която не им беше мястото — и бях започнал да ги подреждам на друг рафт, където трябваше да бъдат. После докато изучавах стаята, се почувствах нервен, припрян, недоволен от нещо — макар че не знаех от какво точно. Не след дълго осъзнах, че търся нещото, от което да започна, и реших да се захвана с колекцията от близо четиристотин компактдиска с класическа музика и джаз, разпилени навсякъде из апартамента, някои без кутии и разбира се в безпорядък.

Подредих ги по азбучен ред.

На един дъх, без да спирам. Събрах ги на пода в средата на стаята, разделих ги на две отделни купчини, всяка от които прередих в подкатегории като суинг, би-боп, смесени стилове, барок, опера и т. н. После подредих всяка категория по азбучен ред. Хемптън, Хокинс, Хърмън. Сметана, Шуберт, Шуман. Като приключих с подреждането, видях, че няма къде да ги сложа, нямаше място, в което да се поберат четиристотин компактдиска, така че се залових да размествам мебелите.

Преместих бюрото си в другия край на стаята, с което освободих доста голямо пространство, където да подредя кутиите с хартия, които преди запълваха рафтовете. Използвах рафтовете за компактдисковете. После разместих някои свободно разположени предмети, малка масичка, която ползвах за хранене, един шкаф с чекмеджета, телевизора и видеото. Сортирах всичките си книги, като отделих около сто и петдесет за изхвърляне: евтини криминални издания, книги на ужасите, научна фантастика, които никога не бих чел отново и от които лесно можех да се отърва. Натъпках ги в две черни торби, които извадих от един шкаф в коридора. После взех още една черна торба и започнах да разчиствам всичко по плота и в чекмеджетата на бюрото си. Бях доста безпощаден и изхвърлих неща, които бях пазил без никаква основателна причина, неща, които ако умрях, нещастният изпълнител на завещанието ми също би изхвърлил без капка колебание, защото каква полза би имал от тях… какво би правил със стари любовни писма, разписки от сметки за газ и ток, пожълтели чернови на неотпечатани статии, наръчници с инструкции за ползване на домакински уреди, които вече не притежавах, брошури за ваканции, които така и не бях прекарал… Господи, мина ми през ума, докато натъпквах всичкия този боклук в една от торбите — мръсотията, която оставяме след себе си другите да разчистват. Не че се канех да умирам, разбира се, но имах този всеобземащ ме импулс да намаля ненужните вещи, задръстили апартамента ми. Да разчистя и живота си, предполагам, защото следващото, с което се заех, беше да сортирам работните си материали — папки, пълни с изрезки от вестници, илюстровани книги, слайдове, компютърни файлове, като подтекстът на това беше да започна да работя по проекта, с цел да го приключа, и то да го приключа, за да отворя място за нещо друго, по-амбициозно може би.

Когато бюрото ми беше напълно разтребено, реших да отида в кухнята за чаша вода. Бях жаден, не бях пил нищо откакто се прибрах. В този момент не ми мина през ума, че рядко пия вода. Всъщност не ми мина през ума в този момент, че всичко наоколо е странно — странно, че не влязох първо в кухнята с прибирането си вкъщи, странно че все още не държах кутия с бира в ръката си.

Не ми се стори странно също, че докато прекосявах хола, спрях, за да подравня дивана и фотьойла.

Както и да е, след като бутнах кухненската врата, за да я отворя и запалих осветлението, сърцето ми се сви. Кухнята беше дълга и тясна със старомодни шкафове, пластмаса и хром и голям хладилник в дъното. Всяко възможно местенце, включително мивката, беше покрито с чинии, мръсни тенджери, празни картонени кутии от мляко, опаковки от зърнени закуски и смачкани кутии от бира. Колебах се около две секунди, след което се захванах да разчиствам.

Докато оставях последната излъскана тенджера на мястото й, погледнах часовника си и видях, че е станало много късно. Нямах чувството, че съм бил вкъщи толкова дълго, мислех си, че трябва да са минали трийсет-четирийсет минути — но изведнъж осъзнах, че всъщност съм бил в апартамента и съм работил без да спирам повече от три часа и половина. Огледах кухнята, не можех да я позная. После, чувствайки че ставам все по-неориентиран, се върнах в хола и замрях, съзерцавайки дълбоко шокиран, трансформацията, която бях сътворил и там.

И още нещо — през целите три часа и половина, откакто се бях прибрал, не бях изпушил нито една цигара, което беше нечувано за мене.

Приближих се до стола, на който бях оставил якето си. Извадих пакета „Кемъл“ от вътрешния джоб и го задържах в ръката си, за да го огледам. Познатият пакет, с профила на епичното пустинно животно, изведнъж ми се стори малък, смачкан, без никаква връзка с мен. Нямах чувството, че е нещо, с което живея всеки ден, или че е някакво мое виртуално продължение и това беше моментът, в който нещата започнаха да ми изглеждат наистина странни, тъй като това беше най-дългият период от съзнателния ми живот, може би от края на 1970-те години, който бях прекарал без цигара — и все още, в момента нямах абсолютно никакво желание за пушене. Не бях ял нищо, също така, от обяд. Всичко това беше много странно.

Върнах цигарите откъдето ги бях извадил, стоях неподвижно, вторачен в якето си.

Бях объркан, вече нямаше съмнение, че състоянието ми се дължи на хапчето, което Върнън ми беше дал, каквото и да беше то, но не можех да налучкам каква се предполага да е целта му. Бях се въздържал от цигарите и бях сложил в ред апартамента си, добре, но какъв беше смисълът на това?

Обърнах се, отидох до дивана и седнах много бавно. Работата беше, че се чувствах нормално… но това всъщност нямаше значение, аз си бях мърляч по рождение, така че поведението ми, най-меко казано беше очевидно нетипично. Искам да кажа, какво беше това — наркотик за хора, вманиачени в детайлите? Опитах се да си спомня дали съм чувал или чел за нещо подобно преди, но не се сетих за нищо и след няколко минути реших да се излегна на дивана. Сложих краката си на страничната облегалка и зарових глава в една възглавница в другия край, като си мислех, че може би ще успея да пренасоча това нещо в някакво направление, че ще мога да изместя параметрите, да го пусна някак в употреба. Почти веднага обаче открих нещо ново — чувство за напрегнатост, сякаш нещо започна да лази по кожата ми, създавайки ми остър дискомфорт. Извъртях краката си от дивана и рязко се изправих.

Явно не трябваше да бездействам.

Навигацията в променливите води на непозната, непредсказуема и вероятно незаконна химическа субстанция беше преживяване, което не бях имал от дълго време, от далечните, ексцентрични дни в средата на 80-те години и сега съжалих, че така лековато — и глупаво — си позволих да отворя тази страница отново.

Известно време крачих напред-назад, после отидох до бюрото си и седнах на въртящия се стол. Загледах се в някакви документи, наръчник за обучение по телекомуникации, по който работех, но това беше досадна материя и честно казано не исках да мисля за нея точно сега.

Постоях, завъртях се със стола, за да огледам стаята. Където и да се спреше погледът ми, виждах нещо, което ми напомняше за проекта на Кер & Декстър — илюстрирани томове, кутии със слайдове, купища списания, снимка на Олдъс Хъксли, забодена с карфица на дъската за бележки:

Нова светлина върху периода — от Хейт-Ашбъри до Силиконовата долина

Бях доста скептичен относно всичко казано от Върнън Гант, но той беше твърдо убеден, че хапчето ще ми помогне да превъзмогна творческите си проблеми, така че си помислих: Добре, защо да не се опитам да концентрирам вниманието си върху книгата — поне за малко?

Включих компютъра.

Марк Сатън, моят пряк шеф в К&Д, ми беше подметнал това предложение преди три месеца и оттогава все хвърлям ези-тура за идеята — въртя се около нея, хваля се с нея пред приятели, правя се, че работя по нея, но сега като погледнах бележките, вкарани в компютъра, за първи път осъзнах, че не съм свършил почти никаква работа. Бях зает с много други неща, правех коректури, списвах каталози, зает бях, наистина, но от друга страна, това беше точно видът работа, за която бях досаждал на Сатън, откакто започнах работа в К&Д през 1994 година — исках нещо значимо, нещо, което да носи моето име. Сега си дадох сметка обаче, че съм на път да се проваля. За да стане книгата както трябва, възнамерявах да напиша въведение от десет хиляди думи и да вложа още десет-петнайсет хиляди в обяснителни бележки, сега обаче, съдейки по записките, беше очевидно, че представата ми какво точно искам да кажа, е много мъглява.

Бях събрал обилен материал все пак, биографиите на Реймънд Лоуи, Тимъти Лиъри, Стийв Джобс, политически и икономически студии, книги-източници за еволюцията на дизайна във всичко, като се почне от платовете и рекламата и се стигне до кориците на фотоалбумите и постерите на промишлени продукти, но колко от тях всъщност бях чел?

Пресегнах се към един от рафтовете над бюрото за биографията на Реймънд Лоуи и се вгледах в снимката на корицата — елегантен мустакат Лоуи позира в ултрамодерния си офис през 1934 година. Това беше човекът, повел първото поколение дизайнери-стилисти, хората, които щяха да протегнат ръце към абсолютно всичко. Самият Лоуи беше авторът на лъскавите автобуси Грейхаунд от 40-те години, на него трябва да се припише опаковката на цигарите Лъки Страйк, както и дизайна на хладилниците Колдспот с шестмесечен изпитателен срок — бях събрал тези данни от кратките бележки върху обложката на книгата в книжарницата на Блийкър Стрийт, докато се опитвах да реша дали да я купя или не. Информацията обаче беше добра и ме убеди, че трябва да я купя и че Лоуи е творческа фигура, личност, в която беше препоръчително да се вкопча, ако възнамерявам да се захвана сериозно с проекта.

Но бях ли се вкопчил в него? Разбира се, че не. Не беше ли достатъчно, че се изръсих 35 долара за тъпата книга? Сега искате и да я прочета?

Отворих Реймънд Лоуи — един живот на първа глава, в която се описваше детството му във Франция, преди да емигрира в САЩ, и започнах да чета.

АЛАРМАТА НА НЯКАКВА КОЛА от улицата се задейства, издържах една-две секунди, но после вдигнах поглед — в очакване да спре и то скоро. След още няколко секунди тя наистина спря и аз се върнах към книгата, съсредоточих се върху нея и забелязах, че съм стигнал до страница 237.

А бях чел само двайсетина минути.

Бях изумен, не можех да разбера как съм минал толкова много страници за толкова кратко време. Аз чета доста бавно и нормално би ми отнело три-четири часа, за да изчета такъв обем. Това беше поразително. Прелистих страниците назад, за да видя дали ще разпозная прочетения текст и за моя изненада, действително ми беше познат. Защото, пак да кажа, при нормални обстоятелства знам, че задържам много малко от прочетеното. Затрудняват ме даже по-сложни сюжети в романите, да не говорим за технически материали или факти. Влизам в книжарница и преглеждам например секцията с исторически книги, книги за архитектура или физика и изпадам в отчаяние. Как е възможно човек да успее да обхване всичко съществуващо по дадена тема? Или даже в по-тясно специализирана област от дадена наука? Налудничаво беше…

Това обаче — в пълен контраст — това нещо беше невероятно…

Станах от стола.

Добре, попитайте ме нещо за ранната кариера на Реймънд Лоуи.

Като какво например?

Като — не знам — може би как е започнал?

Много добре, как е започнал?

Започва като моден илюстратор в края на 1920-те години — работи предимно за Харпърс Базар.

После?

Прави пробив в промишления дизайн, когато му се възлага да представи нещо ново за копирната машина Гещетнър. Успява да го разработи за пет дни. Това става през май 1929 година. Тръгва от там и свършва като дизайнер на всичко, от игли за вратовръзки до локомотиви.

Крачех напред-назад, кръстосвах стаята, като мъдро кимах с глава и щраках с пръсти.

Кои са съвременниците му?

Норман Бел Гедс, Уолтър Тийг, Хенри Драйфус.

Прочистих гърлото си и продължих на глас този път, все едно че изнасям лекция.

Колективното им виждане за едно напълно механизирано бъдеще, където всичко ще е чисто и ново, намира изява на Световното изложение в Ню Йорк през 1939 година. Под мотото „Сега в утрешния ден“ Бел Гедс показва най-голямата и най-скъпа експозиция на панаира, поръчка на Дженерал Мотърс. Наричат я Футурама, защото представя една въображаема Америка в далечната тогава 1960 година, някакъв нетърпелив, мечтателен предтеча на новите предели в науката…

Отново направих пауза, като не можех да повярвам, че съм запомнил толкова много, даже по-второстепенни неща, подробности например от сорта какво са използвали, за да попълнят огромния проект за възстановяване на земите във Флашинг бей, където всъщност е било разположено изложението.

Пепел и рециклиран боклук.

Шест милиона кубични метра.

Как съм могъл да запомня това? Абсурдно беше, но в същото време, разбира се, беше фантастично и аз бях безкрайно развълнуван.

Върнах се и отново седнах зад бюрото. Книгата беше около осемстотин страници и аз сметнах, че не е нужно да я чета докрай, всъщност, бях я купил заради историческата информация и можех винаги да направя справка, ако се наложи. Така че просто минах бегло по останалите страници. Когато привърших последната глава, със затворената книга пред мен на бюрото, реших да обобщя прочетеното.

Това, което бях извлякъл от книгата, най-тясно свързано с проекта, беше мисля, информацията, отнасяща се до самия стил на Лоуи, масово известен като аеродинамичен. Това беше една от първите дизайнерски концепции, която беше извлякла своя рационален елемент от технологиите и по-специално от самолетостроенето. Стилът изискваше механичните предмети да се обковават с гладки метални обвивки и жлебове, като идеята беше създаване на общество без никакви търкания. Този модел може да се види отразен във всичко по онова време, в музиката на Бени Гудман, например, в претенциозните мизансцени във филмите с Фред Астер, в океанските лайнери, в нощните клубове и апартаментите на върха на небостъргачите, където Фред Астер и Джинджър Роджър танцуват грациозно в космическото пространство…

Спрях за малко, огледах апартамента и отправих поглед към прозореца. Вече беше тъмно и тихо, или поне толкова тъмно и тихо, колкото може да стане в един град, и в този момент се почувствах напълно и необратимо щастлив. Задържах това чувството колкото беше възможно по-дълго до мига, в който усетих собственото си сърцебиене и чух как ударите отмерват секундите…

После погледнах отново книгата, потупах с пръсти по бюрото и обобщих.

Добре… формите и извивките в аеродинамичния стил създават илюзия за постоянно движение. Те са радикал но нова отправна точка. Те влияят на нашите желания и на очакванията ни от заобикалящата среда — състояща се от влакове, автомобили и сгради, даже от хладилници и прахосмукачки, да не споменаваме дузините други предмети от ежедневието. Но тук възниква един много важен въпрос — кое се е появило първо, илюзията или желанието?

Точно това беше, разбира се. Видях го на мига. Това трябваше да стане първата основна точка във въведението ми. Защото нещо подобно, с повече или по-малко от същата динамика в действие щеше да се случи по-късно.

Станах, отидох до прозореца и известно време размишлявах върху това. После си поех дълбоко дъх, защото исках да направя проекта както трябва.

Добре

Влиянието…

Влиянието върху дизайна по-късно в столетието на откритите съставни частици на атомните структури и микроскопичната верижност заедно с най-типичната представа от шейсетте години за взаимосвързаността на всичко, беше просто аналогично на брака между дизайна в ерата на техниката с нарастващото предвоенно усещане, че личната свобода може да се постигне само посредством по-добра ефективност, повече гъвкавост и по-висока скорост.

Да.

Върнах се пак на бюрото и нахвърлих няколко бележки в компютъра, десетина страници, всичките по памет. В мисълта ми имаше толкова много яснота, че бях като екзалтиран и въпреки че всичко това ми беше непознато и чуждо, в този момент въобще не ми изглеждаше странно или чудато, във всеки случай аз просто не можех да спра, но и не исках да спирам, защото през този последен час, час и нещо на практика бях свършил повече съществена работа по книгата, отколкото през целите три предходни месеца.

Така че без да спирам дори да си поема дъх, се пресегнах и свалих още една книга от лавицата, Научен анализ на Националния конгрес на демократичната партия през 1968 година в Чикаго. В продължение на около четирийсет и пет минути я преглеждах бегло, като същевременно си водех бележки. Прочетох и още две книги, една за влиянието на новото изкуство върху дизайна от 1960-те години и една за ранните години на групата Грейтфул Дед в Сан Франциско.

Общо бях изписал трийсет и пет страници. В допълнение, нахвърлих и една груба чернова на първия раздел от въведението и разработих подробен план за останалата част от книгата. Написал бях почти три хиляди думи, които препрочетох няколко пъти и коригирах.

Към 6 часа сутринта започнах да забавям темпото, но все още не бях пушил, ял или ходил до тоалетната. Чувствах се доста изморен, с леко главоболие може би, но това беше всичко и в сравнение с други пъти, когато съм будувал до шест часа сутринта със скърцане на зъби, мъчен от безсъние, неспособен да изключа, вярвайте ми, усещането за умора и лекото главоболие бяха нищо.

Изтегнах се отново на дивана. Загледах се в прозореца, през който се виждаше покривът на отсрещната сграда, както и част от небето, леко оцветено от утринната светлина, която бавно се прецеждаше през него. Ослушвах се да чуя някакви звуци, шизофреничния грохот от минаващи боклукчийски камиони, сирената на някоя полицейска кола, тихия, неравномерен шум от трафика по страничните улици. Обърнах глава с лице към възглавницата и постепенно започнах да се отпускам.

Този път го нямаше неприятното като пробождане с игли усещане и аз останах на дивана, след известно време обаче почувствах, че все още нещо ме гложди.

Имаше нещо объркващо в строполяването ми на дивана — то замъгляваше разделителните линии между настоящия и следващия ден и ме лишаваше от чувството за завършеност… или поне това бяха моите разсъждения в момента. Имаше още, бях почти сигурен, много истинско безредие, което витаеше зад вратата на спалнята ми. Не бях влизал там, някак бях успял да избегна това по време на френетичното преподреждане на умственото ми пространство през последните дванайсет часа. Станах от дивана, отидох до вратата на спалнята и я отворих. Прав бях — спалнята ми беше като кочина. Но имах нужда от сън и исках да спя в леглото си, така че се залових да въведа някакъв ред. За разлика от преди, това приличаше повече на работа, изглеждаше повече като задължение, отколкото когато оправях кухнята и хола, но определено в тялото ми имаше все още следи от хапчето, което ми даваше сили да продължа. Като свърших, взех продължителен, горещ душ, после глътнах една свръхсилна таблетка екседрин, за да предотвратя главоболието. Облякох чиста тениска, мушнах се под завивките и заспах, може би, трийсет секунди след като главата ми докосна възглавницата.

4

В НОРТВЮ МОТЪР ЛОДЖ всичко е сиво и скучно. Оглеждам стаята и въпреки заговора на ексцентричните шарки и цветове, няма нищо, което да задържи погледа ми освен, разбира се, телевизорът, който все още продължава усърдно да трепка в ъгъла. Интервюират някакъв брадат мъж с очила и костюм от туид и веднага поради естеството на предаването, решавам, че е историк, а не политик или говорител на национална сигурност, не е дори журналист. Моето предположение се потвърждава, когато показват снимката на бунтаря-революционер Панчо Вила, последвана от някакъв трепкащ стар черно-бял филмов материал, вероятно от 1916 година. Нямам намерение да усилвам звука, за да разбера точно, но съм почти сигурен, че призрачните фигури, които подскачат върху конете и яздят към камерата от средата на нещо, приличащо на вихрушка от прах (но по-вероятно е резултат от увреждане в краищата на оригиналната филмова лента) са военни отряди по дирите на Панчо Вила, нахъсани и разпалени от преследването.

И това е 1916 година, така ли?

Спомням си, сякаш някога съм го знаел.

Вглеждам се в подскачащите образи и съм като хипнотизиран. Винаги съм бил малко маниак на тема документален филмов материал, не е имало случай да не ме порази факта, че показаното на екрана, в този ден, в този точно момент, действително се е случило, и че хората в него, статистите, тези, които за кратко преминават пред камерата и са били уловени в кадър, са се връщали към обичайния си живот, влизали са в някакви сгради, разхождали са се из тях, хранили са се, правили са секс, или нещо друго, блажено неподозиращи, че скокливите им движения, докато са прекосявали някоя градска улица, например, или са слизали от трамвая, ще се запазят за десетилетия, ще се излъчват и ще се показват многократно, във време, което на практика е един друг свят.

Как можеше това все още да ме вълнува? Как дори можех да мисля за него?

Не трябваше да си позволявам толкова много разсейване.

Като посегнах към бутилката с Джак Даниелс на пода до плетения стол, ми мина през ум, че пиенето на уиски по това време може би не е много препоръчително. Въпреки това надигам бутилката и отпивам голяма глътка. После ставам и известно време се разхождам из стаята. Но ужасната тишина, придружена единствено от жуженето на машината за лед отвън и ярките цветове, които ме заобикалят, имат очевидно дезориентиращ ефект и аз решавам, че е най-добре да седна отново на бюрото и да се захвана с някаква работа.

Трябва да върша нещо, казвам си аз, и не бива да се разсейвам.

ЗАСПАХ СРАВНИТЕЛНО БЪРЗО. Но не спах добре. Мятах се, въртях се и имах странни, несвързани сънища.

Беше минало единайсет и половина, когато се събудих, което означаваше, че съм спал колко — около четири часа? Може би затова се чувствах все още много изморен, като станах от леглото и въпреки че, предполагам, бих могъл да си почина още малко, като се опитам да заспя отново, знаех че просто няма да се получи, ще лежа в леглото напълно буден, ще си преповтарям многократно на ум предишната нощ и, разбира се, ще отлагам неизбежното, което беше да отида в хола, да включа компютъра и да видя дали всичко това не е просто плод на въображението ми.

Като огледах стаята обаче, предположих, че не е. Дрехите ми бяха нагънати и сложени спретнато върху стола до леглото ми, обувките ми бяха подредени безупречно покрай стената под прозореца. Бързо станах от леглото и отидох в банята, за да се изпикая. После наплисках лицето си със студена вода и то обилно.

Когато се почувствах достатъчно разсънен, се погледнах в огледалото и известно време се взирах в себе си. Това не беше обичайната ми мутра сутрин в банята. Очите ми не бяха подпухнали и не гледаха глуповато или застрашително. Просто бях изморен, всичко останало от предишния ден също не се беше променило, като например факта, че бях със същото наднормено тегло, същата увиснала шия и ужасно имах нужда от подстригване. И от още едно нещо имах нужда, но това не личеше от отражението в огледалото — имах нужда от цигара.

Тромаво се придвижих до хола и вдигнах якето си от облегалката на стола. Извадих пакета „Кемъл“ от страничния джоб, запалих една цигара и изпълних дробовете си с гъст, ароматен дим. Докато издишвах, и оглеждах стаята, си помислих, че моята разхвърляност не е толкова избор на жизнен стил, а е недостатък в характера, по това спор нямаше, но бях също така силно убеден, че не то имаше значение, защото ако исках да е разтребено, можех да платя на някого. Това, което бях вкарал в компютъра обаче, поне това което си спомнях, че съм написал, и се надявах да не греша, беше определено нещото, което не можеше да се купи с пари.

Приближих се до бюрото и натиснах копчето от задната страна на компютъра. Докато той се зареждаше и жужеше съживявайки се, погледнах към спретнатата купчина книги, които бях оставил на бюрото, до клавиатурата. Взех една от тях Реймънд Лоуи — един живот и се запитах колко от нея ще мога да си спомня, ако ме подложат на изпит. За секунди се опитах като с магическа пръчка да извадя нещо от паметта си, някой друг факт или дата, анекдот може би, някаква изумителна подробност от ерудицията на дизайнера, но не можех да разсъждавам ясно и не си спомних нищо.

Окей, какво очаквах? Бях изморен. Имах чувството, че съм си легнал в полунощ, събудил съм се в три часа сутринта и се опитвам да разгадая двойния акростих на Харпър. Това, от което имах нужда в момента, беше кафе — две-три чаши силна доза, да разбудят и презаредят мозъка ми, и да ме накарат да се почувствам отново добре.

Отворих файла „Интро“. Това беше грубата чернова, която бях написал като част от въведението към Нова светлина върху периода, седях срещу компютъра, спускайки курсора надолу по страниците. Докато четях, си спомнях всеки параграф, но не можех да предвидя, какво ще последва. Бях написал всичко това, но нямах чувството, че съм го писал аз.

Казвайки това обаче — би било нечестно да не призная, че прочетеното беше много по-добро от всичко, което бих могъл да сътворя при нормални обстоятелства. Нито всъщност беше груба чернова, защото доколкото можех да преценя, това нещо имаше всички достойнства на една добра, завършена, изчистена проза. Звучеше убедително, премерено и добре обмислено — точно тази част от процеса, която обикновено ме затруднява, даже понякога, откровено казано, ми се струва непостижима. Всеки път, когато спирах да върша нещо, за да се концентрирам върху структурата на Нова светлина върху периода, идеите започваха да се въртят свободно в главата ми, но направех ли опит да ги систематизирам, те загубваха фокус, разпадаха се и аз оставах с празни ръце и силно разочарован, защото разбирах, че трябва да започна всичко от самото начало.

Снощи, обаче, явно бях заковал цялото това нещо с един удар.

Загасих цигарата и се вгледах с изумление в екрана.

После се обърнах и отидох в кухнята, за да направя кафе.

Докато сипвах вода в кафеварката, нагласях филтъра и белех един портокал, ми проблесна, че се чувствам различен от преди. Осъзнавах всяко свое движение, сякаш бях лош актьор, който играе в драма; декорът е на кухня, невероятно чиста и подредена, а моята роля е да направя кафе и да обеля един портокал.

Това не продължи много дълго, обаче, защото вече беше започнал да се проявява старият ми стил на разхвърляност със следите от закуската, които бях оставил след себе си върху плотовете. За десет минути там се появиха кутия с мляко, недовършена купа с размекнати корнфлейкс, две лъжици, една празна чаена чаша, разни петна, използван филтър за кафе, обелки от портокал и пепелник с пепелта и фасовете от две цигари.

Бях се върнал към своето аз.

Безпокойството ми обаче за състоянието на кухнята беше просто тактика. Това, за което не исках да мисля, беше заставането ми отново пред компютъра. Тъй като знаех точно какво ще се случи. Щях да се опитам да продължа работата по въведението, сякаш това беше най-естественото нещо на този свят, и разбира се, щях да блокирам. Нямаше да мога да свърша нищо. После в отчаянието си щях да се върна към написаното снощи и да започна да клъввам оттук-оттам като лешояд, а рано или късно и това щеше да се разпадне.

Въздъхнах отчаяно и запалих още една цигара.

Огледах кухнята и реших отново да я почистя и разтребя, като я върна в предишния й девствен вид, но идеята се препъна още на стартовата линия, купата с размекнати корнфлейкс, и аз я отхвърлих като неспонтанна и наложена ми насила. Не ме интересуваше кухнята така или иначе, нито разположението на мебелите, нито подредените по азбучен ред компактдискове, всичко това беше странична атракция, вторичен резултат, ако щете. Истинската цел, там където падаше ударението, се намираше в хола, точно в средата на бюрото ми.

Изгасих цигарата, която бях запалил само преди няколко секунди — четвъртата от сутринта — и излязох от кухнята. Без да поглеждам към компютъра, прекосих хола и отидох в спалнята, за да се облека. После влязох в банята и си измих зъбите. Върнах се в хола, взех якето, което бях провесил върху облегалката на един стол и започнах да ровя по джобовете. Накрая намерих каквото търсех: визитната картичка на Върнън.

Върнън Гант — пишеше на нея — консултант. Бяха изписани номерата на домашния и мобилния му телефон, както и адресът, сега живееше в Горен Ийст Сайд, представете си. Имаше и натруфено, безвкусно малко лого в горния десен ъгъл. За миг си помислих да му звънна, но не исках да бъда залъгван с извинения. Не исках да рискувам да ми каже, че е зает или че може да се видим чак в средата на другата седмица, защото аз исках да се видя с него незабавно, очи в очи, за да науча всичко за това негово предполагам умно хапче. Исках да знам кой го произвежда, какво съдържа и — най-важното от всичко — как мога да си набавя още от него.

5

ИЗЛЯЗОХ НА УЛИЦАТА, спрях такси и казах на шофьора да кара към пресечката на Девета и Първа улица. После се облегнах назад и се загледах през прозореца. Денят беше слънчев и свеж, а трафикът, докато се движехме към центъра, не беше много натоварен.

Тъй като работех вкъщи и се срещах с хора, които в повечето случаи живееха във Вилидж или в Долен Ийст Сайд и Сохо, не ми се налагаше често да слизам в центъра на града и по-специално в източния квартал. Всъщност, докато пресечните улици прелитаха бързо покрай нас и навлизахме в квартала с улици, започващи с Петдесет, Шейсет и Седемдесет, не можах да си спомня кога за последен път съм бил толкова на север в града. Манхатън, с размера и гъстата си населеност, е доста ограничено място. Ако живееш тук, създаваш своя територия, избираш свои маршрути и толкова. Някои квартали може изобщо да не ги видиш. Или може да се случи да имаш нещо общо с квартала през някоя фаза от живота си — заради работа, приятелства, даже кулинарни предпочитания. Опитах се да си спомня кога за последен път бях ходил в този италиански ресторант с вътрешен двор, Ил Вагабондо, на Трета и не знам коя пресечна улица — сигурно най-малко преди две години.

Така или иначе, доколкото виждах, нищо не беше се променило много.

Шофьорът спря до бордюра точно срещу Линдън Тауър на Девета улица. Платих му и слязох от таксито. Това беше Йорквил, стара немска част на града, стара, защото не беше останало много от немското в нея, може би само няколко магазинчета, един за алкохол, един-два за деликатеси и химическо чистене, и със сигурност имаше много малко от старите обитатели, но в по-голямата си част, поне така бях чел някъде, кварталът се води като централно източен, застроен е с жилищни сгради, има барове за запознанства, ирландски кръчми и специализирани ресторанти, които се откриват и закриват с обезпокояваща честота.

Хвърляйки бегъл поглед, виждах нещата точно по този начин. От мястото, на което бях застанал, можех да различа един О’Лийри, един Ханиган и ресторант, наречен Кафене Октомврийска Революция.

Линдън Тауър представляваше жилищна сграда, построена с тъмночервени тухли, една от многото такива, строени през последните двайсет, двайсет и пет години в тази част на града. Те бяха наложили своето безспорно, монолитно присъствие, а Линдън Тауър, като повечето от тях, беше свръхогромна, грозна и студена.

Върнън Гант живееше на седемнайсетия етаж.

Пресякох Първо Авеню, слязох по стълбите надолу до площадчето и се насочих към голямата въртяща се стъклена врата на главния вход. От вида й ставаше ясно, че през нея непрекъснато влизат и излизат хора и че е винаги в движение. Точно пред входа погледнах нагоре и видях със замайване колко висока е сградата. Главата ми обаче не можа да се извие достатъчно назад, за да зърна дори частица от небето.

Минах направо покрай рецепцията в центъра на фоайето и свърнах наляво в коридора, където бяха асансьорите. Имаше няколко души, но асансьорите бяха осем, по четири от всяка страна, така че никой не трябваше да чака дълго. Един от асансьорите звънна, вратите му се отвориха и трима души излязоха от него. Шестима от нас в купом влязоха вътре. Всеки натисна номера на етажа си и аз забелязах, че никой освен мен не отива по-нагоре от петнайсетия етаж.

Съдейки по хората, които видях да влизат и типовете около мен в асансьора, заключих, че обитателите на Линдън Тауър са пъстра пасмина. Много от тези апартаменти се контролираха по отношение на наемателите, от голямо разстояние, разбира се, но много от тях вероятно се пренаемаха, при това на безбожни цени, което създаваше доста разнообразна социална смесица.

Слязох на седемнайсетия етаж. Проверих отново визитката на Върнън и потърсих апартамента. Намираше се надолу по коридора и зад ъгъла в ляво, третата врата в дясно. Не срещнах никого докато вървях натам.

Постоях един момент пред вратата, след което натиснах звънеца. Не бях обмислял какво ще му кажа, ако отвори, а още по-малко бях мислил какво ще правя, ако не отвори, или ако не си е вкъщи, и докато стоях и чаках, установих, че независимо от всичко съм много нервен.

Чух някакво раздвижване вътре, после ключалката изщрака.

Върнън сигурно беше видял през шпионката, че съм аз, защото чух гласа му преди още да е отворил вратата напълно.

— Ей, човече, това беше бърза реакция.

Аз вече бях готов с усмивката, но тя се смъкна от лицето ми в мига, в който го видях. Беше застанал срещу мен само по боксери. Едното му око беше насинено, а цялата лява страна на лицето под него беше покрита с ожулвания. Устната му беше сцепена и подута, а дясната му ръка беше бинтована.

— Какво…

— Не питай.

Като държеше вратата отворена, Върнън се обърна с гръб към мен и с движение на лявата ръка ми направи знак да вляза. Влязох, внимателно затворих вратата и го последвах по тесния коридор до един огромен, просторен хол. Изгледът от стаята беше изумителен — в Манхатън където и да си, щом си на седемнайсетия етаж, имаш изумителен изглед. Прозорците гледаха на юг и разкриваха в еднакви пропорции грозотата и славата на големия град.

Върнън се строполи на един дълъг с формата на буква L диван от черна кожа. Аз се почувствах крайно неловко, трудно ми беше да гледам право в него, затова се престорих, че оглеждам обстановката.

Стаята беше доста оскъдно обзаведена за размера си. Имаше някакви стари мебели, едно антично бюро, два стола стил Кралица Ана, една стандартна лампа. Имаше и съвременна мебел, черния кожен диван, маса за хранене с опушено стъкло, една празна метална стойка за вино. Но не можеше да се нарече изцяло еклектична, тъй като в нея сякаш изцяло липсваха система и ред. Знам, че по едно време Върнън се беше специализирал по мебелите и колекционираше „ценни вещи“, но това тук изглеждаше място, обитавано от човек, който е зарязал колекционерството и е оставил ентусиазма си да угасне. Отделните мебели бяха странни и не си подхождаха, сякаш бяха останки от друго време или от друг апартамент, попаднали случайно в живота на сегашния си притежател.

Застанах в средата на стаята, след като бях видял всичко, което можеше да се види. Погледнах Върнън, без да кажа нищо, тъй като не знаех откъде да започна, но накрая той успя да каже нещо. Въпреки болезненото състояние и грозното обезобразяване на физиономията му, на обикновено светлите му зеленикави очи и високи скули, той изкриви лице и каза:

— Значи Еди, те заинтригувах все пак, предполагам.

— Да… беше невероятно, искам да кажа… наистина невероятно.

Изтърсих това като някой гимназист, на когото на майтап предния ден са дали пликче с марихуана за 10 долара само да опита, а той се връща и моли за второ.

— Какво ти казах аз?

Кимнах с глава няколко пъти, после, тъй като не бях в състояние да продължа без да спомена отново състоянието му, попитах:

— Върнън, какво ти се е случило?

— Какво мислиш, приятел? Бих се.

— С кого?

— Не ти трябва да знаеш, вярвай ми.

Замълчах.

Може би не исках да знам.

Всъщност, като се замислих, той беше прав, не ми трябваше да знам. Нещо повече, бях малко неспокоен, защото част от мен се надяваше, тази работа, че някой го беше наредил така, да не се окаже пречка да получа нова доза от него.

— Седни, Еди — каза той — Отпусни се, разкажи ми всичко.

Седнах в другия край на дивана, настаних се удобно и му разказах. Нямаше причина да не му разкажа. Когато свърших, той каза:

— Да, звучи почти както се очакваше.

Веднага попитах:

— Какво искаш да кажеш?

— Ами то действа върху това, което е заложено в теб, разбираш ли. Не може да те направи умен, ако по начало не си.

— Та какво излиза, че това е умно хапче?

— Не точно така. Има много спекулации около умните хапчета, нали знаеш, че подсилват умствената ти дейност, че развиват бързи реакции в мозъка, всичко това — но повечето от така наречените умни хапчета са просто хранителни добавки, изкуствени съставки, аминокиселини, от този род неща — витамини по специална поръчка, ако щеш. Това, което ти взе, е медикамент, създаден с определена цел, искам да кажа, че трябва да изпиеш огромно количество аминокиселини, за да те държат буден цяла нощ и да прочетеш четири книги, прав ли съм?

Кимнах.

На Върнън това му достави удоволствие.

На мене обаче не. Аз бях на границата на търпението и исках да спре с празните приказки и просто да ми каже какво знае.

— Как се казва? — осмелих се да попитам.

— Няма търговско име и то защото в момента няма търговски профил, както между другото искаме да остане. Момчетата в кухнята го държат под контрол и в анонимност. Наричат го MDT-48.

Момчетата в кухнята?

— За кого работиш? — попитах. — Каза, че извършваш консултантски услуги за някакво фармацевтично сдружение.

Точно тогава Върнън сложи ръка върху лицето си и я задържа там. Пое малко въздух, после го издиша и тихо простена.

— По дяволите, боли.

Приведох се напред. Какво трябваше да направя — да му донеса лед, увит в хавлиена кърпа, да повикам лекар? Чаках. Дали беше чул въпроса ми? Ще бъде ли грубо, ако го повторя?

Изминаха почти петнайсет секунди, чак тогава Върнън свали ръката си.

— Еди — каза той накрая, все още потръпвайки, — не мога да отговоря на въпроса ти. Сигурен съм, че разбираш.

Погледнах го озадачено.

— Но вчера ти ми каза, че предстои пускане на някакъв нов продукт до края на годината, че минал клиничните тестове и е одобрен от Асоциацията за хранителни продукти. Защо ми го каза?

— Одобрение от Асоциацията по храните и лекарствата, не ме разсмивай — каза той, като изсумтя презрително и избегна въпроса. — Асоциацията по храните и лекарствата одобрява само медикаменти, които лекуват болести. Те не приемат хапчета, подобряващи стила на живот.

— Но…

Идваше ми да го хвана, да го вдигна във въздуха и да му изкрещя: „Но ти каза…“, обаче се овладях. Той беше казал, че е одобрено от Асоциацията по храните и беше говорил за клинични тестове, но нима се очакваше да повярвам?

Добре, с какво разполагаме сега? Нещо, наречено MDT-48. Една непозната, неизпробвана, вероятно опасна фармацевтична субстанция, произвеждана нелегално в някаква неизвестна лаборатория, някъде си и разпространявана от един ненадежден човек, когото не бях виждал от десет години.

— Така — каза Върнън, като гледаше право в мене, — да разбирам ли, че искаш още от него?

— Да — отговорих аз, — определено.

СЛЕД КАТО ИЗЯСНИХМЕ ТОВА и според светите традиции на една цивилизована наркосделка, моментално сменихме темата. Аз започнах да го разпитвам за мебелите в апартамента, попитах го дали още колекционира „ценни вещи“. Той заговори за музика и попита дали още слушам тези осемдесетминутни симфонии, композирани от мъртви немци, с усилен до край звук. Разговаряхме известно време за тези неща и разменихме някои подробности за това, което бяхме вършили през последните няколко години.

Върнън беше доста предпазлив, както изискваше характера на работата му, предполагам, но в резултат на недомлъвките му не успях да разбера много от това което казваше. Останах с впечатление обаче, че от доста време е в бизнеса с MDT, от много години вероятно. Останах с впечатление също, че се страхува да говори за него, тъй като не беше сигурен все още доколко може да ми се довери, непрекъснато спираше по средата на изречението и всеки път, когато стигнеше до нещо по-конкретно, се разколебаваше и бързо се отдръпваше в някакъв псевдонаучен речитатив, служейки си с думи като невротрансмитери, мозъчни вериги и комплекси от рецепторни клетки.

Той през цялото време се местеше върху дивана, непрекъснато повдигаше левия си крак и го опъваше, като футболен играч, или може би като танцьор, не можех да преценя.

Докато говореше, стоях сравнително спокоен и слушах.

Аз, от своя страна, казах на Върнън как през 1989 година, скоро след развода, се наложи да напусна Ню Йорк. Не споменах факта, че самият той имаше пръст в това, че неговите уж много безопасни дози от боливийски прах ми бяха довлекли сериозни здравословни и парични проблеми, пресъхнали синуси и пресъхнали финанси, и как тези проблеми от своя страна ми костваха работата като художествен редактор в едно вече мъртво списание за мода и изкуство, наречено Хром. Казах му обаче за ужасната година, която прекарах като безработен в Дъблин, в преследване на някакви изплъзващи се, мъгливи идеи на съществувание като литератор и за трудните години в Италия, където преподавах и правех преводи за една агенция в Болоня, както и за научените интересни неща в областта на храненето, за които дотогава нямах никаква представа… например, че зеленчуците не трябва непременно да са на пазара през цялата година, както е според корейския стил на хранене, а имат сезони, появяват се за период от може би шест седмици, после изчезват, като през това време ги готвиш като луд по различни начини, например, да вземем аспержите — ризото с аспержи, аспержи с яйца, плоски спагети (фетучини) с аспержи, а две седмици по-късно дори не питаш зарзаватчията за аспержи. Тук вече говорех несвързано, и видях, че Върнън става неспокоен, така че смених темата, казах му как съм се върнал от Италия, и как съм заварил технологията за издаване на списания напълно преобразена и как моите умения, придобити в края на 1980-те години, бяха малко или много изостанали и безполезни. Описах последните пет-шест години от живота си, казах колко бяха обикновени и без особени събития, как бездействах и се бях оставил на съдбата — как бях довлечен от течението и прехвърлен бързо и безшумно в мъгла от трезвеност и добро хранене.

Но че възлагам големи надежди на книгата, върху която работя в момента.

Не бях планирал да върна разговора толкова леко и неусетно към основния въпрос, но Върнън ме погледна и каза:

— Добре де, ще видим какво може да се направи.

Това малко ме смути, но смущението ми едновременно се заглушаваше и изостряше от мисълта, че той действително може да направи нещо. Усмихнах му се и вдигнах ръце нагоре.

Тогава Върнън ми кимна с глава, плесна се по коленете и каза:

— Добре, но междувремено нямаш ли нужда от кафе или нещо за ядене?

Без да чака отговор, той се изтегли напред и с усилие стана от дивана. Отиде в кухнята, която се намираше в ъгъла и беше отделена от хола посредством бар-плот и столове без облегалки.

Станах и го последвах.

Върнън отвори вратата на хладилника и погледна в него. През рамото му видях, че е почти празен. Имаше една кутия портокалов сок Тропикана, който той извади, разклати го и го върна обратно.

— Знаеш ли какво? — каза той като се обърна с лице към мен. — Ще те помоля за една услуга.

— Каква?

— Както виждаш, не съм много за показване в този вид, но ми се налага да изляза по-късно… а костюмът ми е на химическо чистене. Мога ли да те помоля да изтичаш до там и да го вземеш? И може би докато си там, да купиш нещо за закуска?

— Разбира се.

— И аспирин?

— Естествено.

Застанал пред мен по шорти, Върнън изглеждаше кльощав и някак жалък. Гледайки го от толкова близо, можех да забележа бръчките по лицето му и сивите кичури коса около слепоочията. Кожата му беше изпита. Изведнъж разбрах къде бяха отишли десетте години. Без съмнение, вглеждайки се в мен, Върнън мислеше със съответните вариации — същото нещо. Това накара стомахът ми да се свие и усещането се смеси с факта, че се опитвам да му се подмажа, да спечеля благоразположението на моя доставчик, като се съгласявам да изтичам за костюма му и да му купя някаква закуска. Изумен бях колко бързо всичко си легна на мястото, тази динамика дилър-клиент, това лесно жертване на достойнството в замяна на едно пликче марихуана, един грам кока или в моя случай, едно хапче, което струваше почти колкото месечния ми наем.

Върнън прекоси стаята, отиде до старото писалище и взе портфейла си. Докато ровеше в него, търсейки вероятно пари и разписката от химическото чистене, забелязах копие от Бостън Глоуб на масата от пушено стъкло. Заглавната статия беше „Зле подготвените коментари на Министъра на отбраната Кейлъб Хейл относно Мексико“, но защо питах се аз, един нюйоркчанин ще чете Бостън Глоуб?

Върнън се обърна и се приближи към мен.

— Купи ми един препечен английски мъфин с бъркани яйца и швейцарско сирене плюс канадски бекон и обикновено кафе. И каквото искаш за себе си.

Той ми подаде една банкнота и малко синьо талонче. Сложих талончето във вътрешния джоб на якето си. Погледнах банкнотата — трезвото, брадато лице на Юлисис Грант — и му я върнах.

— Нима местната закусвалня ще развали петдесетачка за един английски мъфин?

— Защо не? Да вървят на майната си.

— Аз ще платя.

— Както искаш. Химическото е на ъгъла на осемдесет и шеста, а закусвалнята точно до него. Там е и павилионът за вестници, откъдето може да купиш аспирин. О, може ли също да ми купиш и един Бостън Глоуб?

Погледнах вестника на масата зад мен.

Той забеляза, че го гледам и каза:

— Този е вчерашният.

— А, сега искаш днешния?

— Да.

— Добре — казах аз и свих рамене. После се обърнах и тръгнах по дългия тесен коридор към вратата.

— Благодаря — каза той, вървейки след мен. — И слушай, ще измислим нещо за цената, като се върнеш. Всичко е въпрос на договаряне, нали?

— Да — казах аз, отваряйки вратата. — До скоро.

Чух затварянето на вратата зад гърба си, докато вървях по коридора и завивах покрай ъгъла към асансьорите.

Спускайки се надолу с асансьора, трябваше да се сдържам да не мисля прекалено много за това колко ужасно се чувствам. Казвах си, на него са му изкарали ангелите и аз просто му правя услуга, но това ме върна към старото време. Припомни ми часовете чакане по разни апартаменти, времето преди Върнън, да се появи човекът, за неловките разговори и цялата нервна енергия, инвестирана в едно-единствено нещо, да задържа ситуацията, да издържа до този сюблимен момент, в който ще започна да странствам, ще се освободя, ще разпусна, ще се отделя… ще отида в клуб или вкъщи, с осемдесет кинта по-лек, но пък с цял грам по-тежък.

Старото време.

Което беше преди десет години.

Така че какво, по дяволите, правех тук?

ИЗЛЯЗОХ ОТ АСАНСЬОРА, минах през въртящата се врата и се озовах на площадчето. Пресякох Девета улица и се запътих към Осемдесет и шеста. Стигнах до будката за вестници, който беше по средата между две пресечки, и влязох вътре. Върнън не ми беше казал каква марка предпочита, така че поисках една опаковка от моя любим, екстра силен екседрин. Погледнах вестниците, разстлани върху рафта — Мексико, Мексико, Мексико и взех един Глоуб. Прегледах първата страница, с цел да открия нещо, което да ми даде някаква нишка, обяснение защо Върнън го чете, но единственото, което открих, свързано с предстоящия продукт, беше съдебен процес. Имаше един малък параграф за него и номера на страницата, където беше публикуван целият материал. Международната химическа корпорация, Айбен-Чемкорп щеше да се защитава в съда в Масачузетс срещу обвинения, свързани с много популярен антидепресант, трибурбазин, който беше причината едно момиче в тийнейджърска възраст, вземало медикамента само две седмици, да убие най-добрата си приятелка, след това и себе си. Това ли беше компанията, за която Върнън каза, че работи? Айбен-Кемкорп? Едва ли.

Взех вестника и екседрина, платих ги и излязох отново на улицата.

После се запътих към закусвалнята, която видях, че се казва Де Лукс Ланчънет и беше едно от тези стари заведения, каквито можеш да видиш във всяка част на града. Сигурно преди трийсет години е изглеждало точно по същия начин като днес, може би също така имаше още от старата клиентела, поради което по странен начин беше живата връзка с една по-стара версия на квартала. Или не. Може би. Не знам. Във всеки случай беше долнопробно заведение и тъй като беше време за обяд, беше доста препълнено, така че трябваше да стоя до вратата и да чакам да ми дойде редът, за да поръчам.

Един испаноговорящ мъж зад щанда повтаряше „Не го разбирам. Не го разбирам. За какво става дума? Сякаш нямат достатъчно проблеми тук, че трябва да ходят там, за да създават нови?“ После погледна наляво, Дакво?“

Имаше и две по-млади момчета на грила, които си говореха на испански и явно му се присмиваха.

Той размаха ръце нагоре.

— Никой не го е грижа вече, на никой не му пука.

До мене бяха застанали трима души, които чакаха поръчките си, потънали в мълчание. От лявата ми страна имаше някакви други хора, седнали на маси. На най-близката до мене маса седяха четирима възрастни мъже, които пиеха кафе и пушеха. Един от тях четеше Поуст и само след миг разбрах, че мъжът зад щанда отправяше коментарите си към него.

— Спомняте ли си Куба? — продължаваше той. — Залива на прасетата? И това ли ще се превърне в Залив на прасетата, в още едно фиаско като тогавашното?

— Не виждам аналогия — каза възрастният човек, който четеше Поуст. В Куба се случи заради комунизма. — Той не вдигна поглед от вестника и говореше с много лек немски акцент. — Същото важи и за американската намеса в Никарагуа и Ел Салвадор. През последното столетие се водеше война с Мексико, защото САЩ искаха Тексас и Калифорния. В това имаше смисъл, стратегически смисъл. Но това сега за какво?

Той остави въпроса да виси и продължи да чете.

Много бързо мъжът зад щанда уви две поръчки, прибра парите и някои хора си тръгнаха. Аз се придвижих малко напред и той спря погледа си на мен. Поръчах каквото Върнън беше поискал плюс едно черно кафе и казах, че ще се върна след две минути. Докато излизах, мъжът зад щанда казваше: „Не знам, ако питате мен, трябва да върнат Студената война… “

Отидох до химическото чистене в съседния вход и взех костюма на Върнън. Помотах се няколко секунди на улицата и наблюдавах движението на колите. Като се върнах в Де Лукс Ланчънет, един клиент, който седеше на друга маса, млад мъж с дънкова риза, се беше присъединил към разговора.

— Какво, да не си мислите, че правителството ще се въвлече в нещо такова без причина? Това е лудост.

Мъжът, който четеше Поуст, беше свалил вестника и се надигаше, за да огледа наоколо.

— Правителствата невинаги действат логично — каза той. — Понякога преследват политика, която е в разрез със собствените им интереси. Вземете Виетнам. Трийсет години…

— О, не засягай тази тема, моля те.

Мъжът зад щанда, който слагаше поръчката ми в плик и като че ли говореше на плика, измърмори „Оставете мексиканците на мира, това е. Просто ги оставете на мира.“

Платих му и взех плика.

— Виетнам…

— Добре де, Виетнам беше грешка.

— Грешка? Ха. Айзенхауер? Кенеди? Джонсън? Никсън? Голяма грешка.

— Слушай, ти…

Излязох от Де Лукс Ланчънет и тръгнах обратно към Линдън Тауър като носех костюма на Върнън с едната си ръка, а закуската му и Бостън Глоуб в другата. С големи мъки минах през въртящата се врата, а лявата ми ръка се схвана, докато чаках асансьора.

Движех се нагоре към седемнайсетия етаж, усещах миризмата, която излизаше от кафявия хартиен плик и съжалих, че не взех нещо и за себе си, освен черното кафе. Бях сам в асансьора и ме изкушаваше мисълта да си присвоя парченце от канадския бекон на Върнън, но реших да не го правя, защото би било много тъжно, а и с костюма, висящ на телената закачалка в ръка — беше малко трудно за маневриране.

Излязох от асансьора, тръгнах по коридора и завих на ъгъла. Като стигнах до апартамента на Върнън, забелязах, че вратата е леко открехната. Отворих я по-широко с крак и влязох вътре. Повиках Върнън и тръгнах към хола, но още преди да стигна до него, усетих, че нещо не е на ред. Подготвих се психически, но когато стаята се откри пред погледа ми, започнах да се оттеглям назад напълно шокиран, виждайки безпорядъка. Някои от мебелите бяха обърнати с краката нагоре — столовете, бюрото, поставката за вина. Картините върху стените бяха разкривени. Навсякъде бяха разхвърляни книги, вестници и други предмети, беше ми изключително трудно да се съсредоточа.

Докато стоях там като парализиран, все още с костюма на Върнън, кафявия хартиен плик и Бостън Глоуб в ръце, се случиха две неща. Изведнъж, почти едновременно в момента, в който забелязах седящата фигура на Върнън върху черния кожен диван, чух зад себе си шум — стъпки или някакво тътрене. Завъртях се и изпуснах костюма, плика и вестника. Предверието беше тъмно, но мярнах някакъв силует, който се придвижи много бързо от една врата вляво към главния вход в дясно, излезе и се спусна по коридора. Поколебах се, сърцето ми започна да бие като пневматичен чук. Само след миг тичешком минах през предверието и излязох в коридора. Огледах го, но не видях никого. Втурнах се към другия край и тъкмо когато завивах покрай ъгъла, за да вляза в големия коридор, чух как вратите на асансьора се плъзгат и затварят.

Донякъде облекчен, че няма да ми се наложи да се изправя срещу някого, аз се обърнах и се запътих към апартамента, но докато вървях, фигурата на Върнън върху дивана изведнъж като светкавица проблесна в главата ми. Той седеше там и какво правеше, беше ядосан от вида на стаята ли? Запитах се кой беше натрапникът? Започнах да изчислявам колко ще струва възстановяването на писалището.

Някак си нито една от тези мисли не можеше лесно да се свърже с умствената ми представа и като приближих до вратата, усетих пробождане в стомаха. Влязох и се отправих към хола, като на този етап вече знаех доста добре какво ще видя.

Върнън беше там на дивана, добре, в съвсем същото положение като преди. Беше седнал, облегнат назад, краката и ръцете му бяха разперени встрани, очите му втренчени право напред — или по-скоро изглеждаше, че са втренчени, защото явно отсега нататък Върнън нямаше да е в състояние да се втренчва в каквото и да е.

Приближих се и видях отвора от куршума в челото му. Беше малък, отчетлив и червен. Въпреки че винаги бях живял в Ню Йорк сити, никога досега не бях виждал рана от куршум, затова застинах пред нея в изпълнен с ужас интерес. Не знам колко дълго стоях така, но когато накрая се размърдах, открих, че целият треперя и то почти неконтролируемо. Не можех да разсъждавам, сякаш някой беше щракнал копчето на някакъв превключвател в мозъка ми и го беше изключил. Пристъпих няколко пъти от крак на крак, но това бяха фалстартове и не водеха до никъде. Нищо не стигаше до контролния център и каквото и да беше това, което трябваше да направя, аз не го правех, което следователно означаваше, че не правех нищо. После като метеор, разбил се в земята, ме осени мисълта — разбира се, повикай шибаната полиция, идиот такъв.

Огледах стаята, за да намеря телефона, накрая го открих на пода до обърнатото наопаки бюро. Чекмеджетата от него бяха извадени и навсякъде се пилееха вестници и документи. Отидох до телефона, вдигнах го и набрах 911. Когато се свързах с някого, започнах да бръщолевя и много бързо ми бе казано: Сър, моля ви… успокойте се, след което ме попитаха за адреса. Веднага ме прехвърлиха към някой друг, вероятно от кварталния полицейски участък, и аз продължих с несвързаните обяснения. Когато накрая затворих телефона, мисля, че бях успял да дам адреса на апартамента, в който се намирам, бях споменал името си и факта, че някой е прострелян и е мъртъв.

Държах ръка върху слушалката, бях се вкопчил в нея, може би с погрешната мисъл, че от това все още има някаква полза. Проблемът беше, че в този момент в мен имаше прекалено много адреналин, с който трябваше да се справя, затова след кратко размишление реших, че е най-добре да се заема с нещо, което изисква концентрация на вниманието. Реших също, че вероятно ще ми е от помощ, ако престана да гледам тялото на Върнън върху дивана. Тогава обаче се сетих, че има нещо, което трябва да свърша на всяка цена, независимо от умственото си състояние.

Започнах да преравям вестниците, разпилени около бюрото и след няколко минути открих каквото търсех — тефтерчето с адреси на Върнън. Отворих го на буква М. Имаше само един номер на тази страница и той беше на Мелиса. Тя беше най-близката роднина на Върнън.

Кой друг щеше да й каже?

Не бях говорил с Мелиса не мога да кажа от колко време — девет, десет години — и ето тук пред мен е телефонният й номер. След девет-десет секунди щях да разговарям с нея.

Набрах номера. Започна да звъни.

По дяволите.

Всичко това се случваше прекалено бързо.

Зъ-ъ-ънннн.

Изщракване.

Хъм.

Телефонен секретар. Ами сега, какво?

Последвалата половин минута от живота ми беше по-напрегната от всичко, което си спомнях да съм преживял през последните трийсет и шест години. Първо, трябваше да изслушам записа с гласа на Мелиса, нямаше съмнение, че това беше нейният глас: В момента не съм вкъщи, моля оставете съобщение, макар че в тона имаше нещо смущаващо непознато, а аз трябваше да отговоря на този глас от записа и да запиша моя собствен, казвайки, че брат й — който беше тук с мен в тази стая — е мъртъв. Щом като отворих уста обаче и започнах да говоря, не можех да спра. Няма да навлизам в подробности какво й казах, най-вече защото не мога да си спомня какво точно казах, но няма значение… факт е, че когато свърших и затворих телефона, необичайността на всичко това ме порази, известно време стоях объркан, изпълнен със сложна смес от чувства… шок, отвращение от мен самия, тъга, сърдечна болка… и очите ми се напълниха със сълзи…

Поех дълбоко въздух няколко пъти, опитвайки се да дойда на себе си и докато стоях до прозореца и гледах отгоре неясните очертания на архитектурните стилове на града, една мисъл не спираше да витае в главата ми — вчера по това време аз все още дори не бях се сблъскал с Върнън. До този точно момент на Дванайсета улица не бях разговарял с него в продължение на десет години. Нито със сестра му, нито всъщност бях мислил за нея толкова много, но ето ме сега, в рамките на едно дори непълно денонощие, се заплитам отново в живота й и то в период от моя собствен живот, с който смятах, че съм приключил завинаги. Това беше едно от тези непредсказуеми неща на съществуванието, месеци, даже години могат да минат без да се случи нещо значимо, и после изведнъж настъпват няколко часа или дори само минути, които могат да пробият отвор във времето, широк цяла миля.

Отдръпнах се от прозореца, потръпвайки от гледката на Върнън върху дивана, и се отправих към кухнята. Тя също беше обърната наопаки. Шкафовете бяха отворени и претърсени, навсякъде по пода имаше счупени чинии и парчета от стъкло. Погледнах назад към хаоса в хола и стомахът ми отново се сви. После тръгнах по коридора към вратата в ляво, която водеше към спалнята, и там беше същото — чекмеджетата бяха извадени и изсипани, матракът беше преобърнат, навсякъде се виждаха дрехи, а голямото огледало лежеше счупено на пода.

Чудех се защо е било нужно да се обръща всичко наопаки, но в моето объркано състояние, колкото и очевидно да беше, ми трябваха няколко минути, за да си отговоря… разбира се, похитителят е търсел нещо. Върнън вероятно му е отворил вратата, което означаваше също, че го е познавал, а когато се върнах, съм го прекъснал. Но какво е търсел? Усетих как пулсът ми се учести при самото формулиране на въпроса.

Пресегнах се и вдигнах едно от празните чекмеджета и чак когато преглеждах някакви кутии от обувки на горния рафт в дрешника няколко минути по-късно, осъзнах две неща. Първо, че оставям пръстови отпечатъци навсякъде в апартамента, и второ, че аз всъщност претърсвах спалнята на Върнън. Нито едно от тези неща не звучеше добре, откъдето и да го погледнеш, но мисълта, че оставям отпечатъци в спалнята, беше особено обезпокоителна в близък аспект. Бях дал на полицаите името си и възнамерявах да им кажа истината или поне по-голямата част от нея, но ако те установяха, че съм ровил из нещата, правоподобността на всичко, което кажех, щеше със сигурност да е подкопана. Можеха да ме обвинят, че съм замърсил мястото на престъплението, че съм подправил уликите или даже че съм замесен в самото престъпление, затова се върнах обратно по стъпките си и като използвах ръкава на якето си, започнах да бърша предметите и мебелите, които бях докосвал.

Застанал на вратата малко по-късно, оглеждах стаята, за да проверя дали не съм пропуснал нещо. По някаква причина, за която нямам обяснение, погледнах нагоре към тавана и забелязах нещо много странно. Таванът представляваше решетка от малки квадратни панели и един от тях, точно над леглото, като че ли беше леко разместен. Изглеждаше сякаш някой току-що се е опитвал да го отвори.

Точно когато забелязах това, чух полицейските сирени в далечината и се поколебах за миг, но после отидох до леглото, качих се на него и протегнах ръка към разхлабения панел. Бутнах го настрани и се вгледах в полумрака над мен, където едва различавах тръбопроводи, кабели и алуминиеви обшивки. Бръкнах с ръка и опипах отвора. Пръстите ми докоснаха нещо. Пресегнах се по-навътре, опъвайки всичките мускули на ръката си, сграбчих нещото, каквото и да беше, и го измъкнах от квадратния отвор. Беше голям кафяв, подплатен плик, който пуснах върху обърнатия наопаки матрак.

Спрях и се ослушах. В момента сирените бяха вече две, може би три и се чуваха много наблизо.

Отново се пресегнах към тавана и върнах разхлабения панел на мястото му, мъчейки се да го наместя възможно най-добре. Слязох от леглото и взех плика. Отворих го бързо и изтърсих съдържанието му върху матрака. Първото нещо, което видях, беше малко черно тефтерче, после завити на голямо руло банкноти, мисля че бяха само петдесетачки, и накрая голяма найлонова торбичка с вакуумно затваряне отгоре, един по-голям вариант на пликчето, което Върнън беше извадил от портфейла си в бара вчера следобед. Вътре имаше, не съм сигурен, може би триста и петдесет — четиристотин или петстотин от малките бели таблетки.

Гледах ги с отворена уста, втренчен в може би петстотин дози MDT-48. След което поклатих глава и започнах да правя бързи изчисления. Петстотин, да речем, по петстотин… това прави колко… 250 000 долара? В допълнение, с още само три или четири от тези неща можех да свърша книгата си за една седмица. Огледах се наоколо, осъзнавайки болезнено ясно, че се намирам в спалнята на Върнън и че сирените, които виеха много силно, докато отварях плика, затихваха, и то едновременно.

След още един миг колебание събрах всичко от матрака и го върнах в плика. С него под мишница влязох в хола и отидох до прозореца. Долу на нивото на улицата стояха скупчени три полицейски коли, с въртящи се сини лампи. Настъпи голямо оживление, когато изневиделица отнякъде се появиха униформените полицаи, минувачите спираха, за да гледат и коментират, а трафикът на кръстовището с Деветдесета улица започна да се забавя.

Втурнах се към кухнята и потърсих някаква пластмасова торба. Намерих една от магазина А&Р и натъпках плика в нея. Тръгнах надолу по коридора, минах през входната врата, като внимавах да я оставя отворена. В другия край на коридора в посока обратна на асансьорите, имаше голяма метална врата, която бях забелязал преди; затичах се Към нея. Вратата водеше към аварийното стълбище. Вляво от стълбите се намираше боклукчийската шахта и една малка ниша, в която имаше метла и някакви кутии. Потръпнах преди да реша да изтичам нагоре по стълбите до следващия етаж и после до по-следващия. Имаше четири-пет немаркирани кашона в нишата. Набутах пластмасовата торба зад тях и без да поглеждам назад, изтичах надолу по стълбите, вземайки по две-три стъпала наведнъж. Препънах се, докато минавах през металната врата, и все още тичешком се върнах в коридора.

Бяха ми останали още няколко метра, когато чух отварянето на асансьора и глъч от приближаващи се гласове. Стигнах до вратата на апартамента и се шмугнах вътре. Възможно най-бързо минах през антрето и влязох в хола — където разбира се от шока при вида на Върнън отново, сърцето ми яростно се преметна встрани.

Напълно без дъх, застанах в средата на стаята, дишайки тежко и с хриптене. Сложих ръка на гърдите си и се приведох напред, сякаш се опитвах да предотвратя коронарна тромбоза. После чух леко почукване на вратата отвън и едно отмерено „Здравейте… здравейте“, пауза, след която последва „Полиция“.

— Да — казах аз, възвръщайки си гласа между отделните вдишвания — влезте.

Просто за да си намеря някаква работа, вдигнах костюма, който бях изпуснал на пода и плика със закуската. Сложих плика върху стъклената маса, а костюма на дивана от близката до мен страна.

Един млад униформен полицай, около двайсет и пет годишен, се появи откъм антрето.

— Извинете — каза той, гледайки в едно малко тефтерче — …Едуард Спинола?

— Да — казах аз, почувствал се изведнъж виновен, компрометиран, като измамник и пропаднал тип, — да… аз съм.

6

В СЛЕДВАЩИТЕ ДЕСЕТ-ПЕТНАЙСЕТ МИНУТИ апартаментът се изпълни от нашествието на нещо като малка армия от униформени полицаи, цивилни детективи и следователи от съдебна медицина.

Аз бях отведен в кухнята и разпитан от един униформен полицай. Той записа името, адреса, телефона ми, попита ме къде работя и откъде познавам жертвата. Докато отговарях на въпросите му, наблюдавах как преглеждат Върнън, как го снимат и му слагат етикет. Гледах още как двама цивилни клечаха до античното бюро, което все още беше обърнато на една страна, и преглеждаха документите, разпиляни по пода около него. Подаваха си листи, писма и пликове и правеха коментари, които не можех да чуя. Друг полицай в униформа стоеше до прозореца и говореше по радиото си, а трети се върна отново в кухнята и започна да претърсва шкафовете и чекмеджетата.

Целият този процес се развиваше като в някакъв сън. Имаше свой хореографски ритъм и въпреки че участвах в него, стоейки там прав и отговаряйки на въпроси, аз всъщност не се чувствах част от него — особено когато затваряха с цип черния найлонов чувал с Върнън и го изкарваха от стаята с търкалящата се на колелца носилка.

Няколко минути след това един от цивилните детективи се приближи, представи се и освободи униформения полицай. Казваше се Фоли. Беше среден на ръст, с наднормено тегло, черен костюм и шлифер. Изстреля няколко въпроса, от рода на как и кога съм открил тялото, на които отговорих. Казах му всичко, освен частта с MDT. Като потвърждение на това, което казвах, посочих костюма от химическото чистене и кафявия хартиен плик.

Костюмът беше проснат върху дивана и стигаше почти до мястото, където преди беше тялото на Върнън. Беше увит в найлоново фолио и изглеждаше зловещо и призрачно, като някакъв остатък от образа на самия Върнън, визуално ехо, следа от престъпление. Фоли също погледна костюма за момент, но не реагира, явно не го виждаше по начина, по който аз го виждах. После отиде до стъклената маса и взе кафявия хартиен плик. Отвори го и огледа съдържанието — двете кафета, мъфина, канадския бекон, подправките и ги разположи по продължението на масата в една редица, като фрагменти от някакъв скелет, изложен в лабораторията на съдебна медицина.

— И колко добре познавахте този… Върнън Гант? — попита той.

— Срещнах го вчера за първи път от десет години. Сблъсках се с него на улицата.

— Сблъска се с него на улицата — повтори той като кимаше с глава и се взираше в мене.

— И с какво точно се занимаваше той?

— Не знам. Преди колекционираше мебели и ги препродаваше.

— О, значи дилър?

— Аз…

— На първо място какво търсеше ти тук?

— Ами… — при този въпрос прочистих гърлото си — …както казах, натъкнах се на него вчера и решихме да се срещнем — нали разбирате, да предъвчем спомените си.

Фоли се огледа.

— Да предъвчете спомените си — каза той, — да предъвчете доброто старо време. — Той явно имаше навик да повтаря такива фрази, тихо, като че ли на себе си, сякаш ги обмисляше, но беше ясно, че истинското му намерение беше да постави под съмнение достоверността им и да подкопае увереността на лицето, с което разговаря в дадения момент.

— Да — казах аз, като не прикрих раздразнението си, — да предъвкваме спомени. Нещо нередно в това?

Фоли сви рамене.

Имах неприятното чувство, че възнамерява да се върти около мене, да търси пролуки в показанията ми, след което да се опита да измъкне някакво признание. Но докато говореше и ме обстрелваше с въпроси, забелязах, че очите му започват да се спират на кафето и завитите мъфини на масата, сякаш единственото, което искаше или го вълнуваше на този свят, беше да седне и да закуси и може би да прочете някакъв забавен вестник.

— Какво знаеш за семейството му, роднините? — попита той — Знаеш ли нещо за тях?

Казах му за Мелиса и как съм й телефонирал и съм оставил съобщение на телефонния й секретар.

Той замълча и ме погледна.

— Оставил си съобщение?

— Да.

Този път той наистина се замисли над това, което казах.

— Чувствителен тип, а?

Не отговорих, въпреки че много исках, исках да го цапардосам. Същевременно обаче разбирах какво има предвид. Даже след трийсет или четирийсет минути, това, което бях извършил, оставяйки съобщението, беше ужасно. Поклатих глава и се извърнах към прозореца. Самата новина очевидно беше достатъчно лоша, но колко по-лошо щеше да прозвучи да я чуе от мен и то на телефонния си секретар. Въздъхнах отчаяно и забелязах, че все още треперя.

Накрая погледнах към Фоли в очакване на още въпроси, но нямаше повече. Той беше махнал пластмасовата капачка на обикновеното кафе и разгъваше фолиото, с което беше увит препечения на тостер английски мъфин. Отново сви рамене и ми отправи поглед, с който казваше: „Какво да правя? Гладен съм. “

След около още двайсет минути бях изведен от апартамента и закаран с кола до районния полицейски участък, за да дам официални показания. Докато пътувахме никой не разговаряше с мен и с разните мисли, които се състезаваха за място в мозъка ми, почти не обърнах внимание на заобикалящата ме обстановка. Когато трябваше пак да отговарям на въпроси, бях в огромен, претъпкан офис, седях срещу бюрото на друг пълен детектив с ирландско име.

Броган.

Той мина по същия път като Фоли, зададе същите въпроси и прояви същия интерес към отговорите ми. После около половин час трябваше да седя на една дървена скамейка, докато напечатат и изпринтират показанията. В стаята имаше много движение, всякакви хора влизаха и излизаха и ми беше трудно да мисля.

Накрая ме повикаха пак пред бюрото на Броган и ме накараха да прочета и подпиша показанията. Докато ги четях, той седеше тихо и си играеше с един кламер. Тъкмо когато стигнах до края, телефонът му иззвъня и той вдигна, казвайки „Да“. Помълча няколко секунди, каза още един-два пъти „да“, после продължи като даде кратък отчет за случилото се. Аз вече бях много изморен и не си правех труда да слушам, така че чак когато го чух да произнася „Дa, госпожо Гант“ се стреснах и започнах да обръщам внимание.

Деловият отчет на Броган продължи още няколко секунди, но после изведнъж го чух да казва: „Да, разбира се, тук е, ето сега ще ви го дам“. Той се пресегна, подаде ми телефона и ми направи знак да го взема. Пресегнах се и през двете или три секунди, които ми бяха нужни да го поема и да го сложа до ухото си, почувствах това, което според моите представи беше нахлуване на неописуемо количество адреналин в кръвта ми.

— Здравей… Мелиса?

— Да, Еди. Чух съобщението ти.

Мълчание.

— Слушай, много съжалявам за това, бях в паника… аз…

— Не се притеснявай. Нали за това са телефонните секретари.

— Ами… да… добре. — Погледнах към Броган, нервно… — И наистина съжалявам за Върнън.

— Да. Аз също. Господи — гласът й се забави и прозвуча уморено. — Но едно нещо ще ти кажа, Еди, не ме изненада много. То отдавна предстоеше да се случи.

Не можех да измисля какво да отговоря на това.

— Знам, че звучи грубо, но той се беше забъркал в нещо… — Тук тя замълча, после продължи — …с някакво вещество. Но предполагам, че е по-добре да не си отварям устата на този телефон, нали?

— Вероятно да.

Броган все още си играеше с кламера и имаше вид на човек, който слуша епизод от любимото си радиопредаване.

— Не можех да повярвам, като чух гласа ти, обаче — продължи Мелиса, — и едва схванах съобщението. Трябваше да го прослушам два пъти. — Тя направи пауза с два удара на сърцето по-дълга от нормалното. — Така… какво си правил в апартамента на Върнън?

— Срещнах го случайно на Дванайсета улица вчера следобед — казах аз, като на практика четях показанията пред мене — и се уговорихме да се видим днес сутринта в неговия апартамент.

— Това е толкова странно.

— Има ли някаква възможност да се срещнем? Бих искал да…

Не можах да довърша изречението.

Исках какво?

Тя остави мълчанието да виси между нас.

Накрая каза:

— Предполагам, че ще съм много заета известно време, Еди. Ще се занимавам с погребението и бог знае още какво.

— А мога ли да ти помогна с нещо? Чувствам се…

— Недей. Не е необходимо да се чувстваш задължен или нещо такова. Нека просто ти звънна, когато… когато разполагам с малко време. И тогава ще разговаряме както трябва. Какво ще кажеш?

— Разбира се.

Исках да кажа още нещо, да я попитам как е, да я накарам да говори още, но това беше. Тя каза „Добре… дочуване“ и двамата затворихме телефона.

Броган хвърли кламера, чуквайки го с нокът, приведе се напред заедно със стола и кимна с глава към показанията.

Подписах ги и му ги подадох.

— Това ли е? — попитах аз.

— Засега. Ако имаме нужда от теб отново, ще ти се обадим.

После отвори едно чекмедже на бюрото си и започна да търси нещо.

Аз станах и си тръгнах.

Вън на улицата запалих цигара и дръпнах дълбоко няколко пъти.

Погледнах часовника си. Току-що беше минало три и половина.

Вчера по това време нито едно от тези неща все още не беше започнало.

Много скоро нямаше да мога да питая тази мисъл. За което в известен смисъл се радвах, защото всеки път когато си помислех това, изпадах в неприятния капан на усещането, че може би има някакъв вид отмяна на смъртната присъда, че сякаш съществува някакъв гратисен период за тези неща, през който можеш да се върнеш, да поправиш стореното и да получиш морално обезщетение за грешките си.

Вървях безцелно, минах няколко пресечки, после спрях такси. Седнал на задната седалка, докато се движехме към Манхатън, си преповтарях разговора с Мелиса, възпроизвеждах го в главата си няколко пъти. Въпреки темата на разговора, тонът му беше почти нормален, от което бях прекомерно доволен. Но имаше нещо различно в тембъра на гласа й, нещо, което бях открил преди това, когато слушах записа на телефонния й секретар. Имаше някаква плътност или инертност, но защо? От разочарование? От цигарите? Заради децата?

Какво знаех аз?

Загледах се навън през страничния прозорец. Номерата на пресечните улици — Петдесет и някоя, Четирийсет и някоя, Трийсет — отминаваха бързо сякаш нивата на напрежението спадаха, за да ми позволят да вляза отново в атмосферата. Колкото повече се отдалечавахме от Линдън Тауър, всъщност, толкова по-добре се чувствах, но изведнъж нещо ме удари в главата.

Върнън бил замесен с някакво вещество, беше казала Мелиса. Мисля че знам какво означава това — и вероятно като директна последица от това вещество е бил първо пребит, после убит. Що се отнася до мене, докато Върнън лежеше мъртъв на дивана, аз претърсих спалнята му, намерих завити на ролки банкноти, тефтер и петстотин таблетки. Бях скрил тези неща и излъгал в полицията. Сигурно това значеше, че сега и аз съм замесен в нещо, свързано с някакво вещество.

И може също да съм в опасност.

Дали ме беше видял някой? Не мисля. Когато се върнах от закусвалнята в апартамента, похитителят е бил в спалнята и е избягал веднага. Единственото, което може да е видял, беше гърбът ми или в най-лошия случай да ме е зърнал, когато се обърнах, както аз го бях зърнал, но това беше просто едно тъмно размазано петно.

Той или някой друг обаче може да са наблюдавали Линдън Тауър отвън. Може да са ме мярнали, когато съм слизал с полицаите, да са ме проследили до полицейския участък — да ме следят в момента.

Казах на шофьора да спре.

Той се изтегли на ъгъла на Двайсет и девета и Втора улица. Платих му и слязох. Огледах се наоколо. Никаква друга кола, или коли, не бяха спрели по същото време, макар че е възможно да съм пропуснал нещо. Във всеки случай, запътих се бързешком по посока на Трето Авеню, като поглеждах зад рамо през няколко секунди. Стигнах до спирката на метрото на Двайсет и осма улица и Лексингтън и взех шеста линия до Юниън Скуеър, после линия „L“ посока запад до Осмо Авеню. От там се качих на един градски автобус обратно до Първа улица.

МИСЛЕХ ДА ВЗЕМА ТАКСИ от тук и да направя няколко обиколки, но бях много близо до вкъщи и прекалено изморен, и честно казано, в този момент не вярвах, че някой ме е проследил, така че просто се предадох, слязох след Четиринайсета улица и извървях пеша останалите няколко пресечки до нас.

7

КАТО СЕ ВЪРНАХ В АПАРТАМЕНТА СИ, изпринтирах бележките и грубата чернова на въведението, което бях написал за книгата. Седнах на дивана, за да ги прочета, да проверя още веднъж, че не съм си въобразил случилото се, но бях толкова изтощен, че заспах почти веднага.

Събудих се след няколко часа с пукане във врата. Навън беше тъмно. Навсякъде имаше разпилени страници — в скута ми, на дивана, на пода около краката ми. Разтърках очи, събрах пръснатите страници и започнах да чета. Само след няколко минути ми стана ясно, че не съм си въобразявал нищо. Всъщност, смятах да изпратя този материал на Марк Сатън в К&Д на следващата сутрин, просто за да им напомня, че все още работя по проекта.

А после, след като изчетох всичките бележки, после какво? Опитах се да върша нещо, например да сортирам материалите върху бюрото си, но не ми се удаде, освен това миналата нощ вече бях подредил изрядно бюрото си. Това, което трябваше да направя и беше съвсем ясно, че няма смисъл да се преструвам, че мога да го избегна, или дори само да го отложа, беше да отида до Линдън Тауър и да взема плика. Съзнавах доста добре рисковете, затова се замислих за някаква маскировка, но каква?

Отидох в банята, взех душ и се избръснах. Намерих някакъв гел, сложих го на косата си и започнах да й придавам някакъв вид, пригладих я и я опънах силно назад. После прерових дрешника в спалнята, за да намеря някакви нестандартни дрехи. Имах един обикновен костюм, сив, който не бях обличал от две години. Намерих и една светлосива риза, черна вратовръзка и черни спортни обувки с дебели подметки. Сложих ги на леглото. Единственият проблем с костюма беше, че панталонът изглежда ми беше поотеснял, но успях да се намъкна в него, след това и в ризата. След като сложих връзката и обух обувките, застанах пред огледалото за инспекция. Изглеждах смешно като някакъв охранен всезнайко, който е толкова зает да яде спагети и да обира парите на хората, че не му остава време да поднови гардероба си, но за целта щеше да свърши работа. Не приличах на себе си, а това беше главната идея.

Намерих едно старо дипломатическо куфарче, което понякога ползвах в работата си и реших да го взема, но се отказах от черните кожени ръкавици, които видях на рафта в дрешника. Още веднъж се погледнах в огледалото до вратата и излязох.

На улицата не се виждаха никакви таксита, вървях пеша до Първо Авеню, като се молех да не ме види някой познат. След няколко минути взех такси и за втори път този ден предприех авантюристичното си пътуване към горната част на града. Сега обаче всичко беше различно — беше се стъмнило и градът беше облян в светлина, аз бях облечен с костюм и държах дипломатическо куфарче в скута си. Пътуването беше същото, по същото трасе, но изглеждаше сякаш се случва в някаква друга вселена, в която се чувствам несигурен, не знам кой съм и какво върша.

Стигнахме до Линдън Тауър.

Размахвайки куфарчето в ръка, аз бързо влязох във фоайето, което беше още по-пълно с хора от предния път. Заобиколих две жени, които носеха кафяви хартиени пликове с покупки от хранителен магазин и приближих до асансьорите. Чаках сред група от дванайсет-петнайсет души, но бях толкова притеснен, че не огледах никой от тях по-отблизо. Ако ми бяха подготвили нещо, капан или засада — аз влизах право в него.

В асансьора, докато се качвахме нагоре, бях натиснал бутона за двайсет и четвъртия етаж, като възнамерявах да сляза до деветнайсетия по стълбите. Надявах се също, че в един момент ще остана сам в асансьора, но това не се получи. Когато стигнахме до двайсет и петия етаж все още имаше шест души и когато излизах от асансьора пред мен имаше трима. Двама от тях тръгнаха наляво, а един мъж на средна възраст с костюм зави надясно. Изминах няколко крачки след него и се молех да продължи направо, молех се да не завива на ъгъла.

Но той зави, затова спрях и сложих куфарчето на пода. Извадих портмонето си и се престорих, че търся нещо в него. Изчаках секунда-две, после отново взех куфарчето. Продължих да вървя и завих на ъгъла. Коридорът беше безлюден и аз въздъхнах с облекчение.

Но почти в следващия миг зад мене чух, че вратата на асансьора отново се отваря и някой се смее. Забързах, накрая се затичах и тъкмо когато минавах през металната врата, която води към аварийното стълбище, погледнах назад и зърнах двама души, които се появяваха от другия край на коридора.

Като се надявах да не са ме видели, останах неподвижно няколко секунди и се опитах да регулирам дишането си. Когато почувствах, че съм се успокоил достатъчно, тръгнах надолу по студените, сиви стъпала, вземайки по две наведнъж. На площадката на двайсет и втория етаж чух гласове, идващи от два етажа под мен, или ми се стори че чух гласове, така че малко забавих крачка. Но като не чух нищо повече, отново се забързах.

На деветнайсетия етаж се спрях и сложих куфарчето на бетонния под. Стоях и гледах немаркираните кашони в нишата.

Не беше нужно да го правя. Можех просто моментално да изляза от сградата и да забравя за цялата история, можех да оставя някой друг да намери това пакетче. Ако продължах, от друга страна, нищо в живота ми нямаше да бъде същото. Знаех това със сигурност.

Поех си дълбоко дъх и се пресегнах зад кашоните. Издърпах найлоновия плик от А&Р. Проверих дали пликът е все още вътре, след което пъхнах найлоновата торба в куфарчето.

Обърнах се и тръгнах надолу по стълбите.

Като стигнах до единайсети етаж реших, че може би е достатъчно безопасно да изляза и да взема асансьора за останалите етажи надолу. Нищо не се случи във фоайето, нито на площадчето. Вървях до Второ Авеню и повиках такси.

След двайсет минути бях пред сградата на Десета улица.

Обратно вкъщи, веднага свалих костюма, взех набързо един душ, за да отмия гела от косата си. Преоблякох се в джинси и тениска. После взех една бира от хладилника, запалих цигара и влязох в хола.

Седнах зад бюрото и изсипах съдържанието на плика. Първо взех малкото черно тефтерче, съзнателно игнорирайки хапчетата и дебелия свитък от петдесетдоларови банкноти. В тефтерчето имаше имена и телефонни номера. Някои от номерата бяха зачеркнати, или напълно или под или над стария номер беше изписан нов. Прелиствах известно време страниците напред — назад, но не разпознах нито едно от имената. Трябва да съм виждал някъде името на Дик Тобър, например, имаше и още някои, които би трябвало да са ми познати, но в момента умът ми не регистрира нито едно.

Пъхнах тефтерчето обратно в плика и започнах да броя парите.

Девет хиляди четиристотин и петдесет долара.

Взех шест от петдесетачките и ги сложих в портфейла си.

После разчистих малко място върху бюрото, като отместих клавиатурата на компютъра встрани, и започнах да броя таблетките. Редях ги на купчинки от по петдесет и когато свърших, купчинките бяха девет плюс още седемнайсет таблетки. Като използвах един прегънат лист копирна хартия, върнах 467-те таблетки в пластмасовия плик. Седях и ги гледах известно време с нерешителност, после отделих десет от тях. Сложих ги в една малка керамична купичка на дървената етажерка над компютъра. Остатъкът от парите и пластмасовата торбичка с таблетките преместих в голям кафяв плик, който занесох в спалнята. Сложих го в една празна кутия от обувки в дъното на дрешника, после покрих кутията с едно одеяло, а върху него струпах купчина списания.

След това ме поблазни мисълта да взема една от таблетките и веднага да се захвана с работа. Реших да не го правя обаче. Бях много изморен и имах нужда от почивка. Но преди да си легна, седнах на дивана в хола и изпих още една бира, като през цялото време гледах към керамичната купичка на етажерката над компютъра.

Втора част

8

МАКАР И СЛЕД ИЗВЕСТНО ВРЕМЕ, събитията започнаха да се замъгляват, като се обърна сега назад — от плетения стол в мотела Нортвю мотър лодж — спомням си следващия ден, който беше четвъртък и двата дни след него като точно така… просто дни — определени единици от време, които имаха начало и край… ставаш сутрин, после след X брой часове лягаш. Вземах по една таблетка MDT-48 всяка от тези сутрини и преживяването от тях беше почти същото като първия път, което означаваше, че ми действаха веднага, прекарвах всичкото време в апартамента и работех продуктивно — много продуктивно — до отслабване на въздействието.

Първия ден отклоних две покани за излизане с приятели и всъщност отмених нещо, което отдавна бях планирал за петък вечерта. Завърших въведението — излезе общо 11 000 думи, и планирах останалата част от книгата, по-точно подхода, който щях да използвам при надписите. Естествено, не можех да ги напиша преди да имам ясна идея кои от илюстрациите ще използвам, така че реших да се захвана с трудоемкия процес, да ги подбера и да ги махна от главата си. Това ми отне няколко часа. Би ми отнело четири или шест седмици, разбира се, но в момента реших да не се бавя с тази работа. Събрах съответния материал — изрезки, снимки от списания, обложки на албуми, кутии със слайдове, страници с адреси, и ги разстлах в средата на пода. Започнах да ги пресявам и взех поредица от уверени, твърди решения. Не след дълго имах временен списък от илюстрации и бях в състояние да започна да изписвам надписите.

Като приключих с това обаче изведнъж ме осени мисълта — като предвиждах, че не би ми отнело повече от един ден — не можех ли да завърша цялата книга? Завършена чернова, при това само за два дни? Добре. Обмислял я бях с месеци, бях събирал материала, бях го прехвърлял в главата си. Бях разработил схема, някаква схема. Бях направил известно проучване. Бях мислил за заглавието.

Не беше ли така?

Може би. Но не можеше да се пренебрегне факта, че за ендоморфен охлюв като мен, за когото в основата на системата от вярвания беше залегнало схващането, че липсата на дисциплина е нещо ценно, да свърша толкова работа за два дни беше изумително.

Но защо да му се съпротивлявам?

В петък сутринта продължих с надписите и някъде по обяд вече знаех, че наистина ще успея да ги свърша до края на деня, затова реших да се обадя на Марк Сатън в Кер & Декстер, за да му кажа на какъв етап съм. Първото, от което той се заинтересува, беше телекомуникационният наръчник, който трябваше да съставя.

— Как върви?

— Почти е готов — излъгах аз. — Имаш го в понеделник сутринта.

Което щеше да стане.

— Чудесно. За какво ми се обаждаш, Еди?

Обясних му за статуса на Нова светлина върху периода и го попитах дали иска да му го изпратя.

— Ами…

— В добър вид е. Може би има нужда от малко редактиране на някои места, не много, но…

— Еди, крайният срок за тази книга е чак след три месеца.

— Знам, знам, но си мислех, че ако има още някои свободни заглавия от поредицата, бих могъл може би… да взема още едно?

— Свободни заглавия? Еди, всичките са възложени, знаеш това. Твоето, на Дийн, на Клеър Дормър. Каква е тази работа?

Прав беше. Един мой приятел, Дийн Бенет работеше по Венера, книга за най-красивите жени на столетието, а Клеър Дормър, психиатър, автор на статии за няколко популярни списания за психическите отклонения на известни личности, работеше по Деца на екрана, книга за това как се представят децата в класическите телевизионни сериали. Имаше още три теми, по които се работеше. Една от тях беше Забележителни сгради.

Не си спомнях останалите.

— Не знам. Какво ще кажеш за втори етап? — попитах аз. — Ако тези серии потръгнат добре…

— Все още не е планиран втори етап, Еди.

— Но ако тези вървят добре?

Чух тиха въздишка на нетърпение. Той каза:

— Предполагам, че бихме могли да направим втори етап. — Последва пауза, след която въпросът. — Някакви предложения?

Всъщност не бях мислил за това, но горях от желание да взема още един проект, затова като закрепих слушалката на рамото си, хвърлих око на лавиците с книги в хола и започнах на един дъх да раждам идеи: „Ами нека да помисля… “ Бях се загледал в гърба на един голям сив том на рафта над стереоуредбата, книга, която Мелиса ми беше дала след едно фотоизложение в МОМА и боксов мач.

— Какво ще кажеш за сборник от най-прочутите новинарски снимки? Може да се започне с тази изумителна снимка на Халеевата комета. От 1910 година. Или снимката на Бруно Хауптман — спомняш ли си… по време на екзекуцията? Или железопътната катастрофа в Канзас през 1928-а? — Изведнъж пред очите ми пробляснаха размазаните железопътни вагони, тъмните талази от облаци дим и прах. — Също… какво друго?… например Адолф Хитлер, Хиндербург и Херман Гьоринг, седнали на паметника Таненберг. — Още един проблясък, този път разсеяният Херман Гьоринг държи нещо в ръцете си, взира се в него, нещо, което много любопитно наподобява лаптоп компютър. — Да вземем още… експлозивите, залели цял Париж. Десанта в Нормандия. Дебатът между Хрушчов и Никсън в Москва. Обгореното от напалм дете във Виетнам. Погребението на Аятолаха. — Все още втренчен в гърба на книгата, можех буквално да видя тези снимки сега и то много живо, една след друга, нижещи се надолу като на микрофилм. Поклатих глава и казах — Може да се намерят хиляди други. — Отместих погледа си от етажерката с книги и направих пауза. — Или не знам, може всичко да се направи с тях, филмови плакати, реклами, разни машинки на двайсетия век, отварачка за консерви, калкулатор или камкордър. Автомобили би могъл да направиш.

Докато изреждах тези предложения и се пресягах към бюрото, за да се подпра, си дадох сметка, че в мозъка ми се формира един нов низ от идеи. До този момент ме вълнуваше единствено моята книга. Не се бях замислял за поредицата като цяло, но сега ми хрумна, че Кер & Декстер бяха наистина много импулсивни в това отношение. Поредицата за двайсети век беше може би просто реплика на подобен проект, по който една конкурентна издателска къща работеше — нещо, за което те имаха попътен вятър и не искаха да бъдат изместени. Но сякаш след като веднъж бяха решили да го правят, смятаха, че това е всичко и са си свършили работата. За да оцелееш на пазара, да си на ниво на конгломератите, Арти Мелцер, корпоративният вицепрезидент на К&Д, винаги казваше, че компанията трябва да се разраства, но възлагането на проект като този на отдела на Марк беше просто устно подхвърляне на идеята. Марк нямаше ресурсите, но Арти знаеше, че той ще приеме така или иначе, защото Марк Сатън, който никога не беше в състояние да каже „не“, се нагърбваше с всичко. После Арти може би щеше да забрави за идеята и да се сети за нея едва когато проектът се провали и дойде време да се хвърлят обвинения.

Това, което Арти пропускаше обаче, беше фактът, че поредиците всъщност са добра идея. Вярно, и други ще правят подобни книги, но това винаги ще е така. Работата беше да си пръв и да си по-добър от останалите. Материалът за иконографията на двайсетия век беше на разположение, готов, чакаше само да му се даде търговски вид, но доколкото знаех, Сатън беше успял да оформи едва половината от целия пакет, в най-добрия случай. Неговите идеи нямаха нито фокус, нито структура.

— Разполагаш още със, не знам, страхотни моменти от спорта. Бейб Рут, Тайгър Уудс. По дяволите, космическата програма. Край няма.

— Хм.

— И не трябва ли всичките тези книги да имат сходни заглавия? — продължавах аз — нещо, което да ги отличава. Моята например е От Хайт Ашбъри до Силиконовата долина, тази на Дийн вместо просто Венера може да бъде Снимки на Венер — от… Пикфорд до Полтроу или От Гарбо до Спенсър, нещо такова. Тази на Клеър, ако я посвещава на момчетата, би могла да бъде Да отгледаш синове — от Бийвър до Барт. Създай формула, направи ги по-продаваеми.

От другата страна на телефона настъпи тишина, после се чу: „Какво искаш да кажа, Еди? Петък следобед е, гоня крайни срокове. “

Представих си Марк в офиса му, слаб и със свръхинтелектуален вид, как се мъчи да овладее големия обем работа, с един неизяден или полуизяден сандвич със сирене на бюрото му, секретарка, в която беше влюбен, и която сякаш следвайки някакъв ритуал постоянно го унижаваше, всеки път когато очите им се срещнеха. Имаше офис без прозорци на дванайсетия етаж в старата Порт Оторити Билдинг на Осмо Авеню и прекарваше по-голямата част от живота си в него, включително вечерите, уикендите и неработните дни. Обзе ме вълна на презрение към него.

— Както и да е — казах аз. — Виж, Марк, ще говорим отново в понеделник.

След като затворих телефона, започнах да скицирам някои възможни теми за поредици и в рамките на два часа бях готов с предложение от 10 заглавия, придружени от кратки описания и списък с ключови илюстрации за всяко от тях. После обаче, каква щеше да е следващата стъпка? Трябваше да ми се възложи да осъществя всичко това. Не можех да работя във вакуум.

Отношението на Марк и липсата на интерес все още ме безпокояха, затова реших да звънна на Мелцер и да представя идеята на него. Знаех, че Марк и Арти не се разбират много и че Арти би се зарадвал на възможността да притисне Марк, но дали щеше да приеме самата идея беше отделен въпрос.

Свързах се с него веднага и започнах да говоря. Не знам откъде дойде всичко това, но до края на разговора на практика бях убедил Мелцер да преструктурира цялата компания, а поредицата за двайсети век да бъде застъпена в основата на новия пролетен списък. Изяви желание да отидем на вечеря, но бяха поканени с жена му за уикенда, и не можеше да се откачи от ангажимента — жена му би го убила. Изглеждаше много въодушевен обаче, не му се искаше да прекрати разговора, сякаш усещаше, че тази страхотна възможност вече започва да се изплъзва от ръцете му…

Следващата седмица, казах аз, да се видим следващата седмица.

Прекарах остатъка от деня в работа, списвах рекламите в телекомуникационния наръчник за Марк и разширявах бележките за Арти, без да виждам в това някакъв конфликт, и не се замислях върху факта, че вероятно, може би просто моите действия ще застрашат работното място на Марк Сатън.

Относно самото MDT обаче, в четвъртък и петък нямаше нищо забележимо по-различно, никакво специално удоволствие, свързано с него, но както и преди, имах усещане, което мога да определя единствено като непреодолим прилив на необходимост да върша нещо. Нямаше какво да правя в апартамента, бях свършил всичко, освен, разбира се, освежаването на жилището, исках да подменя мебелите, да боядисам стените, да махна стария дъсчен под, неща с които не бях се захванал, така че нямах друг избор освен да фокусирам енергията си върху надписите и бележките. И трябва да се има предвид какъв вид работа е това. Можеш да я вършиш, докато гледаш Опра по телевизията или докато седиш и си почиваш на дивана със списание в ръка, или даже в леглото, докато спиш. Работата бива свършена накрая, но някак незабелязано и неосъзнато.

В четвъртък през нощта спах пет часа, при това доста добре, нощта в петък обаче не беше така лесно. Събудих се в 3:30 след полунощ, лежах буден в леглото около час, докато накрая се предадох и станах. Включих кафеварката и взех една доза MDT, което означаваше, че до 5 часа сутринта бях напълно зареден, но нямах нищо конкретно за вършене. Независимо от това успях да прекарам цял ден вкъщи и да намеря с какво да запълня времето. Изчетох внимателно учебниците по италианска граматика, които бях купил, докато живеех в Болоня, но така и не бях чел. Знаех достатъчно италиански, за да се разбирам, дори да се справя с леки преводи, но никога не бях учил езика по традиционния начин. Повечето италианци, които познавах, искаха да упражняват английския си, така че винаги ми беше лесно да мина между капките с минимални знания. Сега обаче посветих няколко часа на системата от времена, както и на някои други граматически категории — подчинителни изречения, сравнителни степени, местоимения, възвратни глаголи — и най-интересното беше, че ги разпознавах, знаех тези неща, улових се, че непрекъснато казвам ,Ами да, разбира се, точно това е“.

Направих серия упражнения за напреднали в един от тези учебници и всичките бяха верни. После изрових един стар брой седмично списание, което имах, Панорама, и докато хвърлях бегъл поглед върху отрязъците информация за местни политици, модни дизайнери и футболни треньори и преглеждах една дълга статия за виагра, усещах как глетчери от пасивен речников запас се размекват, започват да плават и да излизат на преден план в съзнанието ми. После взех копие от класическия роман на Алесандро Манцони „Годениците“, който бях купил с най-добри намерения, но с който не се бях захващал до сега, не бях го отварял дори. Не че се надявах да го разбера, щеше да е все едно ученик, току-що започнал да изучва английски, да се опитва да чете Студеният дом, но скоро се изненадах, защото се улових, че изпитвам удоволствие от изключително живото представяне на живота в Ломбардия в началото на седемнайсетия век. Всъщност, когато оставих книгата, след като бях прочел около 200 страници, почти не бях забелязал, че чета на чужд език. И причината да спра не беше защото бях загубил интерес, а защото постоянно се разсейвах от мисълта, че говоримият ми италиански може също да се е подобрил — след като имам това ново ниво на разбиране при четенето.

Спрях за няколко секунди, после взех тефтерчето с адреси. Потърсих телефонния номер на един мой добър приятел в Болоня и го набрах. Проверих колко е часът и зачаках. Там трябва да е средата на следобеда.

— Pronto.

— Ciao Giorgio, sono Eddie, da New York.

— Eddie? Cazzo! Come stai?

— Abbastanzza bene. Senti Giorgio, volevo chiederti ima cosa…

И така нататък. Чак след като бяхме говорили в продължение на половин час и задълбочено бяхме дискутирали положението в Мексико, провала на брака на Джорджио, и тазгодишното бяло пенливо вино, той изведнъж забеляза, че говорим на италиански. Почти винаги говорехме английски, ако някога ползвахме италиански, то беше или за времето или с какво да е гарнирана пицата.

Той беше изумен, а аз трябваше да му кажа, че съм вземал интензивни уроци.

Когато свърших разговора с Джорджио, продължих да чета „Годениците“ и до обяд я свърших. После грабнах една книга върху историята на Италия — общ преглед — и бях въвлечен в редица справки и отпратки относно императори, папи, градове държави, нашествия, холера, унификация, фашизъм… Това на свой ред ме наведе на редица по-специфични въпроси, свързани със съвременната история, на повечето от които не можех да отговоря, защото нямах съответния материал — въпроси относно сделката на Мусолини с Ватикана през 1929 година, намесата на ЦРУ в изборите през 1948 година, масонската ложа П2, Червените бригади, отвличането на Алдо Моро и убийството му в края на 1970-те години… Бетино Граци през 80-те, Ди Пиетро и корупцията през 90-те години. Имах дълбокото, интуитивно усещане за струпаните на едно място, пълни със събития столетия, които бързо се изнизват едно след друго, сриват се като пилони и се разбиват в настоящето, превръщайки се в тревожни, трескави десетилетия, години, месеци. Виждах мрежата от заговори и измама — разказите, убийствата, изневерите — как като нишка се намотават ту напред, ту назад във времето, на- пред-назад на практика по кожата ми. Бях убеден също, че с достатъчно сипна концентрация на волята всичко това би могло да се събере на едно място в мозъка, да се разбере, да се схване като физическа цялост с определена химическа структура… може почти да се види, да се докосне, дори това да е само за малка част от секундата…

Рано вечерта в събота обаче започнах да усещам, че действието на MDT започва да намалява и усилието ми да разбера сложните полимери на историята някак се притъпи. Затова взех още една таблетка. Правейки това, разбира се, аз промених динамиката на цялото нещо и префрагментирах всяко чувство за време или структура, което бях имал до този момент в живота си. Вземайки отново хапчето, без прекъсване, като че ли също имаше подсилващ ефект и в резултат много скоро осъзнах, че не мога повече да стоя в апартамента и трябва да изляза.

Телефонирах на Дийн и се срещнах с него един час по-късно в заведението Зола на МакДугъл. Трябваше ми известно време да овладея гласа си, да регулирам степента на синтактическия лабиринт, който произвеждах, да модулирам себе си най-вече, защото освен двата телефонни разговора, които бях провел, тази среща с Дийн беше първият ми сериозен контакт с човек, след като бях започнал да вземам MDT, и първата ми среща очи в очи, така че не бях много сигурен как ще се чувствам или как ще протекат нещата.

С питиетата пред нас бързо стигнахме до темата Марк Сатън и Арти Мелцер и аз разкрих идеите си за разширяване на сериите за двайсетия век. Но забелязах, че Дийн ме гледа особено. Забелязах как веждите му се сбръчкаха, докато в ума му се оформяха съмнения относно моето душевно състояние. Двамата с Дийн бяхме на свободна практика в К&Д и се засичахме от две години. Изпитвахме здравословно пренебрежение към всичко, свързано с компанията и споделяхме някакъв вид лентяйска етика на работното място, затова този разговор от моя страна за издателски предложения и предвиждане на продажби беше най-меко казано необичаен за него. Аз се сдържах за малко, но после се улових, че излагам пред него параноични теории относно италианската политика и то с малко повече страст и подробности от това, което беше свикнал да чува от мен по който и да е въпрос. Другото нещо, в което ме хвана и което, мисля, го възпря да ме обвини, че съм дрогиран до козирката, беше факта, че не пушех. После реших да засиля объркването му, като взема цигара от него, но само една.

След известно време дойдоха няколко приятели на Дийн и всички вечеряхме заедно. Имаше една двойка на средна възраст, мъж и жена, които бях виждал само веднъж преди, Пол и Руби Бакстър, и двамата архитекти, и една млада канадска актриса на име Сюзън. По време на вечерята дискутирахме много въпроси и бързо стана очевидно за всички присъстващи, включително и за мен, че най-обстойните и сензационно ясно изразени мнения по абсолютно всичко се излъчват от моя край на масата. Влязох в продължителен спор с Пол за относителните достойнства на Брукнер и Малер. Запознах ги с моите увлекателни истории за 60-те години, като включих едно кратко отклонение върху Реймънд Лоуи и аеродинамиката. Това беше последвано от размишленията ми върху историята на Италия и характера на времето, което от своя страна се преля в едно дълго изложение върху неадекватността на западните политически теории, сблъскващи се лице в лице с бързите глобални промени. Един или два пъти, и то сякаш идваше извън тялото ми, като че ли някъде отгоре, имах острото усещане, че седя на тази маса, говоря и през тези бързо отлитащи моменти, докато разсичах пътека през заплетените гъсталаци на синтаксиса и латинските думи, губех реално чувство за това, което казвам, и нямам реална представа дали говоря свързано. Независимо от това, всичко като че ли минаваше доста добре — каквото и да беше — и въпреки леката ми тревога, че се изявявам прекалено много, открих у Пол същото, което бях открил по-преди у Арти Мелцер, някаква възбуда и нужда да продължи да разговаря с мен, сякаш по някакъв начин повдигах духа му, правех го по-силен, зареждах го с възстановителни вълни от енергия. Също така не беше плод на въображението ми, когато малко по-късно Сюзан започна да флиртува с мен, като небрежно докосваше ръката си в моята и задържаше погледа ми. Беше ми възможно да я наблюдавам като се върнах към спора Брукнер — Малер с Пол, въпреки че, не ме питайте защо продължавах, след като със сигурност вече се отегчавах от тази тема, а Сюзан беше поразително красива.

След вечерята отидохме в няколко нощни клуба, първо в Дума, после във Върджилс, после в Мун и още по-късно в Хексагон. Не помня кога точно, но взех още една доза MDT някъде в една от тоалетните. Това, което си спомням, е острата, ярка атмосфера на тоалетна, хората, отразени в огледалата около мен, спомням си някои прецедени през зъби размазани разговори, хора, които се свличаха по белите плочки, като се вглеждаха в себе си — пияни, объркани — сякаш поради някакъв инцидент бяха изпаднали от собствения си живот.

Спомням си, че се чувствах като наелектризиран.

Един все по-озадачен Дийн се прибра вкъщи по някое време след два, същото направи и Сюзан. Появиха се други приятели на Пол и Руби, последвани малко по късно от техни приятели. Тогава Пол и Руби се измъкнаха. След още един час или два се озовах в огромен апартамент в Горен Уест Сайд с тълпа хора, които никога не бях виждал. Всички седяха около една стъклена маса и смъркаха кокаин, но все още аз бях този, който ги надприказваше. Като станах и започнах да се разхождам наоколо по едно време, видях отражението си в едно голямо пищно украсено огледало, монтирано над камина от фалшив мрамор, и разбрах че съм центърът на внимание и че за каквото и да говорех — бог знае, можеше да е за всичко — всеки присъстващ в стаята, без изключение, ме слушаше. В около пет часа сутринта, пет и половина или шест, не помня, отидох с двама души в едно заведение на Амстердам за закуска. Един от тях, Кевин Дойл, беше банкер във „Ван Лун & Съдружници“, занимаваше се с инвестиции и мисля че обещаваше да ми подаде някаква информация, добра информация, и че може да ми помогне да си създам портфолио. Той не спираше да настоява да се срещнем през седмицата, в неговия офис, за обяд, дори само за кафе, в удобен за мен ден.

Другият човек просто седеше там през цялото време и не откъсваше очи от мен.

Накрая, защото рано или късно всички трябваше да си лягат, аз отново се озовах сам. Прекарах деня, кръстосвайки града насам-натам, повечето време пеша, разглеждах неща, на които никога не бях обръщал толкова много внимание преди, например тези гигантски жилищни сгради в Сентрал парк Уест, с кули на покривите и готически корнизи. Спуснах се надолу до Тайм Скуеър, вървях до Грамърси парк и Мъри Хил. Върнах се по посока към Челси, после надолу до Финансовия квартал и Батъри парк. Взех ферибота до Стейтън Айлънд, като стоях на палубата, за да дам възможност на свежия ободряващ вятър да премине право през мене. Взех метрото обратно към центъра на града, влязох в музеите и галериите, места, които не бях посещавал от години. Отидох на един концерт на камерна музика в Линкълн Сентър, взех нещо между обяд и закуска в Джулиънс, четох Ню Йорк Таймс в Сентръл парк и улучих два филма с Престън Стърджес в киното за стари филми в Уест Вилидж.

Малко по-късно се присъединих към още няколко души пак в Зола и накрая се прибрах вкъщи в ранните утринни часове на понеделника.

9

СЛЕДВАЩИТЕ ТРИ-ЧЕТИРИ СЕДМИЦИ се сляха една с друга в едно дълго протежение… от разтегливо време. Бях непрекъснато… какво? С приповдигнат дух? В еуфория? Дрогиран? Недрогиран? Освободен? Раздвижен? Зареден? Отпуснат? Нито един от тези термини не беше подходящ или точен, за да опише преживяването от ефекта на MDT. Независимо от това какъв термин ще използвате, аз вече бях сертифициран консуматор на MDT, вземайки едно, понякога две хапчета на ден и едва успявах от време на време да открадна по някой час сън. Имах чувството, че аз, по-скоро моят живот, се разширява неудържимо и че не след дълго различните пространства, които заемах, физически и иначе, нямаше да са достатъчно големи, за да ме поберат и като логическа последица ще бъдат поставени под огромно напрежение, което ще стигне може би до някаква точка на разрушение.

Отслабнах. Загубих и нишката на времето, така че не знам в кой точно период съм отслабнал, но трябва да е било в рамките на осем или десет дни. Лицето ми се издължи, чувствах се по-лек и в по-добра форма. Не че не се хранех, но ядях предимно салати и плодове. Елиминирах сиренето, хляба, месото, картофите и шоколада. Не пиех бира и газирани напитки, пиех обаче много вода.

Бях много деен.

Подстригах се.

И си купих нови дрехи. Това, че вече едва понасях апартамента си на Десета улица с миризмата на мухъл и скърцащите дъски на пода, не значеше, че трябва да се примиря гардеробът ми да ме кара да се чувствам като продължение на апартамента. Така че взех две хиляди долара от плика в дрешника и отидох до Сохо. Влязох в няколко магазина, после взех такси до Пето Авеню и Петдесет и някоя. В разстояние на може би час си купих тъмносив вълнен костюм, семпла памучна риза и копринена вратовръзка Армани. После си намерих чифт светлокафяви кожени обувки от А. Тестони. Купих си още някои по-всекидневни неща от Барнис. Похарчих за дрехи повече пари отколкото бях харчил през целия си живот, но си струваше, защото новите, скъпи дрехи ме караха да се чувствам освободен и уверен, а също така, нека си призная, като друг човек. Всъщност, за да се преценя в новия си костюм, все едно тествах нова кола, минах няколко пъти по улиците, разходих се нагоре-надолу по Медисън Авеню и около финансовата част на града, бързо преправяйки си път на зиг-заг през тълпите от хора. Докато вършех това, често улавях отражението си в прозорците на разни офиси, в тъмните стъкла на корпоративните сгради, улавях отражението на този спретнат мъж, който изглеждаше сякаш знае точно къде отива и по-важното, какво точно ще прави като стигне там.

Похарчих пари и за други неща, понякога влизах в скъпи магазини, оглеждах се за хубавите, елегантно облечени продавачки и купувах каквото ми падне — писалка Мон Блан, часовник Пулсар, просто заради това инфантилно и смътно упойващо еротично усещане, че съм обгърнат с воал от парфюми и лично внимание. Ще желае ли господинът да премери тази? С мъжете бях по-агресивен, задавах подробни въпроси, разменях информация, както когато си купих кутията комплект с деветте симфонии на Бетовен, записани на живо с автентични инструменти, и въвлякох продавача в спор за разликата между съвременните изпълнителски практики и тези от осемнайсети век. Поведението ми със сервитьори и бармани също беше нехарактерно. Когато влизах в заведения като Солей и Ла Пиня и Рагълс, което започнах да правя доста редовно, бивах труден клиент… няма друга дума за това. Прекарвах прекалено дълго време над списъка с вината, например, поръчвах неща, които не бяха вписани в менюто, или измислях някакви сложни нови коктейли и очаквах барманът да ми ги приготви.

После отивах в клубове като Суит Бейзил и Вилидж Вангард и започвах да бъбря с хората от съседните маси и докато моите богати познания в областта на джаза бяха гаранция, че ще съм водеща фигура във всеки разговор, те понякога караха хората да ми обръщат гръб. Не че бях противен, не бях, но се ангажирах с всекиго и то по много целенасочен начин, независимо на какво ниво, на каква тема, като от всяко запознанство изтисквах до последна капка това, което можеше да предложи — интрига, конфликт, скука, баналност, клюка… нямаше значение. Повечето хора, на които се натъквах, не бяха свикнали с подобно нещо, а някои дори го намираха за много изнервящо.

Все повече също така си давах сметка за ефекта, който произвеждах сред някои от жените, с които се запознавах — или понякога даже не се запознавах, а само наблюдавах… през няколко маси или в другия край на пълна с хора стая. Сякаш това пълно с любопитство и широко отворени очи привличане, което не можех да обясня, но което водеше до интимни, открити разговори и понякога също — защото не бях сигурен в параметрите — до някои крайности. Веднъж по време на изпълнението на Дейл Нунан в Суит Бейзил, една бяла, около трийсетгодишна червенокоса жена дойде в паузата и седна на масата ми. Усмихна се, но не каза нищо. Аз се усмихнах в отговор и също не казах нищо. Повиках сервитьора и тъкмо се канех да попитам какво ще пие, тя поклати леко глава и каза „Non“.

Замълчах и помолих келнера за сметката. Докато излизахме и френетичният Дейл Нунан беше започнал отново да свири, забелязах, че поглежда към мястото, където беше седяла, преди да дойде при мен. Аз също се обърнах назад. Видях мъж и жена на масата, които гледаха към нас, правейки някакви жестове, изразяващи несигурност и в тази кратка, траеща миг жива картина на езика на тялото си помислих, че ме обзема нарастващо чувство на тревога, даже може би паника. Щом излязохме навън, обаче, червенокосата жена ме хвана под ръка, почти ме изблъска напред към улицата и каза:

— О, господи, — с много силен френски акцент — тази гадна писклива духова музика, не можех повече да я издържам. — После се разсмя и стисна ръката ми, като ме привлече към себе си, сякаш се познавахме от години.

Казваше се Шантал и беше тук на гости, дошла от Париж при сестра си и зет си. Опитах се да й говоря на френски, не много успешно, което като че ли безкрайно я очарова и след около двайсет минути и аз се чувствах, сякаш я бях познавал от години. Докато вървяхме по Пето Авеню към Флатайрън Билдинг й разказах за полицаите, които прогонвали младежите, които се събирали на Двайсет и трета улица, за да гледат как полите на жените се вдигат от течението на вятъра. Причината за това течение била тесният ъгъл, който се образува в северния край на сградата, обяснение, което после се изродило в лекция върху овладяване на вятъра при строежа на ранните небостъргачи, точно история каквато момиче при подобни обстоятелства би искало да чуе, но аз успях някак, очевидно, да направя разговора за подпорните К-конструкции и трегери в стените интересен, забавен, даже неустоим. На Двайсет и трета улица тя самата застана пред Флатайрън Билдинг като чакаше нещо да се случи, но тази вечер дори и полъх нямаше и единственото доловимо нещо в диплите на дългата й тъмно синя пола беше едно леко вълнообразно движение. Тя беше разочарована и сякаш й се искаше да тропне с крак.

Хванах я за ръка и продължихме да вървим.

Когато стигнахме до Двайсет и девета улица на Пето Авеню, свърнахме надясно. Миг по-късно тя ми каза, че сме стигнали до хотела й. Каза, че тя и сестра й цял ден са пазарували и че това е обяснението за многото торбички, кутии, опаковъчна хартия, нови обувки, колани и аксесоари, пръснати из целия апартамент. Гледах малко озадачен, но тя въздъхна и каза, че не трябва да обръщам внимание на безпорядъка в стаята й.

На следващата сутрин закусихме в местното заведение, след което прекарахме няколко часа в Метрополитън. Тъй като Шантал имаше още една седмица в Ню Йорк, уговорихме се да се срещнем отново — и, неизбежно след това, отново. Прекарахме едно цяло денонощие заедно, заключени в хотелската й стая, през което време, между другото, вземах уроци по френски. Мисля, че беше изумена колко много успях да науча, и колко бързо, защото когато дойде време за последната ни среща, в Мароканския ресторант в Трибека, говорехме почти само на френски.

Шантал ми каза, че ме обича и е готова да се откаже от всичко, за да дойде да живее с мен в Манхатън. Ще напусне апартамента си в Бастилията, работата си в една агенция за чуждестранна помощ, целия си живот на парижанка. Наистина ми беше много приятно с Шантал и мисълта, че трябва да си тръгне, ми беше противна, но трябваше да я разубедя. Тъй като никога връзките ми не са се развивали толкова лесно, не исках да насилвам късмета си. В същото време обаче не виждах как нашата връзка може на практика да издържи в по-широкия контекст на моя все по-засилващ се навик с MDT. Във всеки случай, начина, по който се бяхме запознали, беше доста нереален — една нереалност, която се усложняваше още повече от личните подробности, които бях споделил за себе си. Бях й казал, че съм инвестиционен аналитик и че разработвам нова стратегия за предвиждания, базирана на комплексна теория. Бях й казал още, че не я каня в апартамента си на Ривърсайд Драйв, защото съм женен — нещастно, разбира се. Моментът на раздялата беше труден, но независимо от това, хубаво беше някой да ми каже — през сълзи и то на френски — че винаги ще ме носи в сърцето си.

ИМАШЕ ОЩЕ НЯКОЛКО запознанства. Една сутрин отидох до жилището на приятеля ми Дийн на Съливън Стрийт, за да взема някаква книга, и докато излизах от сградата се заговорих с една млада жена, която живееше на втория етаж. Според сбития профил на съседите си, който Дийн веднъж беше направил набързо, знаех, че е неомъжена бяла жена, компютърен програмист, на двайсет и шест години, непушачка, с интерес към американското изкуство на двайсети век. Бяхме се разминавали по стълбището няколко пъти преди, но поради начина, по който това става в жилищните сгради в Ню Йорк, с отчуждение и параноя, да не споменавам епидемичната грубост, ние взаимно напълно се игнорирахме. Този път аз й се усмихнах и казах: „Здравейте. Чудесен ден“. Тя изглеждаше изненадана, изучава ме секунда-две преди да отговори: „Ако си Бил Гейтс. Или Наоми Кембъл“.

— Е, може би — казах аз, направих пауза, облегнах се на стената и продължих небрежно, — но ако нещата са толкова зле, може ли да ви почерпя с питие?

Тя погледна часовника си и каза:

— Питие? Сега е десет и половина сутринта — кой сте вие, коронованият принц на Страната на фантазиите?

Разсмях се:

— Може и да съм.

Тя държеше найлонов плик от А&Р в лявата си ръка, а под мишницата на дясната голяма книга с твърди корици, стискаше я здраво, за да не се изплъзне. Забелязах книгата.

— Какво четете?

Тя изпусна дълга въздишка, сякаш казваше: „Човече, заета съм, не виждаш ли… може би някой друг път. “ Въздишката изтъня и тя каза изморено: „Томас Коул. Всичко от Томас Коул.“

— Изглед от Холиоук — казах аз автоматично. — Нортхемптън, Масачузетс, след буря — Волския хомот. — Едва тук можах да се сдържа да не продължа с Хиляда осемстотин трийсет и шеста. Маслени бои върху платно, петдесет и един инча и половина на седемдесет и шест.

Тя смръщи вежди и ме погледна за момент. После остави плика от А&Р на земята. Освободи голямата книга, която държеше под ръка, неловко я поднесе към мен и започна да я прелиства.

— Да — каза тя почти на себе си. — Волския хомот — тази е. Аз се занимавам с това… — Тя продължи разсеяно да прелиства книгата. — Работя върху това проучване за един курс върху Коул и да… — тя вдигна поглед към мен — Волския хомот.

Намери страницата и поднесе книгата към мен, но за да можем и двамата да видим картината както трябва, трябваше да се приближим един към друг. Тя беше нисичка, имаше тъмна коса като коприна и носеше зелен шал, обшит с малки кехлибарени мъниста.

— Не забравяй — казах аз — волския хомот — символ на контрола върху суровата природа. Коул не вярва в прогреса, не и ако прогрес означава изсичане на горите, за да се прокарат железопътни линии. Всеки хълм и долина, пише той веднъж — и то в доста неудачно нашествие в поезията, бих добавил — всеки хълм и долина са се превърнали в олтар на Мамона.

— Хм — замисли се тя върху това. После сякаш започна да преценява нещо друго. — Ти знаеш всичките тези неща?

Бях ходил в Метрополитън с Шантал преди една седмица и бях попил доста информация от каталозите и от монтираните по стените копия, а и наскоро бях чел Американски виждания от Робърт Хюз, както и доста от Торо и Емерсън, така че се чувствах достатъчно уверен, за да кажа: „Да, естествено. Не съм експерт в нито една област, но, да“. Приведох се леко напред и настрани и започнах да изучавам лицето й, очите й. Тя срещна погледа ми. Предложих:

— Искаш ли да ти помогна с това… проучване?

— Би ли го направил? — попита тя тихо. — Можеш ли… искам да кажа, ако не си зает?

— Аз съм коронованият принц на Страната на фантазиите, така че не ходя на работа.

Тя се усмихна за първи път.

Отидохме в нейния апартамент и за около два часа написахме черновата на темата. След около четири часа аз със залитане излязох от сградата.

Един друг път бях в офисите на Кер & Декстър, за да оставя някакъв материал, когато се сблъсках с Клеър Дормър. Въпреки че бях виждал Клеър само един-два пъти преди, я поздравих много сърдечно. Тя току-що беше разговаряла с Марк Сатън по някои проблеми с договорите, така че реших да й кажа идеята си за нейната книга — да я сведе до момчетата, като започне с Оставете това на Бийвър, да я доразвие до Симпсънс и да я озаглави Как се отглеждат синове — от Бийвър до Барт. Тя силно се разсмя от това и с опакото на ръката си ме шляпна по ревера.

После се замисли, сякаш я осени нещо, което до този момент не беше осъзнала.

Двайсет минути по-късно бяхме заедно на една тиха площадка на дванайсетия етаж и си поделяхме цигара.

В тези ситуации не преставах да си напомням, че играя роля, че цялото това нещо е представление, но също толкова често ми минаваше през ума, че изобщо не играя роля и това може би не е театрален акт. Когато бивах в агонията на предизвикан от MDT епизод, изглеждаше сякаш новото ми аз едва ли ще успее да разшифрира старото ми аз, че просто ще се вглежда в него през мъгла, като през прозорец от дебело, пушено стъкло. Изглеждаше сякаш се опитваш да говориш език, който някога си знаел, но вече си забравил, и колкото и да ми се искаше, не можех просто да се върна в предишното състояние, да превключа, във всеки случай не и без огромна концентрация на волята. Често пъти, всъщност, беше по-удобно дори да не го мисля — защо да го мисля? — но едно от нещата в резултат на това беше, че се чувствах малко по-неловко от него с хората, които познавах добре, или по-точно с хората, които ме познаваха добре. Да срещнеш абсолютно непознат човек и да му направиш силно впечатление, представяйки се с нова идентичност, дори с ново име, беше вълнуващо и просто, но когато се виждах с някой като Дийн, например, винаги забелязвах тези погледи — озадачени, изпитателни погледи. Забелязвах също, че Дийн се мъчи да преодолее това състояние, че му се иска да ме предизвика, да ме нарече позьор, клоун, арогантно копеле, докато в същото време имаше желание да останем още заедно и да удължим това уникално преживяване.

Говорих и с баща си два пъти през този период, с него беше още по-лошо. Той е пенсионер и живее в Лонг Айлънд. Звънеше ми от време на време да чуе как съм и разговаряхме по няколко минути, но сега изведнъж започнах да се въвличам в разговори с него, каквито той винаги е копнял да води със сина си, каквито синът му винаги грубо му отказваше — несериозни закачки по отношение на бизнеса и пазарите. Говорехме за борсовия балон, който щеше да се спука. За сливането на Уолдроп и Си Ел Екс, за което пишеха всички вестници тази сутрин. Как това сливане щеше да повлияе на дяловите участия? Кой ще е новият президент на компанията? В началото долавях нотки на недоверие в гласа на стареца, сякаш мислеше, че се подигравам с него, но постепенно се успокои, изглежда го прие накрая, след всичките сухи и безинтересни години, когато сърцето му кървеше, наранявано от сухите и безчувствени глупости на момчето му — ето така трябваше да са нещата. Дори да не е точно както трябва, то не е на милиони мили разстояние. Аз участвах в разговора и за първи път може би говорех с него както бих говорил с всеки друг. Но в същото време внимавах да не изляза извън рамките, защото това не беше същото като объркването, което внасях в главата на Дийн. Това беше баща ми от другата страна на телефонната линия, моят баща — който се вълнуваше, оправяше неща, позволяваше на отдавна заспали надежди да покълнат в съзнанието му, при това почти осезателно… пук! — ще получи ли Еди подходяща работа сега? — пук! — ще започне ли да печели добри пари? — пук! — ще създаде ли внуче?

Затварях телефона след тези сесии с него и се чувствах изтощен, сякаш по някакъв начин бях създал внуче, без чужда помощ, изсипал съм хайвера си на някаква далечна, катализирана версия на мен самия ей там на пода в дневната. После като бързо изреждане на сцените в научно-популярен филм за природата, старото ми аз, сгърчено, напукано, разлагащо се — изведнъж ще се сбръчка и ще се разпадне, от което усилието да се възстанови някаква смислена преценка кой всъщност бях, щеше да се окаже още по-трудна.

НО МОМЕНТИТЕ НА СТРАХ като този бяха доста редки и моето трайно впечатление от този период беше колко хубаво е чувството да си толкова зает през цялото време. Нито за секунда не оставах бездеен. Четях новите биографии на Сталин, Хенри Джеймс и Ървин Талберг. Учех японски по един комплект учебници и касети. Играех шах в интернет и решавах безброй заплетени пъзели. Обадих се по телефона в една радиостанция един ден, за да взема участие във викторина и спечелих целогодишно зареждане с някакви продукти за коса. Прекарвах часове в Интернет и се научих как се правят редица неща — без, разбира се, да правя което и да е от тях в действителност. Научих се как да подреждам цветя и как се разглобява автомобилен двигател.

Едно нещо, което наистина исках обаче и винаги съм искал да се науча да правя, беше как да разчитам ноти. Намерих една страница в интернет, която подробно се обясняваше целият процес и бързо разгада за мен мистерията на дискантите, на басовия ключ, акордите, музикалния ключ и т. н. Излязох и купих свитък ноти, като за начинаещи, няколко известни песни, както и малко по-трудни неща, два концерта и една симфония (Втората на Малер). Само за няколко часа свърших всичко с изключение на Малер, към който пристъпих много внимателно, да не казвам с благоговение. Поради голямата сложност, ми трябваше много повече време, но накрая успях да разчета този величествен водовъртеж от изпълнени с копнеж мелодии и поразителни фанфари, извисяващи се струни и трогателни корали. В около два часа след полунощ в мрачната тишина на всекидневната, след като бях достигнал мощната кулминация, връхната точка в ми бемол на Was du geschlagen, Zu Gott wird es dich tragen! усетих едно от тези настръхвания и потръпване, което премина на вълни през цялото ми тяло, а очите ми се напълниха със сълзи.

Следващата стъпка беше да видя дали мога да свиря по ноти, затова се отправих към Канал Стрийт и си купих един сравнително евтин електрически синтезатор и го поставих в близост до компютъра. Следвах един онлайн курс и започнах да упражнявам гами и елементарни мелодийки, но това изобщо не беше лесно и едва не се отказах. След няколко дена обаче нещо сякаш прещракна и аз започнах да възпроизвеждам няколко прилични мелодии. След една седмица свирех парчета на Дюк Елингтън и Бил Евънс, а скоро след това всъщност започнах да изпълнявам мои собствени импровизации.

Известно време си представях срещи по клубове, пътувания из Европа, дъжд от визитки на мениджъри от звукозаписния бизнес, но не след дълго осъзнах нещо от критична важност: бях добър, но не толкова добър. Можех да свиря „Звезден прах“ и „Никога не ми е минавало през ум“ сравнително добре и може би щях да съм в състояние да свиря всичко от двата сборника ноти за „Добре темперирано пиано“, ако работех над това без да спирам през следващите 500 часа — въпросът беше обаче дали наистина искам да прекарам следващите петстотин часа, упражнявайки се да свиря на пиано?

В тази връзка, предполагам, изникна въпросът какво точно искам да правя?

ПО ТОВА ВРЕМЕ и поради това започна да не ме свърта на едно място. Разбрах, че ако възнамерявам да вземам MDT, ще са ми необходими фокус и структура в живота, и това скачане от един интерес на друг няма да е достатъчно. Трябваше ми план, стабилен курс на действие — трябваше да работя.

Имах още един по-неотложен въпрос за решаване. Какво да правя с 450-те или колкото са там таблетки? Някои от тях можех да продам по за 500 долара хапчето, така че очевидно трябваше да обмисля как да ги… пласирам — при това да ги пласирам сам. Но как точно? Да вися по ъглите на улиците? Да върша амбулантна търговия по нощните клубове? Да се опитам да ги прехвърля на някакъв страховит бабаит с пистолет в хотелската си стая? Имаше прекалено много усложнения и прекалено много възможности. Освен това не ми трябваше много време да преценя, че дори да вземех пълната цена дори на половината от таблетките, 120 000 долара в края на деня бяха нищо в сравнение с потенциалните ползи, които можех да имам, ако просто ги консумирах и ги използвам креативно и смислено. Аз малко или много съм готов с Нова светлина върху периода, например, и с лекота мога да отметна още някои части от поредици, като тази.

Какво друго бих могъл да правя?

Скицирах възможни проекти. Една от идеите беше да изтегля Нова светлина върху периода от Кер & Декстер, да я доразвия и да я превърна в завършено проучване — да разширя текстовата част и да намаля броя на илюстрациите. Друга идея беше да напиша сценарий за филм за живота на Олдъс Хъксли, като се фокусирам върху живота му в Лос Анджелис. Замислях книга върху икономическата и социална история на някои продукти, цигарите може би, опиума, или шафрана, шоколада или коприната, нещо което да може по-късно да стане основа на пищно направени телевизионни серии. Мислех да започна да издавам списание, да открия преводаческа агенция, да създам филмова продуцентска компания или да изнамеря някаква нова интернет услуга… или — не знам — да изобретя и да патентовам някакво електронно устройство, което да стане незаменимо, да получа световно признание на марката в рамките на шест месеца или година и да утвърдя мястото си сред великите имена в пантеона на епонимите на двайсетия век — Кодак, Форд, Хувър, Байер… Спинола. Недостатъкът обаче на тези идеи беше, че те изглеждаха или прекалено неоригинални или прекалено донкихотовски. Всяка от тях би отнела много време и капитал и нямаше гаранция, че накрая — независимо колко съм умен — някоя от тях ще пробие или че продуктът ще е достатъчно привлекателен и продаваем. Затова следващото, което замислих, беше възможността да се върна отново в университета и да взема някаква следдипломна степен. При благоразумна употреба на MDT можех лесно да се сдобия с удостоверения за завършени курсове и да скъся пътя към една закъсняла кариера в… нещо, проблемът беше в какво? Право? Архитектура? Стоматология? Някакъв раздел от науката? Дори само изброяването на тези възможности беше достатъчно да ме върне с двайсет години назад и да започне да ми се вие свят. Наистина ли исках да си навлека цялата тази гадост отново — изпити, курсови работи, да се разправям с професори? От самата мисъл ми се повдигаше. Какво тогава — питах се аз — какво ми оставаше?

Е, какво мислите? Да правя пари.

Да правя пари… как?

С телефонни обаждания.

Хм?

На фондовата борса, глупчо.

10

ТОВА ИЗГЛЕЖДАШЕ ТОЛКОВА очевидно. Четях финансовите страници във вестника всеки ден, разговарях на тази тема със стария, даже развивах подробни истории пред непознати жени, казвах им, че съм инвестиционен аналитик, така че следващата стъпка трябваше да е истинско ангажиране, по някакъв практичен начин, като търгувам ден за ден през компютъра си вкъщи може би, с опции, фючърсни сделки, деривативи, всичко. Това ще е по-добро от всякаква друга работа, която бих намерил, и разбира се, когато си новак, да играеш на пазара е още по-привлекателно. Единственият проблем беше, че нямах истинска представа какво точно са опциите, фючърните сделки и деривативите — знанията ми, при всяко положение, не бяха достатъчни, за да започна да търгувам. Можех да блъфирам, докато лавирах в даден разговор, без съмнение, но това нямаше да ми е много от полза, като се стигне до залагане на истински пари.

Бяха ми необходими един-два часа с човек, който да ми обясни подробно как работят пазарите и след това да ми покаже механизмите в техниката на еднодневното търгуване. Помислих си за Кевин Дойл, мъжа, с когото закусвахме заедно преди две седмици в неделя, този, който работеше за Ван Лун & Съдружници, но доколкото си спомнях той беше доста нафукан човек и един от тези костюмирани служители на Уолстрийт, който най-вероятно ще се присмее на идеята за еднодневно търгуване от домашен компютър. Затова телефонирах на няколко журналисти от сферата на бизнеса, които познавах и им казах, че работя върху раздел на една нова книга на К&Д върху феномена „еднодневно търгуване“. Един от тях отвърна на обаждането ми и каза, че може да ми уреди интервю с негов приятел, който през последната година участвал в еднодневните търгове по интернет и ще му бъде особено приятно да говори за това. Уговорката беше аз да отида в апартамента на този човек, да разговаряме, аз да си водя бележки и да го гледам как действа.

Името на човека беше Боб Холанд и живееше на пресечката между Трийсет и трета Източна и Втора улица. Посрещна ме по боксерки, преведе ме по коридора във всекидневната и ме попита дали искам да се ободря с едно еспресо. В стаята властваше дълга махагонова маса, на която бяха монтирани три компютърни терминала и една еспресо машина Гагиа. Имаше велоергометър между другия край на масата и стената. Боб Холанд беше около четирийсет и пет годишен, слаб и жилав, с оредяваща посивяла коса. Той застана срещу един от терминалите и се вгледа в екрана.

— Това е бърлогата на звяра, Еди, така че ще трябва да… — Той разсеяно придърпа нагоре боксерите си с едната си ръка, като в същото време написа нещо на клавиатурата на компютъра с другата. — …Ще трябва да ме извиниш за облеклото. — Все още разсеяно посочи към кафемашината и почти прошепна думата еспресо.

Заех се с кафето и се заоглеждах наоколо, очаквайки го да заговори отново. Като се изключат масата и непосредственото пространство около нея, стаята създаваше усещане за немара. Беше тъмна, миришеше на мухъл и изглеждаше сякаш от доста време не е виждала прахосмукачка. Мебелите и декорациите също бяха малко претрупани — прекалено претрупани, помислих си аз, за този спартанец, предан воин на НАСДАК.

Предположих, че сигурно се е развел през последните три или шест месеца.

Внезапно, след един дълъг промеждутък от силна концентрация и пресекливо удряне по клавиатурата, през което време аз отпивах от кафето си — Холанд заговори.

— Много хора вярват, че като закупят акции, купуват пропорционален дял от бизнеса. — Той говореше бавно, сякаш изнасяше лекция, но продължаваше да се взира в екрана. — Логически, за да установиш каква е стойността на пропорционалния дял, трябва да определиш стойността на бизнеса. Това е известно като „фундаментален“ анализ, когато проучваш основното финансово здраве на компанията — потенциал за растеж, предвиждани печалби, оборот, неща от този род. — Той направи пауза, удари още няколко клавиша, след което продължи. — Други се интересуват само от цифрите, без да правят почти никаква връзка с базата на бизнеса или текущите оценки. Това са количествените анализатори или „кванти“. Цифроядци. Те смятат, че преценката за неща като експертиза на управлението и пазарен потенциал са прекалено субективни. Купуват и продават изцяло на количествена база, като използват сложни алгоритми, за да намерят и най-малкото отклонение на пазарите. — Той ме погледна бегло. — Ясно ли е?

Кимнах с глава.

— Има още и технически анализи. Това е, когато изучаваш тенденциите в съотношението цена-обем и основно се опитваш да разбереш психологията, която витае около дадени акции.

Докато говореше, той продължаваше да гледа в екрана, а аз продължавах да кимам с глава.

— Търгуването обаче не е чиста наука, Еди. Искам да кажа, че фондовият пазар не може да се закове към една система, поради което съществува мъглявото понятие „традиционно изобилие“, а хората се опитват да обяснят поведението на пазара с термини от психиатрията, биологията, даже с химията в мозъка. Не се шегувам — напоследък наистина имаше предположения, че предпазливостта на инвеститора се потиска от много висок процент брокери и дилъри, вземащи прозак. Така че — той сви рамене — като се има предвид, че никой не знае нищо, не е изненадващо, че повечето инвеститори използват комбинация от трите основни подхода, които ти описах.

През следващия час, час и нещо, все още прав пред масата с вид на човек, който току-що е излязъл от енергична игра на тенис, Боб Холанд доразви горните идеи и се впусна в малки подробности около опциите, предварителните сделки, деривативите, както и за облигациите, обезпечените фондове, глобалните пазари и т. н. Аз си водех бележки, но когато чух обясненията, си дадох сметка, че в общи линии разбирам тези термини, нещо повече, само при мисълта за тези неща, в мозъка ми се отключва голям запас от знания, знания, които вероятно несъзнателно съм трупал през годините.

Като приключи с общата картина — как оперират инвестиционните банки и управителите на фондове — той започна да обяснява еднодневните търгове.

— И тук идват хората като мене — каза той — новите парии на Уолстрийт. Преди десет години бяха типовете LBO, които купуваха акции със заемни средства, изживявайки се като филмовия герой Гордън Геко. Сега генийчетата с бейзболни шапки са тези, които седят пред компютрите вкъщи и търгуват трийсет-четирийсет пъти на ден, като избират осминки, шестнайсетинки даже трийсет и вторинки от една точка на акция, и затварят позициите си преди приключване на търга. — Той погледна встрани от екрана право към мен, за втори или трети път, откакто бях дошъл. — Обвиняват ни, че опорочаваме пазара и създаваме несигурност в цените на акциите, но това са глупости. Така казваха и през осемдесетте години за предприемачите. Ние сме просто новата вълна, Еди, електронните еднодневни търгове са хайверът на технологията и регулаторните промени. Толкова е просто, това е прилив, постоянно движение, постоянна промяна, това е естеството на нещата. — Той отново повдигна рамене и се обърна към екрана.

— Имам предвид, ела тук — погледни това.

Аз пристъпих бързо напред и застанах зад него. На средния екран, този на който той работеше, видях колони от гъсто изписани цифри, дроби и проценти. Той посочи нещо на монитора — ATRX, борсов символ за една биотехнологична компания, и каза:

— Тази отвори на около шейсет долара за акция и току-що се оттегли малко и предлага 59 и 3/8… а офертата е — той посочи друга част от екрана — е 59 и 3/4, това прави 3/8 разлика в цената. И ето как стоят нещата, благодарение на най-новия софтуер и на регулаторните промени, въведени от комисията по ценните книжа, аз мога да търгувам в рамките на тази разлика и то тук, в собствения си хол.

Той маркира редицата от цифри след символа ATRX и гледа известно време в нея. Провери един от другите екрани, върна се до първия и написа нещо. Изчака няколко секунди и написа още нещо. Пак изчака с една ръка, вдигната във въздуха, след което тихо каза ,Да“.

Обърна се към мен и обясни какво беше направил. Като използваше тази нова програма за търгове, беше открил, че има трима брокери, клиенти за офертата на ATRX, и двама, които предлагат. Предполагайки, че ATRX ще реагира и ще се върне към предишната цена, той се възползва от голямата разлика и предложи 59 и 7/16 за 2000 акции, което беше 1/16 в повече от най-добрата цена, предложена от брокерите. Предлагайки цена, по-висока от тяхната, Холанд беше на първа позиция за осъществяване на сделката. Първите 2000 акции за продажба на борсата отидоха при него на цена 59 и 7/16. Много скоро той ги предложи за продажба на цена 59 и 11/16, която все още беше по-ниска от исканата цена, обявена от големите брокери. Предположението на Холанд беше вярно и акциите бяха взети от ръцете му почти веднага. Само за 15 секунди и няколко удара по клавиатурата на компютъра той беше направил чиста печалба от 500 долара и беше намалил разликата с 1/8 на точка.

Попитах го колко такива търга прави на ден.

Холанд за първи път се усмихна. Каза, че прави по около трийсет търга всеки ден, повечето с акции от по 1000 или 2000 и рядко отделя повече от десет минути за търг.

Той отново се усмихна и продължи:

— Е, не всичките са като този, но доста от тях са. — Замълча. — Цялата работа е да откриеш гребена на вълната в схемата и да се включиш бързо.

— Искаш да кажеш, че не зависи само от това кой има най-много информация?

— Глупости, не. С всичките индикатори, които са на разположение в наши дни, просто получаваш объркващи сигнали. Глупости, не.

Сега, след като бях задържал вниманието му, го бомбардирах с още въпроси. Доколко трябва да е предварително подготвен за всеки ден на борсата? По колко позиции държи постоянно отворени? Какви комисиони плаща?

Докато отговаряше на всеки един от въпросите ми, Холанд постепенно започна да се отдалечава от екрана на компютъра върху масата. После се зае да си прави еспресо, но в момента, в който кафето стана и той започна да го пие, беше вече достатъчно откъснат от работата си, за да забележи, че е само по боксери и се почувства неудобно. Изхвърли остатъка от кафето си, извини се и се запъти към другия край на хола към стая, която предположих, че е спалня.

В негово отсъствие отидох да погледна компютъра отново. Това беше изумително… беше спечелил 500 — цената на една доза MDT — само за петнайсет секунди! Аз определено исках да се науча да правя това, защото ако Боб Холанд можеше да изпълни трийсет поръчки в един ден, бях сигурен, че аз ще се справя със сто или повече. Като се върна в джинси и тениска, го попитах какво трябва да направя, за да се науча. Той ми каза, че най-добрият начин да се включиш в еднодневни търгове е просто да го правиш — да търгуваш и че повечето от брокерите в интернет подпомагат, като предлагат безплатен достъп до игри- симулации на търгове и обучение на живо.

— Игрите-симулации — каза той с тон, който беше започнал да става все по-надут — са един отличен начин да развиеш уменията си, Еди, и да добиеш увереност при обявяването на покупко-продажба без всъщност да поемаш рискове.

Накарах го да ми препоръча някои брокери в интернет и пакети софтуер за търгове и докато записвах тези неща, продължавах да изстрелвам въпроси. Холанд отговори на всичко, което го попитах и то много разбираемо, но забелязах, че става малко притеснен, сякаш нивото и естеството на въпросите ми излизаха от рамките, за които се беше спазарил — сякаш усещаше, че отговаряйки, препредавайки тази информация, той може би пуска в киберпространството някакво чудовище от рода на Франкенщайн, някакъв отчаян, гладен индивид, способен на кой знае какви финансови варварщини.

Мина известно време, Холанд беше изцяло фокусиран върху мен. На практика той ставаше все по-загрижен след всеки нов въпрос и започна да влага нотка на предпазливост в отговорите си.

— Слушай, започни с нещо малко, започни със стотина акции първия месец или поне докато се окопитиш…

— Хм.

— …и не се въодушевявай прекалено много, ако имаш успешен ден — един добър ден на борсата не означава че си Уорън Бъфет. Следващият търг, който вземеш, може просто да издуха цялата ти сметка…

— Хъм.

— …и когато влезеш в търг, гледай да си наясно как очакваш да се движи, ако започне да върви в обратна посока — излизай!

Импулсивно ми се искаше да кажа Да, да, да на всичко това, и Холанд забеляза това. Аз обаче все още не се отказвах да го слушам по простата причина, че колкото повече ме предупреждаваше за потенциалните опасности в еднодневните търгове, толкова повече се вълнувах от перспективата да си отида вкъщи и действително да се захвана с това.

Докато пъхах тефтерчето в джоба на якето си и започнах да го обличам, Холанд засили малко скоростта.

— Търговете могат да станат много интензивни, да знаеш. — Направи пауза, после изговори на един дъх, като скоропоговорка. — Никога не вземай пари назаем от членове на семейството или приятели, Еди — имам предвид, за да търгуваш на борсата или за да излезеш от някаква тръжна криза. — Погледнах го леко разтревожен. — И не започвай да лъжеш, за да прикриеш загубите си.

В гласа му имаше нотки на отчаяние. Останах с впечатлението, че говори не толкова на мен, колкото на себе си. Останах още с впечатлението, че не му се иска да тръгвам.

Аз обаче исках и това беше много лошо — но се поколебах. Стоях в средата на стаята и слушах, докато ми казваше как напуснал работата си като маркетинг директор, за да се захване с еднодневни търгове и как след шест месеца жена му го напуснала. Каза ми, че ставал нервен и раздразнителен, ако не може да търгува — например в неделните дни или посред нощ и как търгуването на практика обсебило целия му живот. Продължи, за да каже, че не е способен да събере пари в брой в сметката си, и как често пъти дори не си прави труда да отваря извлеченията от борсата.

— Защото не искаш да видиш размера на загубите ли? — попитах аз.

Той потвърди с кимане на глава.

Продължи, като навлезе още по-дълбоко в изповедния тон и започна да разказва за податливия си към пристрастяване характер и как, ако не към едно, се пристрастявал към друго нещо в живота…

Докато траеше всичко това, единственото, за което можех да мисля, беше колко поразителено този малък пасаж от електронна реклама наподобаваше кратко, но сложно джаз соло. Много скоро аз вече дори не чувах какво казва Холанд, не различавах ясно думите, защото вече не бях там, бях потънал в някакво внезапно мечтание, налудничава идея за възможности. Разбрах, че Холанд се беше препъвал в мрака, обирайки случайни шестнайсетинки от точката тук-там, съвсем очевидно извършвайки по-често грешни, отколкото правилни операции. Но това нямаше да се случи с мен. Аз ще знам кои акции да купувам, кога да ги купувам и защо.

Аз ще съм добър в това.

Когато най-после се измъкнах и се върнах на Десета улица, главата ми все още беше замаяна. Но когато отворих вратата на апартамента и пристъпих в хола, изведнъж се почувствах потиснат, с неестествени размери — сякаш всеки момент щях да усуча ръка около главата си и ще избутам лакътя си през прозореца, за да се побера в жилището. Започнах да се чувствам също някак огорчен, като че ли нетърпелив, че все още не съм натрупал пари от еднодневните търгове — огорчен и дълбоко в себе си отчаяно нуждаещ се от разни неща… от още един нов костюм, два нови костюма, обувки, няколко чифта обувки, както и нови ризи и вратовръзки, и може би още някои нови уреди, по-добра стереоуредба, дивиди плейър, лаптоп, истинска климатична инсталация, и просто повече стаи, по-просторни коридори, по-високи тавани. Глождеше ме чувството, че ако не се размърдам, ако не започна да се движа напред и нагоре, освен ако не сменя формата си, ако не се преобразя по някакъв магически начин, не метаморфозирам в нещо друго, вероятно, не знам, ще експлоадирам…

Сложих скерцото от Деветата симфония на Брукнер и замарширувах из апартамента като бронирана танкова дивизия, състояща се от един човек, мърморех си под носа и претеглях възможностите. Как щях да се придвижа напред? Как трябваше да започна? Скоро обаче осъзнах, че нямам чак толкова голям избор, защото парите в дрешника се бяха стопили до няколко хиляди долара, което беше почти колкото имах в банковата си сметка — и тъй като, нека приемем реалността, няколко хиляди долара плюс още няколко хиляди долара трябваше да служат за всякакви цели и да покрият всички належащи нужди, няколко хиляди долара, всичко което притежавах на този свят, освен една кредитна карта, си бяха само няколко хиляди долара.

Като взех все пак каквото беше останало в дрешника, отново отидох да пазарувам. Този път се насочих към Четирийсет и седма улица и купих два четиринайсет инчови телевизора, един лаптоп и три комплекта софтуер — два за инвестиционни анализи и един за търгове в интернет. Като пренебрегнах идеята на Боб Холанд, че прекалено много информация води до объркващи сигнали, купих Уолстрийт Джърнъл, Файненшъл Таймс, Ню Йорк Таймс, Лос Анджелис Таймс, Уошингтън Поуст, последните броеве на Иконъмист, Берънс, Нюзуик, Дъ Нейшън, Харпърс, Атлантик Мантли, Форчън, Форбс, Уайърд, Върайъти и десетина други седмични и месечни издания. Купих още цял свитък чужди вестници, поне тези, от които можех да схвана нещо — Ил Соле 24 Оре и Кориера дела Сера, но и такива като Ле Фигаро, Ел Пе и Франкфуртър Алгемайне Цайтунг.

Като се прибрах в апартамента, звъннах на един приятел, електроинженер, и го накарах да ми даде инструкции по телефона как да свържа двата нови телевизора с вече съществуващата кабелна връзка. На него му беше много трудно и искаше да дойде да ги монтира, но аз настоях само да ми обясни, за бога, да ми го обясни по телефона и да ме изчаква, докато си записвам. Това беше нещо напълно различно от всичко, с което бих се наел при нормални обстоятелства — да сменя контакт, да речем или бушон, но независимо от това успях да изпълня инструкциите бързо, дума по дума и в резултат скоро и трите телевизора работеха един до друг в хола. След това свързах лаптопа с компютъра на бюрото ми, инсталирах програмите и влязох в интернет. Направих малко проучване за борсовите агенти и използвах кредитната си карта, за да отворя сметка в една от по-малките компании. После взех вестниците и списанията, които бях купил и внимателно ги разстлах навсякъде из апартамента. Поставих всичкия материал за четене, отворен на съответната страница върху всички възможни плоскости — бюрото, масата, столовете, рафтове, дивана, пода.

Следващите няколко часа отлетяха като няколко секунди. Прекарах ги в нервно сноване пред петте екрана като попивах информация — и то в количества, пред които предишните ми усилия изглеждаха като от ледниковия период. Трите телевизионни екрана излъчваха различни новини и предавания за финансови услуги — CNN, CNNfn и CNBC — различни притоци на огромния глобален порой от информация, анализи и мнения. Агентът, при който се регистрирах — Клондайк Индекс, — даваше квоти в реално време, коментари на експерти, последни новини и хипервръзки с голям брой различни инструменти за проучване и симулативни игри. На екрана на другия компютър влязох в страници като Блумбърг, The Street.com, Quote.com, Raging Bull и The Motley Fool. От време на време пикирах над камарите вестници, които бях събрал, и четях статии за всичко и на всякакви теми… Мексико, естествено, но също и за генномодифицираните храни, мирните преговори в Близкия изток, алтернативната рок музика, тенденцията към спад в металургията. Статистика за престъпността в Нигерия, електронна търговия, Том Круз и Никол Кидман, Баските сепаратисти, международната търговия с банани…

Каквото ми попаднеше.

Разбира се, нямах ясна представа какво точно правя, нямах изградена стратегия, всичко беше въпрос на случайност, но аз гравитирах около идеята, че колкото повече данни складирам в мозъка си и колкото по-разнообразни са, толкова по-уверен ще съм, когато стигна до вземането на тези прословути решения за части от секундата.

И като стана дума за това — какво чаках? Нямах много свобода на действие, финансово, но ако наистина исках, можех да се включа в някакъв търг за секунди. За да регистрирам поръчка, единственото, което трябваше да направя, беше да избера борса, да вкарам данните за вида транзакция и броя на акциите, които искам, и да натисна бутона „изпрати поръчката“.

Реших да започна на следващата сутрин.

Както се въртях в стола си на колелца, в 10 часа сутринта, спрях, за да огледам апартамента. Той изглеждаше като че ли е мутирал през последните двайсет и четири часа. По-малко разпознаваем от преди, по-малко приличащ на място за живеене, той беше, да използвам думите на Боб Холанд, като бърлога на докаран до умопомрачение маниак. Навлязъл твърде навътре в това, обаче, нямаше да ставам придирчив, завъртях се със стола с лице към двата монитора върху бюрото и започнах да се оглеждам за подходящи акции за купуване. Преправях си път през безкрайни списъци, от които да избирам, вътрешни списъци, широко разгласени списъци, но накрая се вслушах в инстинкта си и се спрях на една средно голяма софтуерна компания в Пало Алто, наречена Диджикон, която изглеждаше добре позиционирана за предварителен търг. Тя току-що беше минала през дълъг период на търговия с много тесен диапазон в цената, но в момента изглежда излизаше от него. Всъщност, в пролуката от време, което ми трябваше, за да избера Диджикон и да въведа някои свързани с нея данни в програмите за анализ, цената на акциите на компанията се вдигна с половин точка. Сметката, която бях открил в Клондайк, беше с високи брокерски такси и удържаха големи лихви, но пък позволяваха до 50 процента облагодетелстване при отваряне на депозитите. Така че изпратих поръчка за 200 дяла от Диджикон, на цена 14 долара за акция. През следващия половин час закупих общо 500 акции в шест други компании, използвайки всичките си налични фондове, след което прекарах остатъка от деня в следене на тези компании, опитвайки се да доловя някакви сигнали за продажба.

Късно сутринта и в ранния следобед всички с изключение на една от избраните от мен акции, вдигнаха цените, и то в доста широк диапазон. Бързо взех решения от кои да се отърва. Диджитон например стигнаха до 17 и 3/8, но реших че няма да отидат по-нагоре, затова ги продадох и реализирах печалба от 600 долара, по-малко от комисионата и таксата за транзакцията, разбира се. Други акции се вдигна от 18 и 1/2 точки на 24 и 3/4, друга една от 31 на 36 и 7/16. Като се отървах от тези акции, избирайки точния момент, успях да увелича основния си фонд от 7000 на 12 000 долара и през последните два часа на търга продадох всичко, освен акциите на US-Cova. Това бяха акции, които не мръднаха през целия ден, въпреки сигналите, че покачването е неизбежно. Ядосах се от това, защото докато избирах тези компании, получих някакво почти физическо усещане за тях… неясна тръпка дълбоко в стомаха — или поне така ми се стори в момента. Във всеки случай, всичките други акции се бяха вдигнали и не можех да проумея защо тази точно не играеше по правилата.

Без да се разколебавам, пуснах поръчка за още 650 акции в US-Cova, по 22 долара за акция. След около двайсет минути екранът просветна и US-Cova започна да се движи. Покачи се с две точки, после с още три. Гледах как цената на акциите просто се катери нагоре. Като стигна 36 долара, изписах поръчка за продажба, но я задържах, като изчаках още едно покачване и я пуснах, когато цената удари 39 долара, разлика от 17 долара за малко повече от час.

Благодарение на това, при затваряне на борсата този първи ден аз имах над 20 000 долара в сметката си. Като извадя първоначалните 7000 долара и таксите, това означаваше, че съм с около 12 000 долара печалба само за един ден. Това очевидно беше дребна работа на фондовата борса, но беше много повече от това, което изкарвах за половин година, списвайки каталози на свободна практика. Това, разбира се, беше удивително, но ме осени също мисълта какъв невероятен късмет бях извадил — да избера седем компании и седемте да се окажат печеливши, и то в един умерено добър ден, когато пазарите затвориха само с 12 точки покачване. Беше изключително. Как го бях направил? Късмет ли беше? Опитах се да преповторя цялото нещо, да проследя стъпките си и да видя дали мога да възстановя в паметта си кои сигнали бях ползвал, какво преди всичко ми беше подсказало и довело до тези сравнително непознати, нископрофилни компании, но това се оказа един невъзможен за проследяване лабиринт. Прегледах отново дузина тенденции, пуснах и изгледах програмите за анализ и в един момент се улових, че лазя по пода на апартамента по разгърнатите страници на огромните вестници и лъскавите списания, търсейки някаква статия, която смътно си спомнях, че бях чел, и която може би ми беше подсказала нещо — или ми е дала искра за някаква идея, насочила ме е към нещо или го е предотвратила. Просто недоумявах. Може би бях чул нещо по телевизията, някаква забележка, измъкната от ръкава на някой от стотиците инвестиционни анализатори. Или съм се натъкнал на нещо в чат рума или на таблото за съобщения или в уеб пространството.

Опитът да пренасоча умствените си координати към точните моменти, в които бях избрал тези фондове, беше все едно да се мъча да вкарам паста за зъби обратно в тубата и не след дълго се отказах. Но заключението, което можех да си извадя от това, беше, че вероятно съм използвал фундаментални и количествени анализи в почти еднакви пропорции, и даже да не успея да приложа точно същото съотношение при следващия случай, и никога да не възстановя условията през този точно ден, определено бях на прав път. Освен ако, естествено — непоносима мисъл — това не беше някакъв вид щастлива случайност, епичния удар, късмета на новака. Не вярвах сериозно, че е така, но все още исках да знам със сигурност и нямах търпение да търгувам отново на следващия ден. Което означаваше да продължа с подготвителните дози от данни и — естествено — от MDT-48.

СПАХ ТРИ-ЧЕТИРИ ЧАСА тази нощ и когато се събудих — което беше доста внезапно, заради една аларма на кола от улицата — ми трябваше доста време да осъзная къде съм и всъщност кой съм. Преди да ме стресне алармата и да ме събуди, бях по средата на някакъв особено жив сън, който се развиваше в стария апартамент на Мелиса на Юниън Стрийт в Бруклин. Всъщност в съня не се случваше кой знае какво, но той ми създаваше усещане за някаква насочена виртуална реалност, изнизваха се кадри и детайли в едър план, имаше даже звуци, шумове… будещи спомени, напомнящи стенания, звуци от радиаторите, например, затръшване на врати долу в хола, детски гласове, идващи от улицата.

Окото на съня, обективът на камерата, се плъзгаше по миришещите на смола чамови дъски на пода, по различните стаи на този железопътен апартамента, като улавяше всичко, грапавините по дървото, всяка криволичеща жилка и чеп по него… кълбета прах, едно списание Дъ Нейшън, една празна бутилка от Гролш, един пепелник. После, плъзгайки се нагоре, улови дясното стъпало на Мелиса, босо, и кръстосаните й крака, също боси, и тъмносиния копринен комбинезон, с който беше облечена, и който се набръчкваше при всяко нейно привеждане напред и разкриваше половината й гърди. Дългата й лъскава черна коса се спускаше по раменете и ръцете и отчасти закриваше лицето й. Тя седеше умислено в един фотьойл и пушеше. Аз седях на пода и бях — предполагам — малко по-малко привлекателен. После, което трябваше да е след няколко секунди, се изправих на крака и обхватът на камерата — с олюляване — се измести нагоре заедно с мене. Когато се обърнах, всичко се завъртя и в някакъв панорамен обхват на стаята, улових закачените на стената черно-бели снимки, снимки на стария Ню Йорк, които Мелиса винаги много харесваше; улових полицата на камината, излязла от употреба, и над нея огледалото, а в огледалото — за миг — аз самият, облечен в сакото от рипсено кадифе, което имах тогава, и изглеждащ толкова слаб, толкова млад. Все още движейки се в кръг, видях отворената двойна врата, която свързваше тази стая със спалнята отсреща, а после, застанал в рамката на вратата, видях Върнън, с буйна коса и гладко лице, с коженото яке, което постоянно носеше. Огледах го много добре, вгледах се в ясните му зелени очи и високите скули, и за няколко секунди той като че ли разговаряше с мен. Устните му се движеха, но не можех да чуя нищо от това, което казваше…

После обаче изведнъж всичко изчезна, алармата от Десета улица виеше жално, а аз се обърнах, спуснах краката си от леглото, като дишах тежко с чувството, че съм видял призрак.

Неизбежно, следващият образ, който се настани в главата ми, беше друг един Върнън, но това беше Върнън десет-единайсет години по-късно, Върнън, почти без коса, с лице, обезобразено и насинено, Върнън, с тяло, наклонено върху дивана в друг един апартамент, в друга част на града…

Бях забил поглед в килима на пода до леглото, в сложните, безкрайно повтарящи се мотиви на шарките и много бавно поклатих глава наляво-надясно. Откакто бях започнал да вземам таблетките MDT преди няколко седмици, не бях се замислял сериозно за Върнън Гант — въпреки че моето поведение спрямо него, откъдето и да го погледнеш, беше отвратително. След като го намерих мъртъв, аз буквално обискирах спалнята му, след което откраднах пари и лични вещи, които бяха негова собственост. Дори не отидох на погребението му — убеждавайки се, без никакви основания, че така би искала Мелиса.

Станах от леглото и бързо отидох в хола. Взех две хапчета от керамичната купичка на дървената етажерка над компютъра — която допълвах всеки ден — и ги глътнах. Още, без съмнение беше така, нещата, които бях взел, сега по право се полагаха на сестрата на Върнън, не знам за таблетките, но онези девет хиляди вероятно щяха да й послужат добре.

Със свит на топка стомах се пресегнах зад компютрите за да ги включа. После погледнах ръчния си часовник.

Беше 4:58 сутринта.

Аз обаче сега лесно бих могъл да й удвоя тази сума и може би да й изкарам много повече, ако вторият ми ден на борсата мине добре — но нямаше ли това да е един вид разчистване на сметките?

Изведнъж почувствах гадене.

Това определено не беше начинът, по който си представях подновяването на връзката си с Мелиса. Втурнах се към банята и тръшнах вратата след себе си. Приведох се над тоалетната чиния. Но нищо не се случи, не успях да повърна. Останах така около двайсет минути, дишайки тежко, с буза, опряна в студения порцелан на ръба на чинията, докато накрая усещането премина, или по-точно чувствата… защото странното беше, че когато се изправих отново, за да се върна в хола и да започна да работя на бюрото си, вече не ми беше лошо и чувството за вина беше изчезнало.

ТЪРГУВАНЕТО ТОЗИ ДЕН беше много активно. Избрах си ново малко портфолио от акции, с които да работя, пет средно големи компании, изтръгнати от неизвестността и малко или много в добро състояние. Рано сутринта, докато си пиех кафето, бях видял справки в няколко статии във вестниците, а по-късно безброй справки в безброй уеб страници — за US-Cova и изключителното й представяне предишния ден. Диджикон и една-две други компании бяха също бегло споменати, но нямаше никаква ясна картина, която да обясни какво се беше случило, и дали би било възможно да съществува някаква връзка между отделните споменати компании. Като ехо отекваше общото мнение, че въпреки астрономически малкия шанс някой напосоки да избере седем печеливши компании, в този момент и при липсата на всякакви други доказателства, съществува вероятност моят зашеметяващ успех да е бил просто въпрос на късмет.

Скоро стана очевидно обаче, че тук действа и още нещо. Защото — точно като предния ден — всеки път, когато попаднех на някаква интересна компания, с мен ставаше нещо, физически. Усещане, което мога да обясня само като го сравня с електрическо зареждане, обикновено точно под гръдната кост, малък прилив на енергия, която бързо се разливаше на вълни по цялото ми тяло, а после протичаше в атмосферата на стаята, като изостряше цветовете и правеше звуците по-отчетливи. Имах чувството, че съм свързан с някаква огромна, необхватна система, задействан съм като незначителна по размери, но активирана фибра, пулсираща на верижното табло. Първите акции, които избрах, например, да ги наречем V, започнаха да се вдигат пет минути след като бях изпратил поръчка за закупуване. Следях ги, като в същото време слухтях по различните уеб страници, търсейки да закупя още нещо. Поради това с нарастваща увереност установих, че сърфирам по фондовия пазар през ранната половина на сутринта, скачайки от една компания на друга, продавайки V с печалба и веднага влагайки я във W, които на свой ред бяха продадени точно навреме, за да се финансира плячката в X.

Добивайки увереност обаче, започнах да губя търпение. Исках да играя с повече жетони, с по-голям капитал, с повече средства. До средата на сутринта малко по малко бях стигнал до 35 000 долара, което беше добре, но за да направя истински пробив на пазара, може би се нуждаех да започна с тази сума удвоена три или четири пъти.

Позвъних в Клондайк, но те не предлагаха заем по-голям от 50 процента от наличния капитал. Тъй като нямах много вземане-даване с моя банков агент, не ми се искаше да опитвам с него. Нито си въобразявах, че някой от познатите ми има излишни 75 000 долара, или че някоя легитимна финансова фирма би откъснала от сърцето си такава една сума просто така, затова, понеже парите ми трябваха в момента и знаех точно как да ги използвам, оставаше ми само още една възможност.

11

ОБЛЯКОХ ЕДНО ЯКЕ и излязох от апартамента. Тръгнах надолу по Авеню А, минах покрай Томпкин Скуеър парк и се спуснах към Трета улица към една закусвалня, в която често ходех. Мъжът на касата, Нестор, беше местен човек и знаеше всичко, което става в квартала. Той сервираше кафе и мъфини, чийзбургери и сандвичи с риба тон в това заведение от двайсет години и беше свидетел на всички радикални промени и разчиствания на сметки, обособяването на по-висшата класа и крадливото посегателство на високоетажните жилищни сгради. Хора идваха и си отиваха, но Нестор беше все там, връзка със стария квартал, който дори аз си спомнях от детството си — Луизаида, латиноквартала с малките барчета и заведения, с възрастните мъже, които играеха на домино, салсата и меренгето, които струяха от всеки прозорец, а по-късно появата на Азбучния град от опушени сгради и продавачи на дрога, бездомници, които се подвизаваха в кашони в Томпкинс Скуеър парк. Често разговарях с Нестор за тези промени, а той ми разказваше разни истории, някои от които караха косата ми да настръхне, за разни местни особняци, от старото време, магазинери, полицаи, адвокати, проститутки, брокери, лихвари-кожодери. Това му беше доброто на Нестор, той познаваше всички — даже мен познаваше, анонимен неженен бял мъж, който живее на Десета улица от пет години и е някакъв там журналист или нещо такова. Така че като влязох в заведението му и седнах на бара, го попитах дали познава някой, който би могъл да ми заеме пари в брой и то спешно — свръхлихвата няма да е никаква пречка — той не трепна, просто ми донесе чаша кафе и ми каза да не мърдам оттам.

След като обслужи няколко клиента и почисти две-три маси, той се върна в моя край на бара, избърса плота на мястото, където седях, и каза:

— Преди италианците се занимаваха с това, нали? Предимно италианците, докато… е…

Замълча.

Докато какво? Докато на Джон Готи му го навряха в задника, а Сами Бика влезе в програмата за протекция на свидетели? Какво? Трябваше да гадая ли? Това беше другата особеност на Нестор, той често пъти предполагаше, че знам повече, отколкото всъщност знаех. Или може би просто забравяше с кого говори.

— Докато какво? — попитах аз.

— Докато Джон Младши пое нещата. Голяма каша е тези дни.

Близко бях.

— А сега?

— Руснаците. От Брайтън Бийч. Преди работеха заедно, те и италианците, или поне не работеха един срещу друг, но нещата сега са различни. Екипът на Джон Младши — очевидно — не може да катурне и будка за цигари.

Никога не успявах в преценката си за Нестор — дали беше просто муха на стената в квартала или беше свързан по някакъв начин? Не знаех. Но и как бих могъл да знам? Кой, по дяволите, бях аз!

— Напоследък — продължи той — наоколо се навърта един човек, Генади. Идва почти всеки ден. Говори като имигрант, но не се оставяй да те подведе. Много е корав, също като чичовците си, минали през съветския Гулаг. Те тази страна я имат за майтап.

Свих рамене.

Нестор гледаше право в мене

— Тези момчета са луди, Еди. Вярвай ми. Ще те срежат през кръста, ще ти смъкнат кожата, ще я одерат до главата, ще я завържат на възел отгоре и ще те оставят да се задушиш в нея.

Изчака информацията да потъне в мен.

— Не се шегувам. Така са постъпвали муджахидините с някои от руските войници, заловени в Афганистан. Тези неща се предават от човек на човек. Хората ги научават. — Той направи пауза, продължи да забърсва. — Генади идва, Еди, ще му кажа за теб, но внимавай какво вършиш.

После застана встрани от бара и каза:

— Тренираш ли? Изглеждаш страхотно.

Аз му се усмихнах, но не казах нищо. Явно озадачен, Нестор се премести при друг клиент.

Седях там около час и изпих четири кафета. Прегледах набързо два вестника, после отделих малко време да мина през разширяващата се база от данни, намираща се между двете ми уши, като избирах от там неща, които бях чел за руската мафия — Организацията, Брайтън Бийч, Малката Одеса на морето.

Опитвах се да не мисля прекалено много за това, което ми беше казал Нестор.

Някъде към обяд заведението се напълни с хора и аз започнах да мисля, че най-вероятно си губя времето, но тъкмо когато се надигнах, за да си тръгна, Нестор ми кимна иззад бара. Огледах се внимателно наоколо и видях през вратата да влиза мъж на около двайсет и пет години. Беше слаб и жилест, носеше кафяво кожено яке и тъмни очила. Седна в едно сепаре от другата страна на заведението. Аз останах на мястото си и гледах с крайчеца на окото как Нестор му сервира кафе и разговаря с него известно време.

Нестор се върна към бара, като по пътя си взе няколко чинии от масите. Сложи чиниите на рафта до мен и шепнешком каза:

— Аз гарантирах за тебе, окей, отивай сега и говори с него. — После насочи показалеца си към мене и каза — Не ме излагай, Еди.

Аз кимнах с глава и се завъртях на стола си. Запътих се към дъното на бара. Вмъкнах се в сепарето срещу Генади и кимнах за поздрав.

Той беше свалил слънчевите очила и ги беше оставил настрана. Имаше поразително сини очи, грижливо поддържана леко набола брада и беше обезпокоително слаб и изпит. Хероин? Още веднъж, какво знам аз? Чаках той да заговори.

Но той не започна пръв. След една нелепа пауза, направи едно едва доловимо движение с глава, което аз възприех като знак, че аз мога да започна. Прочистих гърлото си и казах:

— Трябва ми краткосрочен заем от седемдесет и пет хиляди долара.

Генади опипа меката част на лявото си ухо и след секунда поклати отрицателно глава, не.

Аз чаках — чаках го да каже още нещо, но явно това беше всичко.

— Защо не? — попитах аз.

Той се изсмя саркастично.

— Седемдесет и пет хиляди долара? — поклати отново глава и отпи от кафето си. Имаше много силен руски акцент.

— Да — казах аз — седемдесет и пет хиляди. Това такъв голям проблем ли е? Господи.

Ако се стигнеше до там, знаех, че на това момче няма да му трепне окото да забие нож в сърцето ми, и ако Нестор беше прав, това би било най-малкото, но за мен отношението му беше много дразнещо и не ми се играеше тази игра.

— Да — каза той, — голям проблем. — Аз тебе не виждал преди. А вече не те харесвам.

— Да ме харесваш? Какво общо има това, по дяволите, с всичко останало? Не те каня на любовна среща.

Той трепна, направи движение — може би дори се канеше да се пресегне към нещо, нож или пистолет, но размисли и просто се огледа наоколо през рамо, може би ядосан на Нестор.

Реших да го притисна.

— Мислех, че вие руснаците сте голяма работа, искам да кажа че сте корави, че се владеете.

Той се обърна, очите му, вторачени в мен, се разшириха, не вярвайки на това, което виждаха. После се окопити и по някаква неясна причина реши да отговори.

— Какво — аз не владея мене? Аз ти отказал.

Сега аз се изсмях саркастично.

Той направи пауза. После изръмжа:

— Върви на майната си. Какво знаете вие за нас изобщо?

— Съвсем малко всъщност. Знам за Марат Балагула и измамата с данъците върху газта, за сделката с Колумбийската мафия. И този… Майкъл… — Спрях и се направих, че се мъча да си спомня името… — Шмушкевич ли беше?

От изражението на лицето му разбрах, че не е съвсем наясно за какво говоря. Сигурно е бил хлапе, когато така наречената верига на маргаритката от фалшиви нефтени компании е действала с пълна сила през осемдесетте години, внасяйки газ от Южна Америка и подправяйки данъчните разписки. Така или иначе кой знае за какво разговарят тези момчета, когато се съберат — със сигурност не за големите измами на предишното поколение.

— Ти… какво? — каза той. — Ти полицай?

— Не.

Като не добавих нищо повече, той се надигна, за да си тръгне.

— Хайде, Генади — казах аз, — отпусни се, става ли?

Той излезе от сепарето и погледна надолу към мен, явно размишлявайки дали да ме убие там на място, или да изчака да излезем навън. Не можех да повярвам, че съм толкова безразсъден, но по някакъв начин имах чувството, че съм в безопасност, че нищо не може да ми се случи.

— Всъщност аз правя проучване за една книга за вас, момчета — казах аз, — трябва ми фокус, обаче, някой, чиято гледна точка да използвам, за да разкажа историята… — задържах така няколко секунди, после продължих: — Някой като тебе, Генади.

Той пристъпи от крак на крак и вече знаех, че съм го спечелил.

— Каква книга? — запита той с изненадващо тих глас.

— Роман — отвърнах аз. — Едва добива форма в момента, но си представям история с епични измерения, триумф над злото, нещо такова. От гулаците до… - тук гласът ми заглъхна, запънах се за момент, осъзнавайки, че може би го губя. — Искам да кажа, ако се замислиш — продължих аз бързо, — жабарите италианци опитаха, но този боклук за петчленни семейства, мъже на честта, бла-бла-бла-бла се е превърнал в клише. Хората искат нещо ново. — Докато той осмисляше това, което казвах, реших да ударя в целта. — Затова моите агенти смятат, почти със сигурност, че ще захапят и филмовите права върху книгата.

Генади се поколеба за момент, след което седна отново в сепарето в очакване да кажа още нещо.

Импровизирайки, успях да нахвърлям в общи линии един не съвсем ясен сюжет, в центъра на който беше второ поколение руски мафиот, пробиващ си път нагоре в Организацията. Споменах сицилианците и колумбийците за сравнение, но с повтарящо се махване с ръка задържах нещата, разчитайки на способността на Генади да улови детайлите. След като бях успял да подхвърля въдицата, много скоро разговорът го водеше предимно той, въпреки разваления му английски. Съгласи се с някои от предложенията, които направих, други отхвърли, но вече усещаше дъха на славата в тялото си и нищо не можеше да го спре.

Не бях планирал нищо такова, разбира се, и докато вършех това, не вярвах, че съм се справил, най-смелият удар тепърва предстоеше. След като се съгласи да дава консултации по „проекта“ и установихме някои основни правила, успях да насоча разговора обратно към заема. Казах му, че авансът за книгата вече е похарчен и че имам 75 хиляди дълг от залагания, който трябва да върна и то още днес.

Да, да, да.

Това вече беше от второстепенно значение за Генади. Той извади мобилния си телефон и проведе кратък разговор с някого на руски. После, все още на телефона, ми зададе серия от въпроси. Номер на социална осигуровка? Номер на шофьорска книжка? Имена на хазяина и работодател? Коя е банката ми и какви кредитни карти притежавам. Извадих картата за социално осигуряване и шофьорската книжка и изчетох съответно номерата. После му казах имената и другите неща, които искаше, а той препредаваше информацията на руски на човека от другата страна на линията.

След като приключи с това, Генади прибра телефона си и се върна към разговора за проекта. След петнайсет минути телефонът му иззвъня. Както преди, той говореше на руски като по едно време закри телефона с длан и каза шепнешком: „Окей, одобрен си. Значи колко? Седемдесет и пет? Сигурен ли си? Искаш ли повече? Сто хиляди?

Направих пауза, после кимнах „да“.

Като приключи с телефона, каза:

— Ще ги имаш след половин час.

После сложи телефона настрана и постави ръце върху масата.

— Окей — каза той, — кои участват в това нещо?

СЛЕД ПОЛОВИН ЧАС, точно на минутата, пристигна още един младеж. Генади го представи като Лио. Той беше кльощав и не по-различен от Генади, но нямаше неговите очи, нямаше това, което отличаваше Генади, сякаш на него беше прилепено нещо, взето от Генади по хирургически път. Може би бяха братя, или братовчеди и може би, започнах да разсъждавам аз, бих могъл да извлека някаква полза от това.

Те си казаха набързо нещо на руски, после Лио извади един дебел кафяв плик от джоба на якето си, сложи го на масата, измъкна се от сепарето и си тръгна без да каже нито дума. Генади бутна плика към мен.

— Това е минимумът, окей? Краткосрочен заем, за пет седмици, по двайсет и пет хиляди всеки път. Аз ще идвам в твоето жилище всеки… — той направи пауза и се загледа в плика — .. всеки петък сутрин, започваме след две седмици, считано от днес. Той вдигна плика с лявата си ръка. — Това не е шега работа, Еди, вземеш ли ги сега… ставаш мой. — Аз кимнах. — Да обяснявам ли подробностите?

Поклатих глава.

Подробностите, предположих, най-малкото включваха крака, колене, ръце, ребра, бейзболни бухалки, електрически шокове на добитък.

— Не — поклатих отново глава. — Всичко е наред. Разбирам.

Вече нямах търпение да се махна оттук сега, след като имах парите, но не биваше да показвам, че толкова бързам. Оказа се обаче, че самият Генади трябва да тръгва, защото закъснява за друга среща. Разменихме си телефонните номера и преди да тръгне, се уговорихме да си уредим друга среща след около седмица. Той щеше да провери някои неща, а аз щях да работя по скицирането, може би дори разширяването на сюжета за книгата, която по време на разговора някак си беше мутирала от роман в сценарий за филм.

Генади сложи слънчевите си очила и беше готов за тръгване. Но се спря, пресегна се и се ръкува с мен. Направи го мълчаливо, тържествено.

После стана и си тръгна.

Позвъних в Клондайк от автомата в закусвалнята. Обясних им ситуацията и те ми дадоха адреса на банка, намираща се на Трето Авеню, където можех да депозирам пари в брой, които веднага да захранят сметката ми.

Благодарих на Нестор за помощта му, взех такси до Шейсет и първа и Трето Авеню. Отворих плика на задната седалка на таксито и опипах с пръсти пачките от по сто долара. Никога досега не бях виждал толкова много пари в брой и ми се завиваше свят само като ги гледах. Още по ми се зави свят, когато ги предадох в банката и гледах докато чиновникът ги броеше.

След като свърших това, взех друго такси, за да се върна на Десета улица и да се захвана отново с работа. Докато ме е нямало, акциите, които държах, се бяха покачили драстично и бяха увеличили основния ми капитал на 50 000 долара. Това означаваше, че с помощта от Генади в момента разполагах със 150 000 долара и тъй като оставаха само два часа до затваряне на пазарите и вследствие на това много малко време за проучване, аз просто се хвърлих в борсата, проследих оценките, разместих акции, закупих, продадох, спринтирах напред-назад по различните редици от цифри на компютърните екрани.

Този процес събра значителна енергия и стигна връхната си точка късно следобед с два големи резултата — нека ги наречем Y и Z — силно рискови, високопечеливши акции, и двете с бързо придвижване нагоре. Y ме доведе до границата от 200 000 долара, a Z — много над това ниво, почти до четвърт милион. Това бяха напрегнати, понякога мъчителни няколко часа, но те ми дадоха истинския вкус на силното вълнение от срещата лице в лице с големия риск и огромното количество адреналин, субстанция, в която почти усещах, че се потапям и в която се движеше тялото ми — почти по начина, по който цените на акциите се променяха и се движеха през борсата.

Независимо от успешния резултат обаче, а може би поради него, започна да ме обхваща някакво чувство на неудовлетвореност. Имах усещането, че бих могъл да постигна много повече с търгуване на борсата от домашния си компютър, и че ролята ми на войнстващ играч на пазара далеч не беше достатъчна, за да ме направи щастлив за постоянно. Истината беше, че исках да знам какво би било усещането да търгуваш отвътре и то на най-високи нива… какво би било и как бих се чувствал, ако купувах наведнъж акции за милиони…

Затова позвъних на Кевин Дойл, инвестиционния банкер, с когото закусвахме заедно преди няколко недели, и се уговорих да се срещна с него по за едно питие в зала Орфей.

Последния път, като се видяхме, той много искаше да ми даде съвет как да създавам портфолио от акции, така че, помислих си, може би ще мога да прихвана нещо от неговия мозък и да получа напътствия как да се придвижа към голямата лига.

Отначало Кевин не ме позна. Каза, че съм се променил и съм значително по-слаб от срещата ни в къщата на Хърб и Джули.

Поиска да му кажа къде тренирам.

Погледнах го за миг. Хърб и Джули? После осъзнах, че които и да бяха Хърб и Джули, трябва да съм бил в тяхната къща на Горен Уест Сайд вечерта, когато замръкнах там.

— Не тренирам — казах аз, — тренировките са заместители на обяда, те са за женчовци.

Той се засмя, после поръча водка Абсолют с лед.

Кевин Дойл беше четирийсет, четирийсет и две годишен и в доста добра форма също. Беше облечен с тъмносив костюм и копринена червена вратовръзка. Не можех да си спомня какво му бях казал у Хърб и Джули, или след това по време на вечерята на Амстердам Авеню, но едно нещо, което ясно си спомнях беше, че говорех предимно аз, а Кевин, освен че се опитваше да ме запали по някакви съвети за борсата, поглъщаше всяка моя дума. Аз се бях превърнал отново в това същество, което иска да направи силно впечатление, иска другият човек да се опитва да го направи свой пръв приятел, както беше с Пол Бакстър и Арти Мелцер. Опитах се да анализирам и да разбера какво беше това, но можах само да направя извода, че може би някаква комбинация от моя ентусиазъм и не-осъдителното ми и не-конкурентно поведение вероятно докосваха някакви чувствителни струни у тези хора, особено у такива, които бяха стресирани и нащрек през цялото време. Във всеки случай тези дни това нещо с говоренето го бях сложил малко под контрол, затова реших да оставя Кевин да води. Попитах го за Ван Лун и съдружниците му.

— Ние сме малка инвестиционна банка — започна той — с около двеста и петдесет служители. Занимаваме се с рисков капитал, управление на фондове, недвижими имоти, неща от този род. Напоследък посредничим за някои доста големи сделки в развлекателния сектор. Осъществихме покупката на MCL- Парнасус за Кейбълплекс миналата година, а самият Карл Ван Лун в момента преговаря за нещо друго с Ханк Атууд, президента на MCL. — Той замълча, след което добави, сякаш ми казваше, че току-що е бил избран да играе във футболния отбор. — Аз съм управляващият директор.

След като обаче даде още малко подробности по тази сделка, обяснявайки, че е един от седемте или осемте директори в компанията, които наблюдават поверените им сделки и при приключването им излизат с огромни комисиони, за първи път разбрах, че Кевин не беше просто някой загубеняк от Уолстрийт. От това, което ми казваше, бързо пресметнах, че сигурно гушва по два-три милиона годишно.

Сега аз бях впечатлен.

— Какво ще кажеш за Ван Лун? Той… — попитах аз, без дори да съм оформил истински въпрос, може би поддавайки се малко на магнетичната притегателна сила на именитостите, от които все още беше заобиколен шефа на Кевин.

— Карл е добре. Омекнал е много, нали знаеш. С годините. Но все още работи както винаги с пълна сила.

Аз кимнах, мислейки си „Колко може да е тази пълна сила?“

— Фирмата не би била това, което е днес, ако не беше той.

Това беше човек, който със сигурност изкарва два-три милиона седмично.

— Хм.

— Е …ти как си?

— Аз? Добре.

Не си спомнях много от предишната ни среща, но съм сигурен, че съм споменал за книгата си и вероятно бях премълчал, че тя беше евтина поредица за второкласен издател, така че, поне доколкото знаех, Кевин мислеше, че съм своего рода писател, коментатор, някой напипал пулса на духа на времето… някой, с когото можеше да провежда интелигентни, самоизтъкващи го, но не и застрашаващи го с нещо разговори и то на теми като новата икономика и мегатенденциите и дигитализацията.

Но аз се приближих доста бързо към целта.

— Какво мислиш за тези еднодневни електронни търгове, Кевин?

Той помисли малко.

— Само шумотевица. Тези момчета не са спекуланти, не са даже инвеститори, те са комарджии — или иначе казано, жалки компютърни маниаци, които си мислят, че са демократизирали пазарите. — Той направи физиономия. — Когато този мехур се спука, нека ти кажа, много кръв ще се разплиска по стените.

Той отпи от питието си.

Вдигнах чаша:

— Аз го правя вкъщи от домашния си компютър, като използвам програмен пакет за търгове, който купих на Четирийсет и седма улица. Стигнах до четвърт милион за два дни.

В продължение на две секунди Кевин ме гледа с ужас, поемайки информацията. Но беше също така объркан и очевидно не знаеше какво да каже. Накрая информацията се регистрира в съзнанието му.

— Четвърт милион?

— А-ха.

— За два дни? Доста добре.

— Да, и аз така мисля. Но установявам, че съм странно, как да се изразя — неудовлетворен от това. Чувствам се ограничен. Имам нужда от по-голям размах.

Докато се опитваше да осмисли казаното, Кевин започна да се намества на стола даже леко се сгърчи. Той беше самоуверен човек, без съмнение много успял и беше странно да го видиш изпаднал в такава несигурност.

— Ами… може би… — почеса се той по носа — можеш… защо не опиташ една от тези фирми за еднодневни търгове?

Попитах го какво ще промени това.

— Е, не си изолиран, в една стая си с много други брокери и на базата на принципа, че никой в подобна среда не иска да види как някой близо до него се проваля, хората си помагат един на друг и си обменят информация. Много фирми даже предлагат високи стимули, някъде между пет до десет пъти размера на твоя депозит. Добиваш по-добър усет за движението на пазарите също така — тук вече той се върна към обичайния си апломб — защото често пъти е въпрос на умение да прецениш общото настроение и тогава да решиш дали да вървиш с него или… не знам — той сви рамене — срещу него.

Попитах го дали може да ми препоръча някое от тези места.

— Има няколко добри, за които съм чувал, всъщност около или на самата Уолстрийт. Макар че ако питаш мене, Еди, струва ми се, че се справяш доста добре и сам.

Записах си имената, които той изброи и му благодарих все пак. После и двамата отпихме от чашите си.

— Значи… четвърт милион за два дни. — Той подсвирна от възхищение. — Каква е стратегията ти?

Бях готов да му дам една редактирана версия от примери, когато двама мъже с костюми се приближиха изотзад и единият от тях тупна Кевин по гърба.

— Хей, Дойл, старо магаре, какво става?

Това бяха шеги от финансовия сектор с мирис на пари и когато Кевин ме представи, но не спомена, че съм управител или вицепрезидент на тази или онази компания, те малко или много ме игнорираха. По време на последвалия разговор за новопоявяващите се пазари в Латинска Америка, и за технологичния борсов балон, забелязах, че Кевин умира от страх да не би да заговоря отново за еднодневните търгове по интернет от домашния ми компютър точно пред тези хора. Затова, когато станах, за да си тръгна, мисля, че изпита леко облекчение.

Казах, че ще му звънна след няколко дни, за да му кажа докъде съм стигнал с това, за което говорихме.

ЛАФАЙЕТ ТРЕЙДИНГ се намираше на Броудстрийт, само на няколко пресечки от Нюйоркската фондова борса. В главната зала на оскъдно обзаведения комплект от офиси на четвъртия етаж, двайсет маси бяха подредени във формата на голям правоъгълник. На всяка от масите имаше достатъчно терминали и компютри за поне трима души и от около петдесетте брокера, които видях там първата сутрин, всичките мъже, всичките седнали в удобни началнически фотьойли, бих казал, че повече от половината бяха под трийсет години, а от тях отново около половината бяха с джинси и бейзболни шапки.

Сделката се състоеше в това, ти внасяш депозит от минимум 25 000 долара, а Лафайет ти предоставят всичката необходима компютърна техника и програми, които са ти нужни, за да търгуваш. За компенсация удържаха комисиона по два цента на акция за всеки търг, който правиш. Ако искаш, а повечето хора искаха, предлагаха също един доста висок ливъридж върху депозита ти. Аз се регистрирах, като платих депозит от 200 000 долара и се договорих за два и половина пъти тази сума, което на практика означаваше, че започвах тази нова фаза от брокерската си кариера с половин милион долара.

Трябваше да мина кратък въвеждащ курс преди обяд. После прекарах по-голямата част от ранния следобед като разговарях с другите брокери и малко или много наблюдавах залата. Атмосферата в Лафайет — както Кевин беше казал, че ще е, беше дружелюбна и в дух на сътрудничество. Всички имахме чувството, че сме заедно в това, че всички работим срещу големите създатели на пазара в долния край на улицата. Но не ми трябваше много време да открия, че в залата има клики и някои големи личности и че невинаги щеше да е лесно да се тълкува динамиката. Имаше и няколко различни брокерски стила, разбира се. Мъжът от лявата ми страна например, удряше по клавиатурата като луд и като че ли не правеше никакво проучване или анализи.

— Каква е тази компания? — попитах аз, като посочих един символ на екрана малко след като бях седнал.

— Нямам представа — измърмори той, без да вдига очи от екрана, — има голям диапазон и се движи, и това е всичко, което ми трябва да знам.

Други брокери изглеждаха по-предпазливи и правеха доста проучвания — като следяха телевизорите, монтирани встрани на стената или като търчаха от масите си до терминала Блумбърг, монтиран високо в залата или като просто гледаха съсредоточено безкрая от графики на собствените си екрани. Във всеки случай, когато почувствах, че съм обхванал цялата зала и настроението в нея, отидох да работя на полагащото ми се място на масата, търсейки и аз някакви подходящи търгове. Но тъй като беше първият ми ден, давах го доста спокойно и когато затворих позициите си преди да удари последният звънец, имах печалба от само 5000 долара. Като се има предвид естествено бързия ми рекорд, това изобщо не ми изглеждаше много, но някои от другите брокери не бяха съгласни. Несъмнено, като новото дете в квартала, вече бях събудил известно любопитство, да не казвам подозрение, в залата. Някой ме попита доста колебливо дали не искам да се присъединя към групата им, която отиваше да се черпи в някакво заведение на Пиър 17 Павилиън, но аз отказах. Все още не исках да създавам нови връзки.

Това беше сравнително слаб ден за мен — поне що се отнася до умствената ми дейност и обема работа, която бях свършил, така че когато се прибрах вкъщи се чувствах доста нервен, даже малко луднал. Тъй като не можах да спя тази нощ, седях на дивана в хола, гледах телевизия и четох. На фона на филмите по кабелната телевизия, състезателни предавания и реклами, аз си пробивах път през финансовите раздели на вестниците от деня, биографията на Уорън Бъфет и всички текстове, надписи, рекламни подлистници, заглавки и снимки на половин дузина лъскави бизнес списания.

НА ВТОРАТА МИ СУТРИН в Лафайет, във вторник, прекарах доста време в слухтене около разните уеб страници. Накрая отворих една дузина основни позиции, за общо осемдесет хиляди, след което се концентрирах и започнах да ги следя внимателно.

Някъде към единайсет и половина, от лявата ми страна настъпи лека суматоха. През няколко маси три от мъжете с бейзболни шапки, които изглежда работеха много тясно заедно, започнаха да вдигат ръце във въздуха и да съскат „йесссс“ един на друг. Изминаха няколко минути, докато вълнението се уталожи. Мъжът до мене, този, който блъскаше по клавиатурата, на име Джей, се отдръпна от екрана за малко и се обърна с лице към мен.

— Мисля, че нещо току-що премина по кабела, за някаква биотехнологична компания.

Той повдигна рамене, после се върна отново към работата си, но мъжът зад него изтъркаля стола си, заобиколи и ме заговори сякаш се познавахме от гимназията.

— Пробив в медицинския сектор, все още не е обявена компанията. MEDX — това е Медифлекс Инкорпорейтед, фармацевтична компания във Флорида, нали? Май че са открили някаква разработка за антираков протеин. Всички в бели престилки в Националната фондация за ракови изследвания са много развълнувани.

— И?

Той ме погледна сякаш искаше да каже: „Ти идиот ли си?“ После, като направи неуверена пауза, каза: купувай Медифлекс!“

Видях, че Джей, мъжът до мен, вече прави точно това. Кимнах на другия мъж и се върнах към екрана си, за да видя каква информация може да се намери за тази фармацевтична компания Медифлекс Инкорпорейтед. В момента продаваше на цена 43 и 1/3, която се беше вдигнала от цената при отварянето 37 и 3/4. Всички предполагаха, че цената ще продължи да се качва нагоре и всички — поне тези около мен в залата — мисля, че купуваха Медифлекс на тази базисна цена. Прекарах малко време, разглеждайки основните принципи — печалби в миналото, потенциал за растеж, тези неща и по едно време, докато правех това Джей ме сръга и попита: „Колко купи?“

Погледнах го и замълчах, бързо прехвърляйки в ума си всичко, което току-що бях прочел за Медифлекс.

— Нищо не съм купил — казах аз. — Всъщност смятам да ги пласирам на предварителна продажба.

Това означаваше, че противно на всеизвестната преобладаваща мъдрост в залата, аз очаквах цената на акциите на Медифлекс да падне. Докато всички те се надпреварваха да купуват, аз ще заема дялове на Медифлекс от брокера си. После ще ги продам, като се задължа да ги изкупя обратно по-късно на цена, която се надявах да е значително по-ниска. Колкото по-ниска е цената, разбира се, толкова по-голяма ще е моята печалба.

— Смяташ да направиш предварителна продажба?

Той го каза доста силно и след като думата „предварителна“ се стрелна през масите като остра болка от ишиас по седалищния нерв, просто можеше да се усети как цялата зала се вкамени. Настъпи кратка тишина, после всички започнаха да говорят едновременно, да проверяват екраните си и да гледат към моята маса. През следващите две минути напрежението в залата нарасна, когато първоначалната група, поддържаща Медифлекс се събра отново и започна да хвърля коментари в моя посока.

— Съжаляваме за теб, приятелче.

— Скъпо ще ти струва.

— Смотаняк!

Не обърнах внимание на подигравките и се залових да приложа на дело моята стратегия спрямо Медифлекс за предварителна продажба, като следях и другите си позиции. Още известно време акциите на Медифлекс продължиха да се покачват, достигайки 51 точки, след това обаче се стабилизираха. Джей отново ме ръгна и вдигна рамене, сякаш казваше: „Обясни ми, защо продаваш предварително?“

— Защото това е само хипотетично — казах аз — какво си представяш, няколко мишки с рак в някаква лаборатория някъде си, се надигнали, седнали в леглата си, поискали чай и изведнъж всички ние изпадаме в умопомрачение и купуваме? — Поклатих глава: — И кога този нов протеин, който разработват, ще има търговско приложение? След пет години? След десет?

Джей изведнъж доби разтревожено изражение и се затвори в себе си.

— Освен това — казах аз, като посочих моя екран, — Ейбън-Кемкорп са се оттеглили от сделката си с Медифлекс преди шест месеца без никакво ясно обяснение — някой не иска ли да си припомни този факт?

Забелязах, че бързо обработват информацията.

— Няма хляб в това, Джей.

Той се обърна към мъжа от другата му страна и зашепна нещо. Скоро, след като моят анализ обиколи и стигна до всички останали брокери, тъмни облаци на несигурност се спуснаха над залата.

От смесването на приглушените разговори, които последваха и щракането по компютрите, стана ясно, че се бяха появили два лагера — някои от брокерите възнамеряваха да задържат акциите си, докато други смятаха да се присъединят към мен и да продадат акциите на Медифлекс на малка разлика. Джей и мъжа до него обърнаха позициите си. Момчетата с бейзболни шапки задържаха своите, но се въздържаха от коментари, поне не гласно. Аз останах приведен над моя терминал, не исках да се набивам в очи, макар че атмосферата се беше наелектризирала с ясното усещане, че в екосистемата на залата аз бях някакъв натрапник, който прави известен вид заявка за власт. Не го бях предвиждал така, разбира се, но наистина бях убеден, че MEDX е провал и това щеше да се докаже.

Кьсно следобед, точно както бях предсказал, акциите на компанията се сринаха. Започнаха да спадат към 3:15 за ужас на около две трети от брокерите в залата. MEDX затвориха на 17 и 1/2, спад от 36 и 1/2 точки от високата цена, която рано през деня беше 54.

Когато звънецът обяви затварянето, от една малка група на масата точно срещу мене се чуха възторжени викове. После дойдоха при мен и се представиха и разбрах, че с тях, Джей, мъжа до него и още един-двама души, бях създал мой собствен екип. Това не стана само защото бяха щастливи, че са приели съвета ми, стана също, мисля, поради това което видяха, пълния, истински размер на моя търг. Бях продал предварително 5000 акции на MEDX и бях излязъл с печалба от 180 000. Само от един търг това беше повече от всичко, което те се надяваха да спечелят за една година, и им хареса, хареса им възнаграждението за риска, хареса им доказателството, че е възможно да направиш голям удар.

Един от тримата с бейзболни шапки ми кимна от другия край на залата, жест, който според мен трябваше да означава, че признава поражението, но после той и другите двама бързо си тръгнаха и нямах възможност да му кажа, великодушно или, може би, покровителствено, че виждаш ли, те първи дадоха идеята за тази компания. Все още отказвах да се черпя с който и да е, макар че прекарвах там с часове, разговаряйки и опитвайки се да науча колкото може повече как работят фирмите за еднодневно търгуване като тази.

На третата сутрин в Лафайет бях център на внимание. Но бях също така, не можеше да се отрече, в изпитателен период. Някакво еднократно чудо ли бях — сигурен съм, че всички си мислеха това — или наистина знаех какво правя?

По начина, по който се развиха нещата, моят изпитателен срок трая само няколко часа. Една позиция с компания за база данни, JKLS — не като тази от предния ден — скоро се появи и аз прошепнах на Джей, че възнамерявам да инициирам покритие с непосредствена предварителна продажба. Джей, който безмълвно беше възприел ролята на мой подвластен, подаде информацията на съседната маса и за по-малко от минута като че ли цялата зала купуваше краткосрочни акции на JKLS. Сутринта захраних залата с още няколко съвета, които някои хора, със сигурност не всички, приеха. Рано следобед обаче, когато цената на JKLS започна бързо да пада и се чуха радостни възгласи, последва бързо премисляне на другите ми съвети и тези които се съмняваха, също се присъединиха.

До звънеца за затваряне в четири часа залата беше моя.

През следващите два дни търговската арена на Лафайет беше препълнена до краен предел — с всички редовни играчи, както и някои нови лица. Аз се придържах към моята стратегия за предварителни продажби и водех яростна атака срещу цяла серия свръх хипотетични и силно надценени акции. Моят инстинкт за разпознаването им се оказа безпогрешен и беше много възбуждащо да наблюдавам, че се развиват точно както съм предсказал. В резултат на това хората ме следяха много отблизо и естествено искаха да разберат как го правя, но тъй като същите тези хора правеха и много пари от моите препоръки, никой нямаше смелостта да дойде направо и просто да ме попита. Което беше също добре, защото аз всъщност нямаше да мога да отговоря.

На мен въпреки всичко това ми изглеждаше като инстинкт, но информиран инстинкт, инстинкт, базиран на неимоверно много проучвания, които разбира се, благодарение на MDT-48, извършвах много по-бързо и изчерпателно, отколкото някой в Лафайет би могъл да разбере.

И това обаче не беше достатъчно обяснение, защото наоколо изобилстваше от добре финансирани изследователски отдели с добри източници на информация, получавана от задните офиси без прозорци на инвестиционните банки и брокерските къщи из цялата страна, претъпкани с бледи, безименни, „дървеняци“, изписващи цифри до зори, до кабинети препълнени с носители на Нобелови награди математици и икономисти, места като Института в Санта Фе и Техническия институт в Масачузетс. За сам човек аз обработвах огромен обем от информация — вярно беше — но все още не можех да се конкурирам с компании като тези.

Какво беше това?

След първия ден от втората ми седмица в Лафайет, се опитах да направя оценка на различните възможности — може би това се дължеше на някаква свръхинформация или засилен инстинкт, химия в мозъка или някаква мистериозна симбиоза между органичното и технологичното, но докато седях там на масата си, гледайки разсеяно в екрана, тези размишления бавно се сляха в една непреодолима гледка на необятната шир и красотата на самата фондова борса. Мъчейки се да осмисля това, скоро осъзнах, че въпреки податливостта й към предсказуеми метафори, тя беше един океан, божествена небесна твърд, цифрово представяне на Божията воля — фондовата борса беше нещо повече от просто пазар на акции. Със своята сложност и неспиращо движение двайсет и четири часовата глобална мрежа на търговите системи не беше по-различна от някакъв шаблон на човешкото съзнание, като електронния пазар може би формира първата експериментална версия на колективна нервна система, глобален мозък. Освен това каквато и комбинация на взаимодействие между кабели, микрочипове и вериги, клетки, рецептори и синхронизация да бяха необходими, за да се постигне тази грандиозна конвергенция между широкообхватната мрежа на интернет и мозъчната тъкан, струваше ми се, че в този момент съм се завъртял в нея, бях скачен и включен… моят мозък беше жива частица, огледално отражение на едно по-висше функциониращо цяло.

Съзнавах също, без да губя контрол върху себе си, че когато един индивид е в приемащия край на подобно откритие, адресирано единствено до самия него (и изписано, да речем, на нощното небе, както би се изразил Натаниел Хоторн), то може да е само резултат от нездраво и разстроено състояние на ума, но при мен то определено беше някак различно, беше нещо емпирично, можеше да се демонстрира — като резултат в края на шестия ми ден в Лафайет, имах една здрава верига от печеливши дилъри и около един милион долара в брокерската си сметка.

ТАЗИ ВЕЧЕР ОТИДОХ да пийна нещо с Джей и няколко от останалите в заведение на Фалтън Стрийт. След третата бира и половин дузина цигари, да не говорим за пороя от знания за еднодневните търгове от новите ми колеги, аз реших да сложа някои неща в ред — да направя промени, за които чувствах, че е дошло времето. Реших да направя депозит за апартамент — нещо по-голямо от жилището ми на Десета улица, и то в друга част на града, може би в Грамърси парк или даже Бруклин Хайтс. Реших също да изхвърля всичките си стари дрехи, мебели и натрупани вещи и да ги подменя само с такива, от които абсолютно се нуждая. Най-важното, обаче, реших да премина от еднодневни търгове на по-широко поле за действие, да премина към управление на парични фондове може би, осигурителни фондове или глобални пазари.

Бях търгувал малко повече от една седмица, така че естествено нямах много представа как ще се справя с нещо такова, но когато се върнах в апартамента си, като по някакъв условен знак, на телефонния ми секретар имаше съобщение от Кевин Дойл.

Щрак.

Биип.

— Здравей, Еди, Кевин е — какво е това, което чувам? Обади ми се.

Без дори да сваля сакото си, вдигнах телефона и набрах номера.

— Ало.

— И какво си чул?

Един удар на сърцето.

— Лафайет, Еди. Всички говорят за тебе.

— За мене?

— Да. Случайно обядвах с Карл и още няколко души днес и един от тях спомена, че чул слухове за фирма за еднодневни търгове на Бонд Стрийт и че някой от търгуващите бил феноменален. Направих малко проучвания след обяда и твоето име излезе на преден план.

Усмихнах се вътрешно и казах:

— О, така ли?

— И, Еди, това не е всичко. Говорих с Карл по-късно и му казах какво съм открил. Той истински се заинтересува и като му казах, че всъщност си ми приятел, каза, че иска да се запознае с теб.

— Това е чудесно, Кевин. Ще ми е приятно да се запозная с него. По всяко удобно за него време.

— Свободен ли си утре вечер?

— Да.

Той направи пауза.

— Нека ти звънна отново.

Той звънна веднага.

Приближих се до дивана, седнах и се огледах наоколо. Възнамерявах скоро да се махна от тук — но не прекалено скоро. Представих си просторен, елегантно обзаведен хол в къща на Бруклин Хайтс. Представих си как стоя пред издадения напред еркерен прозорец и гледам една от тези улици с дървета от двете страни, по които Мелиса и аз се разхождахме, връщайки се в града от Керъл гардънс, през лятото и даже мечтаехме един ден да живеем там. Кренбъри Стрийт, Ориндж Стрийт, Пайнепъл Стрийт.

Телефонът отново звънна. Станах и пресякох стаята, за да го вдигна.

— Еди — Кевин. Почерпка утре вечер? В зала Орфеус?

— Чудесно. В колко часа?

— В осем. Но защо ти и аз не се срещнем в седем и половина, да те въведа в някои неща.

— Разбира се.

Затворих телефона.

Докато стоях така с ръка все още върху слушалката, почувствах, че отмалявам, зави ми се свят и за миг всичко ми причерня. После без да осъзнавам, че съм се придвижил — и то в другия край на стаята — изведнъж се улових, че се пресягам към дивана, за да се облегна на нещо.

Чак тогава си дадох сметка, че не бях ял нищо през целия ден.

12

ПРИСТИГНАХ В ЗАЛА ОРФЕУС преди Кевин и седнах на бара. Поръчах си газирана вода.

Не знаех какво да очаквам от тази среща, но със сигурност щеше да е интересно. Карл Ван Лун беше едно от имената, които бях виждал по вестници и списания през 1980-те години, име синоним на десетилетието и възхвалената му страст към Алчността. Той може да се е успокоил и да се е оттеглил вече, но по онова време президентът на „Ван Лун & Съдружници“ беше свързан с няколко нашумели сделки с имоти, включително и строежа на гигантската и предизвикваща противоречия административна сграда в Манхатън. Той участваше още в някои от най-високопрофилните поглъщания на сметки със заемни средства в този период и безброй сливания и придобивки.

В миналото също така Ван Лун и втората му жена Габи Де Паганис, интериорен дизайнер, бяха членове на благотворителния кръг във висшето общество и снимките им се поместваха по всички светски страници на списание Ню Йорк, Куест и Градът и Провинцията. Според мене той беше член на тази галерия от анимационни герои — заедно с хора като Ал Шарптън, Леона Хелмсли и Джон Готи, създатели на социалния живот на времето, социален живот, който всички ние консумирахме ежедневно жадно и дискутирахме при най-малък повод.

Спомням си, например, как веднъж, когато бяхме в Уест Вилидж с Мелиса, през 1985 или 1986-та година — в кафене Вивалди — как остро реагира тя на предложението за Сграда на Ван Лун. Ван Лун отдавна искаше да си възвърне славата на собственик на най-високата в света сграда в Ню Йорк и предлагаше стъклена надстройка откъм страната на стария хотел Сейнт Николас на Четирийсет и осма улица. По проект сградата трябваше да е над четиристотин и петдесет метра, но в резултат на безкрайни възражения беше построена на височина под триста. „Каква е тази глупост с небостъргачите?“, каза тя с чашата еспресо в ръка „Искам да кажа, не сме ли го преодолели вече?“ Добре, небостъргачите бяха някога върховният символ на корпоративния капитализъм, всъщност на самата Америка — това, което Айн Ранд беше нарекла „Божия пръст“, имайки предвид сградата на Уулуърд, видяна от Нюйоркското пристанище — но определено вече не се нуждаем от това, вече нямаме нужда от хора като Карл Ван Лун, които идват и се опитват да оставят отпечатъка на юношеските си фантазии в небесното пространство на града. В по-голямата си част, във всеки случай — продължаваше тя — въпросът за височината на сградите няма връзка, тъй като небостъргачите са само билбордове за търговски реклами на фирми за производство на шевни машини, търговци на дребно, производители на коли и вестници. Какво щеше да рекламира тази сграда? Щеше да представлява билборд за шибани фалшиви облигации? Господи.“

В случаи като този Мелиса държеше чашата с еспресо с рядка елегантност — възмутена според случая, но без да разлее и капка и винаги готова, ако е необходимо, да метне томахавката и да започне да се смее.

— Еди.

Тя винаги се успокояваше по един и същ начин — без значение колко разпалена е била. Накланяше глава леко напред, завърташе каквото кафе е останало в чашата, притихваше и се успокояваше, прозирни кичури коса падаха върху лицето й.

— Еди?

Извъртях се на стола с гръб към бара. Кевин беше застанал там, вторачен в мен.

Протегнах ръка.

— Кевин.

— Еди.

— Как си?

— Добре.

Докато се ръкувахме, аз се опитвах да изместя образа на Мелиса от съзнанието си. Попитах го дали иска нещо за пиене — водка Абсолют с лед — и той прие. Последваха няколко минути в повърхностен разговор, след което Кевин започна да ме подготвя за срещата с Ван Лун.

— Той е… паднал от Марс — един ден е твой най-добър приятел, на следващия гледа през тебе, сякаш си невидим, така че не го вземай навътре, ако е малко странен.

Кимнах.

— О, още нещо, сигурен съм, че не е нужно да ти го казвам, но… не прави паузи и не се колебай, когато отговаряш на въпросите му, той мрази това.

Отново кимнах.

— Виж, той в момента е много обвързан с MCL-Парнасус с тази работа с Ханк Атууд и… не знам.

Един от най-големите медийни конгломерати в света, с кабел, филмово студио и печатни издателства, MCL-Парнасус беше от този вид компании, които бизнес журналистите обичаха да наричат „мегалити“ или „бегемоти“.

— Какво става с Атууд? — попитах аз.

— Не съм съвсем сигурен, всичко се пази още в тайна. — После се сети нещо. — И не го питай — независимо от всичко.

Разбрах, че Кевин беше малко разколебан относно тази среща. Той непрекъснато поглеждаше часовника си, сякаш имаше някакъв краен срок и времето му изтичаше. Пресуши последната водка в чашата си някъде към осем без десет, поръча си още една и каза:

— И така, Еди, какво точно възнамеряваш да му кажеш?

— Не знам — отговорих аз, повдигайки рамене. — Може би ще му разкажа за приключенията си с еднодневните търгове и ще му изброя всички основни позиции, които държа.

Кевин като че ли очакваше нещо повече от това — но какво? Тъй като не можех да му предложа някакво задоволително обяснение за успеха си, освен да се позова на някаква необяснима способност, която може би бях развил, единственото, което можех да кажа беше: „Имам късмет, Кевин. Искам да кажа — не ме разбирай погрешно — работил съм много и правя множество проучвания, но… да, нещата просто се развиваха в моя полза.

Що се отнасяше до Кевин обаче, дори и да се сдържаше да го изрече на глас — този вид зле дефинирана глупост явно нямаше да го удовлетвори. Тогава чак осъзнах, че във всичко, което беше казал до този момент, имаше някакво скрито безпокойство, страх, че ако няма някаква вътрешна информация за моята стратегия при търговете и съответно нещо, с което да постигне целта си пред Ван Лун, той в крайна сметка щеше просто да ме остави в ръцете на Ван Лун, след което на практика щеше да е извън играта.

Но нищо не можех да направя.

Аз от своя страна се чувствах добре. Бях изял една чиния спагети с миди и бял сос след обезпокоителното виене на свят предната вечер. После бях взел някакви витамини и хранителни добавки и си бях легнал. Бях спал около шест часа, което беше колкото, дали не и малко повече от времето, което бях успял да прекарам в сън през последния месец. Все още бях на две дози MDT дневно, но в момента се чувствах по-бодър, владеех се по-добре и бях много по-уверен откогато и да било преди.

ВАН ЛУН ВЛЕЗЕ в Зала Орфеус тържествено, все едно го снимаха и проследяваха всички подробности по пътя му от лимузината на улицата до тук и това бяха просто последните кадри от сцената. Висок, слаб, леко приведен, Ван Лун все още беше доста импозантна фигура. Беше в шейсетте, с тен, а няколкото кичура коса, които му бяха останали, бяха в отличаващо го сребристобяло. Ръкува се с мен енергично, след което покани и двама ни на неговата обичайна маса в ъгъла.

Не го видях да поръчва нищо, нито дори да прави знаци с очи на бармана, но само секунди след като бяхме седнали — аз с моята газирана вода, Кевин с неговата водка Абсолют — донеcoxa на Ван Лун едно перфектно на вид мартини. Сервитьорът дойде, сложи чашата на масата и се оттегли, всичко с лекота на докосване — тихо и почти невидимо — това явно беше специално запазено от управата за определена… класа клиенти.

— Така, Еди Спинола — каза Ван Лун, като ме гледаше право в очите, — каква е тайната ти?

Усещах как Кевин се смръзва до мене.

— Лекарство — казах аз изведнъж, — аз съм на специално лекарство.

Ван Лун се разсмя. После взе мартинито си, вдигна го към мен и каза:

— Е, надявам се, че рецептата не е еднократна.

Този път аз се разсмях и вдигнах газираната си вода към него.

Но това беше всичко. Той не се задълбочи повече по въпроса. За очевидно раздразнение на Кевин, Ван Лун започна да говори за новата си Гълфстрийм V и проблемите, които беше имал с нея и как беше чакал шестнайсет месеца да му дойде реда за проклетата придобивка. Той отправи всичките тези коментари директно към мен и аз останах с впечатлението — защото беше твърде подчертано, за да е случайно — че съзнателно изключва Кевин. Поради това приех като даденост, че повече няма да се връщаме към темата каква би могла да е моята „тайна“ и ние — или по-точно Ван Лун — просто разговаряхме за други неща… пури, например, и как неотдавна се опитал да купи кутията за пури с овлажнител на JFK (Джон Кенеди), но безуспешно, както се оказало. Или за коли — как най-новото му Мазерати му струвало двеста хилядарки.

Ван Лун беше безочлив и вулгарен, и отговаряше почти изцяло на представата, която бих могъл да си създам за него от публичния му профил от преди десетилетие, странното обаче беше, че го харесвах. Имаше нещо привлекателно в начина, по който така съзнателно се фокусираше върху парите и различните пълни с въображение, екстравагантни начини за харченето им. С Кевин, от друга страна, ударението като че ли падаше единствено върху начините да ги печелиш и когато един приятел на Ван Лун от друга маса се присъедини малко по-късно към нас, Кевин — верен на формата — успя да насочи разговора към темата за пазарите. Приятелят на Ван Лун се казваше Франк Пиърс, също ветеран от 1980-те години, който беше работил за Голдмън Сакс, а сега управляваше частен инвестиционен фонд. Не съвсем умело Кевин спомена нещо за приложението на математиката и усъвършенстването на компютърните програми, за да се подбият пазарите.

Аз не казах нищо.

Франк Пиърс, който беше съвсем топчест с малки, кръгли светещи очи, каза:

— Конски фъшкии. Ако това беше възможно, мислиш ли, че до сега някой нямаше да го е направил? — Той се огледа наоколо и добави: — Имам предвид, че ние извършваме количествени анализи, всички ползваме математика, но те ползват този друг боклук от години, този от черната кутия, и това са глупости. Все едно да превръщаш евтини метали в злато, не става, не можеш да подбиеш пазарите — но винаги ще се намери някоя откачалка с много университетски дипломи и конска опашка, който си мисли, че може.

— Моите уважения — каза Кевин, обръщайки се към Франк Пиърс, но очевидно опитвайки се същевременно да включи и мен, — има живи примери за хора, които са успяли да бият пазарите или поне изглежда така.

— Да бият пазарите как!

Кевин погледна към мен, но аз не възнамерявах да захапя въдицата. Сам трябваше да се справи.

— Е, невинаги сме имали технологиите, с които разполагаме днес, невинаги сме имали капацитета да обработваме такъв огромен обем информация. Ако анализираш достатъчно информация, шаблоните ще изплуват и някои от тях могат да се окажат с пророческа стойност.

— Конски фъшкии — отново избухна Франк Пиърс.

Кевин беше малко обезсърчен от това, но смело продължи:

— Имам предвид, че като се използват комплексни системи и серийни анализи за време можеш… можеш да идентифицираш залежите от вероятност. После ги съпоставяш в един механизъм за разпознаване на схеми… — Тук той се спря, по-малко уверен в себе си, но също така навлязъл твърде навътре, за да спре. — . и от тук изграждаш модел, който да предсказва тенденциите на пазарите.

Той ме погледна умолително, сякаш искаше да каже Еди, моля те, кажи на верен път ли съм? Така ли го правиш?

— Шаблони на задника ми — каза Пиърс. — Как мислиш, че сме натрупали парите си? — Той се наклони с цялото си тегло напред и с късия си дебел показалец бързо посочи себе си и Ван Лун. — А? — После посочи дясното си слепоочие, потупа го леко и каза: — С раз-би-ра-не. Ето как. Трябва да разбираш как работи бизнесът. Да разбираш кога една компания е надценена или подценена. Разбирането, че никога не правиш залог, който не можеш да си позволиш да загубиш.

Ван Лун се обърна към мен като домакин на дискусионно шоу и каза:

— Еди?

— Абсолютно вярно — казах аз тихо, — никой не може да спори по това.

— Но? — Пиърс се изсмя саркастично. — Винаги има едно „но“ при тези момчета.

— Да — продължих аз, усещайки явното облекчение на Кевин, че най-после бях благоволил да проговоря — Има „но“. Всичко е въпрос на бързина. — Нямах представа какво следва — защото… да кажем, че вече няма време за човешка преценка. Виждаш шанс и докато мигнеш, той е изчезнал. Навлизаме във века на децентрализираното вземане на решение по интернет, където решение вземат милиони хора — потенциално стотици милиони — индивидуални инвеститори от цял свят, хора които имат способността да прехвърлят огромни суми за време по-кратко от кихавица, но без да се консултират помежду си. Така че разбирането не участва тук — или ако участва, то не е разбиране за това как работят отделните компании, а разбиране за това как работи масовата психология.

Пиърс замахна с ръка във въздуха.

— Какво — мислиш си, че можеш да обясниш защо пазарите се покачват или сриват? Защо точно днес, да речем? А не утре или вчера?

— Не, не мога. Но това са легитимни въпроси. Защо трябва данните да се струпват в предсказуеми шаблони? Защо трябва да има структура на финансовите пазари? — Направих пауза, очаквайки някой да каже нещо, но след като никой не каза нищо, продължих — защото пазарите са продукт на човешката активност, а хората следват тенденциите — толкова е просто.

Кевин вече беше пребледнял.

— И разбира се, тенденциите са обикновено едни и същи… едната е нежеланието да се рискува, другата, склонността да вървиш със стадото.

— Пфу — каза Пиърс.

Но не каза нищо повече. Измърмори нещо на Ван Лун, което не можах да доловя, после погледна часовника си. Кевин остана неподвижен, вперил поглед надолу в килима, почти изпаднал в отчаяние. Това ли било, сякаш мислеше той, шибаната човешка природа? Как мога да обърна това в моя полза?

Това, което аз изпитвах от друга страна, беше силен срам. Преди всичко, не възнамерявах да казвам нищо, но трудно можех да пренебрегна поканата на Ван Лун да участвам. И какво стана? Аз говоря и в резултат се оказвам един високомерен задник. Разбирането не участва тук? Откъде ми хрумна да чета лекция на двама милиардери за това как се правят пари?

След няколко минути Франк Пиърс измънка някакво извинение и си тръгна, без да каже довиждане нито на Кевин, нито на мен.

Ван Лун като че ли беше доволен от това и остави разговорът да продължи в друга насока. Дискутирахме Мексико и вероятното влияние, което очевидно нерационалната позиция на правителството щеше да окаже върху пазарите. В един момент, все още много развълнуван, се улових, че изреждам списъци със сравнителни данни в цифри за брутния вътрешен продукт на глава от населението през 1960-та и 1995-та година, материал, който трябва да съм чел някъде, но Ван Лун ме прекъсна и ми даде да разбера, че крещя. Той също изрази обратно мнение за някои неща, които бях казал, и беше напълно прав да го стори във всеки един от случаите. Забелязах също, че един-два пъти ме загледа странно, сякаш всеки момент се канеше да повика охраната, за да ме изхвърлят от сградата.

После обаче, малко по-късно, когато Кевин отиде до тоалетната, Ван Лун се обърна към мен и каза:

— Мисля, че е време да се отървем от този клоун — той посочи към мястото, където бяха тоалетните и сви рамене. — Кевин е чудесно момче, не ме разбирай погрешно. Той е отличен посредник. Но понякога, Господи.

Ван Лун ме погледна, търсейки потвърждение, че съм съгласен с него.

Аз се усмихнах половинчато, не знаейки как да реагирам.

Ето го, отново се появи това нещо, тази нетърпеливост, това силно желание, които някак импулсивно предизвиквах у другите — както у Пол Бакстър, Арти Мелцер и Кевин Дойл.

— Хайде, Еди, допий си чашата. Аз живея на пет пресечки оттук. Отиваме в моя апартамент за вечеря.

ДОКАТО ТРИМАТА ИЗЛИЗАХМЕ от залата, смътно си дадох сметка, че никой не беше платил сметката, подписал нещо или даже кимнал на някого. После обаче се сетих. Карл Ван Лун притежаваше Зала Орфеус, всъщност беше собственик на цялата сграда — една анонимна тръба, направена от метал и стъкло на Петдесет и четвърта улица между Парк и Лексингтън. Спомних си, че бях чел за нея, покрай откриването й преди няколко години.

Вече на улицата Ван Лун бецеремонно отпрати Кевин, като му каза, че ще се видят сутринта на другия ден. Кевин се поколеба, но после каза:

— Разбира се, Карл. До утре.

Погледите ни се срещнаха за миг, но и двамата ги отдръпнахме засрамено. После Кевин си тръгна, а Ван Лун и аз поехме по Петдесет и четвърта улица към Парк Авеню. Не го чакаше лимузина и тогава си спомних, бях чел още нещо, някаква статия в списание, че за Ван Лун ходенето пеша е много важно, особено в неговия „квартал“, сякаш това по някакъв начин го правеше човек от народа.

Стигнахме до сградата на Парк Авеню. Краткото пътуване от фоайето до апартамента беше всъщност точно това, пътуване с всички налични елементи — униформен портиер, тюркоазен мрамор с кръгообразни нишки, махагонови панели, месингови решетки на радиаторите. Бях изненадан от малкия размер на асансьора, но интериорът му беше целият в плюш, предразполагащ към интимност и аз си представих, че тази комбинация би могла да ти даде чувство за истинско преживяване само от това, че си в него, а допълнителното усещане за движение — ако си със съответния човек — някакво еротично зареждане. Струваше ми се, че богатите хора не измислят неща като този асансьор и после пожелават да ги имат — неща като това, малки, случайно открити находки от лукс, просто ти се случват, ако по случайност имаш пари.

Апартаментът беше на четвъртия етаж, но първото нещо, което грабва вниманието ти, като стъпиш в главното предверие, беше мраморното стълбище, извиващо се величествено нагоре към това, което трябваше да е петият етаж. Таваните бяха много високи и украсени с пищни гипсови орнаменти, а покрай ръбовете имаше фризове, които постепенно отвеждаха погледа ти надолу към огромните картини в позлатени рамки по стените.

Ако кабинката на асансьора беше изповедалнята, самият апартамент беше цялата катедрала.

Ван Лун ме поведе през вестибюла в това, което той нарече „библиотеката“, която беше точно това — тъмна стая с книги по всички стени, персийски килими, една огромна мраморна камина и няколко дивана с червена кожа. Имаше още и много други скъпо изглеждащи отделни мебели, френска изработка, навсякъде из стаята — орехови маси, на които човек никога не би сложил нищо и деликатни малки столове, на които никога не би седнал.

— Здравей, татко.

Ван Лун се огледа, леко озадачен. Той явно не беше очаквал да завари някого тук. В другия край на стаята, едва забележима на фона на стената с книги в кожени подвързии, стоеше млада жена, която държеше голяма отворена книга с двете си ръце.

— О — каза Ван Лун и прочисти гърлото си. — Поздрави господин Спинола, скъпа.

— Здравей, господин Спинола, скъпи.

Гласът беше тих, но уверен.

Ван Лун цъкна с език в неодобрение.

— Джини.

Искаше ми се да кажа на Ван Лун: „Няма нищо, не възразявам дъщеря ви да ме нарича „скъпи“. Всъщност това донякъде ми харесва. “

Второто ми еротично зареждане за вечерта дойде от Вирджиния Ван Лун, деветнайсетгодишната дъщеря на Ван Лун. В по-ранната си и по-уязвима възраст „Джини“ беше прекарала много време по първите страници на ежедневните таблоиди заради злоупотреба с наркотици и лош вкус в избора на приятели. Тя беше единствено дете на Ван Лун от втората му съпруга и бързо беше вразумена след заплаха, че ще бъде лишена от наследство. Или поне така се говореше.

— Виж, Джини — каза Ван Лун. — Аз трябва да изляза да взема нещо от офиса, искам да забавляваш господин Спинола докато се върна, става ли?

— Разбира се, татко.

Ван Лун се обърна към мене и каза:

— Има едни файлове, които искам да погледнеш.

Кимнах му, без да имам представа за какво става въпрос.

После той изчезна, а аз останах да стърча прав там, като се взирах през полумрака в дъщеря му.

— Какво четеш? — попитах аз, като се опитвах да си спомня кога за последен път бях задавал този въпрос.

— Не чета всъщност. Търся нещо в някоя от тези книги, които татко купи на метър, когато се преместихме тук.

Аз се придвижих до средата на стаята, за да мога да я видя по-ясно. Имаше къса, стърчаща като шипове руса коса, носеше маратонки, джинси и къса розова тениска без ръкави, от която коремът й оставаше разголен. Пъпът й беше продупчен и на него висеше мажа златна халчица, която проблясваше от време на време на светлината при всяко нейно движение.

— Какво търсиш?

Тя се облегна на стелажите с книги със заучена порочност, но ефектът се развали донякъде, от факта, че се мъчеше да не изпусне огромната отворена книга в ръцете.

— Етимологията на думата „ferocious“ — необуздан.

— Разбирам.

— Да, майка ми току-що каза, че имам див характер и аз наистина имам, затова, не знам, за да се успокоя, може би, реших да дойда тук и да проверя етимологията в този речник. — Тя вдигна нагоре речника, сякаш го представяше като веществено доказателство в съдебната зала.

— Намери ли я вече? — кимнах аз към речника.

— Не, разсеях се с „безотговорен“.

— „ferocious“ буквално означава „с диви очи“ — казах аз, минавайки покрай най-големия червен кожен диван, за да се приближа още повече до нея. — Идва от комбинацията между латинската дума „ferus“, която означава „буен“ или „див“, а наставката ,-ос“ означава „гледащ“ или „изглеждащ“.

Джини Ван Лун се втренчи в мен за секунда, след което шумно затвори речника.

— Не беше зле господин Спинола, съвсем не беше зле — каза тя като се мъчеше да потисне усмивката си. После, борейки се с усилие да върне речника обратно на мястото му на рафта зад нея, каза: — Ти не си някой от татковите бизнесмени, нали?

Помислих малко, преди да отговоря.

— Не знам. Може и да съм. Ще видим.

Тя се обърна отново с лице към мен и в краткото мълчание, което последва, усетих, че ме оглежда отгоре до долу. Изведнъж се почувствах неудобно и съжалих, че не си бях купил още един костюм. Носех този всеки ден от доста време и бях започнал да се притеснявам малко от това.

— Да, но не си от постоянните му хора? — Тя направи пауза — И не…

— Какво?

— Не изглеждаш да ти е комфортно… облечен по този начин.

Погледнах надолу към костюма си и се опитах да измисля нещо за него. Но не можах.

— Е, какво правиш за татко? Какш услуга предлагаш?

— Кой каза, че предлагам услуга?

— Карл Ван Лун няма приятели, господин Спинола, той има хора, които вършат разни неща за него. Какво вършиш ти?

Нищо от това — много странно — не прозвуча нахално или грозно. За момиче на деветнайсет години тя беше удивително хладнокръвна, с такова поразително самообладание, че аз се почувствах задължен просто да й кажа истината.

— Аз съм брокер на фондовата борса и имах голям успех напоследък. Затова съм тук — предполагам, — да дам на баща ти някои съвети.

Тя повдигна вежди, разпери ръце и направи малък реверанс, сякаш казваше voila.

Аз се усмихнах.

Тя отново се облегна на етажерката с книги зад нея и каза:

— Аз не обичам фондовата борса.

— И защо?

— Защото е такова абсолютно безинтересно нещо, а е обсебило живота на толкова много хора.

Повдигнах вежди.

— Имам предвид, хората вече нямат наркодилъри, или психоаналитици — те имат брокери. Като си надрусан или те анализират, поне става въпрос за тебе — ти си обектът, ти си този, който се обърква или освобождава или каквото е там, с пазарите обаче все едно, че се оставяш на тази необхватна, безлична система. Тя самата генерира алчност и се захранва с… алчност.

— Аз…

— …и тук не става въпрос само за твоята лична алчност, всички са обхванати от една и съща алчност. Бил ли си някога в Лае Вегас, господин Спинола? Виждал ли си някога тези огромни зали с безброй редици от монетни автомати? Цели акри. Мисля, че фондовият пазар днес е точно такова нещо — всички тези тъжни, отчаяни хора, закотвени пред машините с мечтата за големия удар, който ще направят.

— На теб със сигурност ти е лесно да го кажеш.

— Може и да е така, но това не го прави по-малко вярно.

Докато се опитвах да формулирам някакъв отговор, вратата зад мен се отвори и Ван Лун се върна в стаята.

— Е, Еди, тя забавлява ли те?

Той отиде бързо до една ниска масичка пред един от диваните и хвърли върху нея дебел свитък книжа.

— Да — казах аз и веднага се обърнах назад, за да я погледна. Опитвах се да измисля какво да кажа. — И с какво се занимаваш, искам да кажа, тези дни?

— Тези дни — тя се засмя. — Много дипломатично. Е, тези дни предполагам аз съм… възстановяваща се известна личност?

— Добре, миличка — каза Ван Лун, — достатъчно. Офейквай, ние тука имаме работа за вършене.

— Да офейквам? — каза Джини, повдигайки въпросително вежди към мен. — Това се казва дума.

— Хъ — казах аз, имитирайки с пантомима дълбока замисленост. — Бих казал, че думата „офейквам“ най-вероятно е… с неизвестен произход.

Тя се замисли за момент върху това, след което, плъзгайки се покрай мен на път към вратата, високо прошепна: „Малко като теб самия, господин Спинола… скъпи.“

— Джини.

Тя отново ме погледна, без да обръща внимание на баща си, и изчезна.

ПОКЛАЩАЙКИ ЯДОСАНО ГЛАВА, Ван Лун погледна към вратата на библиотеката, за да се увери, че дъщеря му я е затворила както трябва. Взе папката от масата и каза, че ще бъде прям с мене. Чул за моите циркови номера в Лафайет и не бил особено впечатлен, но сега, след като имал шанса да се запознае с мен лично и да разговаря, бил готов да признае, че е малко по-любопитен.

Подаде ми папката.

— Искам мнението ти за тези неща, Еди. Вземи папката със себе си, прегледай файловете вкъщи, не бързай. Кажи ми дали някои от компаниите, които виждаш там, изглеждат интересни.

Разлистих папката докато той говореше и видях дълги раздели изписан текст, както и безкрайно много страници, изпълнени с таблици, схеми и графики.

— Няма нужда да ти казвам, че този материал е строго конфиденциален.

Аз кимнах „естествено“.

Той кимна в отговор, после каза:

— Може ли да ти предложа нещо за пиене? Икономът не е тук, опасявам се, а Габи е… в лошо настроение — така че вечерята няма да се състои. Той замълча, сякаш се опитваше да измисли начин за излизане от дилемата, но бързо се предаде. „Майната му — каза той. — Обядвах обилно.“ После ме погледна, явно очакваше отговор на първия си въпрос.

— Скоч ще е добре.

— Разбира се.

Ван Лун отиде до шкафа с напитките в ъгъла на стаята и докато сипваше в чашите отлежало малцово шотландско уиски, ми заговори отново през рамо.

— Не знам кой си, Еди, и каква ти е играта, но съм сигурен в едно, че не работиш в този бизнес. Аз знам всички стъпки, а до този момент ти не изглежда да знаеш и една, работата обаче е, че това ми харесва. Виждаш, че всеки ден от седмицата работя с хора, завършили бизнес университети и не знам какво е това — те всички имат този вид, вида на завършили бизнес университети. Наперени уж, а в същото време ужасно страхливи, прилошава ми от това. — Той направи пауза. — Това, което искам да кажа, е следното, не ме интересува какво си учил, или че може би най-тясната ти връзка с инвестиционна банка е бизнес разделът на Ню Йорк Таймс. Това, което има значение — той се обърна с чаша във всяка ръка и използва едната, за да посочи към корема си — е, че вътре в теб има огън и ако освен това си и умен, нищо не може да застане на пътя ти.

Той се приближи и ми подаде една от чашите със скоч. Оставих папката на дивана и поех чашата. Той вдигна своята. После отнякъде в стаята иззвъня телефон.

— Мамка му.

Ван Лун остави чашата си на холната маса и се отправи към мястото от където току-що беше дошъл. Телефонът беше върху едно антично писалище до бара с напитките. Вдигна телефона и каза: „Да?“ Настъпи тишина, после той каза: „Да. Добре. Да. Да. Свържи ме.“

Закри телефона с ръка, обърна се към мен и каза:

— Трябва да проведа този разговор, Еди. Но ти седни. Изпий си питието.

Усмихнах се леко е разбиране.

— Няма да се бавя.

Когато Ван Лун се извърна отново и се оттегли с тихо мърморене, аз отпих от уискито и седнах на дивана. Радвах се за това прекъсване, но не можех да определя защо — поне не за няколко секунди. После ми проблесна — исках да имам време да мисля за Джини Ван Лун и нейната малка тирада за фондовата борса и как това ми беше напомнило толкова много за нещата, които Мелиса би казала. Струваше ми се, че въпреки явните различия помежду им, двете жени имаха нещо общо — подобна непоколебима интелигентност, както и стил на изразяване, моделиран като ракета. Наричайки баща си в един момент „Карл Ван Лун“, например, а през останалото време „татко“, Джини не само показа едно рафинирано чувство за разграничаване, а го беше направила да изглежда глупав, суетен и изолиран. Което — като продължение — беше точно това, което и аз изпитвах в момента.

Казах си, че коментарите на Джини могат да бъдат оставени настрана като евтин и лесен нихилизъм на един свръхобразован тийнейджър, но ако случаят беше такъв, защо ме безпокояха толкова много?

Извадих едно малко пластмасово пликче от вътрешния джоб на сакото си, отворих го и изсипах една таблетка в дланта си. Като се уверих, че Ван Лун не гледа към мен, пъхнах таблетката в устата си и я изпих с голяма глътка уиски.

После взех папката, отворих я на първата страница и започнах да чета.

ДОСИЕТАТА СЪДЪРЖАХА ИНФОРМАЦИЯ за развитието на серия малки и средни по големина фирми, от вериги за продажби на дребно до софтуерни къщи, аерокосмически и биотехнологични компании. Материалът беше гъсто изписан и обхващаше широк диапазон, като включваше профилите на всички от управленческия състав, както и на други ключови служители. Имаше технически анализи за движението на цените, обхващащи последния петгодишен период и установих, че чета за върхови точки, преходни периоди, моменти на съпротива — материя, която преди няколко седмици за мен би била разредена, неразбираема мъгла, капки могадон в очите.

Но какво точно искаше Ван Лун? Да му кажа очевидното, да му посоча, например, че тази базирана в Тексас компания за събиране на данни, Лараби, чиито акции се бяха покачили двайсет хиляди процента през последните пет години, е добра дългосрочна инвестиция? Или че Британската верига за продажби на дребно, Уотсънс, която току-що беше регистрирала най-тежката си загуба и чийто президент, сър Колин Бърд, е имал подобни загуби и преди във вдъхващата респект застрахователна компания Айли Мючуъл, не е? Нима Ван Лун сериозно очакваше от мен, човек, който пише реклами за вестниците на свободна практика, препоръки кои акции да купува и кои да продава? И отново си помислих, едва ли — но ако не беше това, какво искаше тогава?

След около петнайсет минути Ван Лун закри телефонната слушалка отново и каза: „Извинявай, че продължи толкова дълго, но е важно, Еди.“

Поклатих глава в знак да не се притеснява и показах папката като доказателство, че имам приятно занимание. Той продължи да мърмори тихо на телефона, а аз се върнах към досиетата.

Колкото повече четях, толкова по-просто, прекалено по-просто изглеждаше всичко. Той ме проверяваше. В очите на Ван Лун аз бях един новопокръстен с огън в сърцето, целунат от съдбата, и като такъв тази информация би могла да ми се стори малко страшна. Той нямаше как да знае, че в това ми състояние, не беше нужно дори да се напрягам. Във всеки случай и за да имам какво да правя, реших да разделя досиетата в три отделни категории — тези без покритие, явно много успешните и тези, които не можеха от пръв поглед да се причислят към никоя категория.

Минаха още петнайсетина минути, когато най-после Ван Лун стана от телефона и дойде да си вземе уискито. Той вдигна чаша както преди и се чукнахме. Имах впечатление, че му беше много трудно да сдържи широката си усмивка. Част от мене искаше да го попитам с кого разговаря по телефона, но това не изглеждаше уместно. Друга част от мен искаше да му задам безкрайна серия от въпроси относно дъщеря му, но моментът не изглеждаше подходящ и за това — не че някога щеше да бъде, разбира се.

Той погледна към папката до мене.

— Успя ли да прегледаш някои от тези неща?

— Да, господин Ван Лун, успях. Интересно беше.

Той гаврътна остатъка от уискито си на един дъх, сложи чашата на масата и седна в другия край на дивана.

— Някакви първи впечатления?

Казах „да“, прочистих гърлото си и сладкодумно му обясних, че съм елиминирал фалшивите и най-добрите. После му изрецитирах един къс списък от четири-пет компании с реален потенциал за инвестиране. Специално препоръчах да закупи акции в Джанекс, калифорнийска биотехнологична компания, не на базата на миналите й постижения, а на базата на това, което аз описах със задъхана припряност като „нейната устна и мускулна стратегия да защитава по съдебен път интелектуалната си собственост, за да предпази нарастващото си портфолио от патенти“. Препоръчах също да купи акции на френския инженерен гигант ВЕА, като се позовах на също толкова красноречив факт, че компанията като че ли гледа да се отърве от всичко с изключение на отдела за клетъчно-мускулни разработки. Подкрепих казаното със съответни данни и цени, като също цитирах дословно, дума по дума, преписки от съдебното дело, в което беше замесена и фирмата Джанекс. Ван Лун ме погледна, преценявайки ме с любопитство и чак когато свърших, осъзнах, че една възможна причина за това беше, че аз нито веднъж не направих справка с папката, че бях говорил изцяло само по памет.

Почти шепнешком, с поглед върху папката, той каза:

— Да. Джанекс… ВЕА. Това са фирмите.

Виждах, че се опитва да пресметне нещо — изчисляваше със сбърчени вежди каква час от папката беше възможно да се прочете за времето, през което разговаря по телефона. После каза:

— Това е… изумително.

Стана и известно време се разхожда из стаята. Сега беше ясно, че пресмята нещо друго.

— Еди, — каза той накрая като изведнъж се спря и посочи телефона зад гърба си на античното писалище — с Ханк Атууд разговарях по телефона. Ще обядваме заедно в четвъртък. Искам да дойдеш и ти.

Ханк Атууд, президентът на MCL-Парнасус, беше постоянно представян като един от „архитектите на развлекателно-промишления комплекс“.

— Аз?

— Да, Еди, и още нещо, искам да дойдеш да работиш за мен.

В отговор на това му зададох въпроса, който бях обещал на Кевин, че няма да задавам.

— Какво става с Атууд, господин Ван Лун?

Той улови погледа ми, пое си дълбоко дъх, после каза, явно противно на предварителното си решение.

— Преговаряме заедно сделка за сливане с Абраксас. — Направи пауза. — Като изкупуването да се извърши от Абраксас.

Абраксас беше втората по големина в страната Интернет компания. В тригодишната си история имаше пазарна капитализация от 114 милиарда долара, грубо печалбите с днешна дата. В сравнение с вдъхващата респект компания MCL-Парнасус, която имаше авоари, датиращи от почти шейсет години, Абраксас беше хленчещо сукалче.

Казах, като едва успявах да прикрия, че не мога да повярвам.

— Абраксас да изкупи MCL?

Той кимна, но не каза нищо повече.

Калейдоскопът от възможности се разтвори пред мен.

— Обмисляме сделката — каза той, — помагаме им да я структурират, да отработят финансовата част, този вид неща. Хората знаят, че разговарям с Ханк Атууд, но никой не знае защо. Ако излезе наяве, това ще повлияе значително на пазарите, но най-вероятно ще убие и сделката… така че…

Той гледаше право в мен и остави едно свиване на раменете да довърши мисълта му.

Протегнах ръце с дланите нагоре.

— Не се притеснявай, аз не говоря с никого за тези неща.

— И разбираш, че ако търгуваш с някои от тези акции утре сутринта в Лафайет, да речем, нарушаваш правилата, наложени от комисията по ценни книжа.

Кимнах с глава.

— …и може да отидеш в затвора.

— Виж, Карл — казах аз, като реших да използвам малкото му име, — …можеш да ми имаш доверие.

— Знам това, Еди — каза той с нотка прочувственост в гласа — знам това. — Трябваше му един момент, за да събере мислите си, после продължи: — Слушай, това е много сложен процес и точно в този момент сме в критичния етап. Не бих казал, че сме напълно блокирали, но… имаме нужда от някой, който да погледне нещата с непредубеден поглед.

Усещах как пулсът ми се учестява.

— Имам цяла армия от дипломирани специалисти по административно управление на бизнеса, които работят за мен долу на Четирийсет и осма улица, проблемът обаче е, че знам как разсъждават. Знам какво ще ми кажат още преди да са си отворили устата. Имам нужда от някой като теб. Някой, който работи бързо и няма да ме залъгва с глупости.

Не можех да повярвам на това и внезапно ми проблесна колко всъщност нелепо изглежда — Карл Ван Лун да се нуждае от някой като мен.

— Предлагам ти истински шанс, Еди, и не ме интересува… не ме интересува кой си… защото имам усещане за това.

Той се пресегна, взе чашата си от масата и пресуши каквото беше останало в нея.

— Винаги съм действал точно по този начин.

После позволи на усмивката да излезе на повърхността.

— Това ще е най-голямото сливане в американската корпоративна история.

Потискайки едно леко гадене, аз също се усмихнах.

Той протегна ръце нагоре:

— Е… господин Спинола, какво ще кажеш?

Помъчих се да измисля нещо, но все още бях в шок.

— Слушай, може би ти трябва малко време да го обмислиш, което е разбираемо.

Ван Лун се наведе, взе чашата ми от масата с другата си ръка и се отправи към бара с напитките, за да ги напълни отново. Почувствах притегателната сила на ентусиазма му, неизбежното притегляне на някаква непотърсена съдба и вече знаех, че нямам друг избор, освен да приема.

13

ТРЪГНАХ СИ СЛЕД ОКОЛО ЧАС. За мое разочарование нямаше и следа от Джини в предверието, докато Ван Лун ме водеше към изхода на апартамента, но до този момент аз бях в такава еуфория, че ако трябваше да разговарям с нея — или, с който и да е друг — може би нямаше да звуча много смислено.

Вечерта беше хладна и докато вървях надолу по Парк Авеню пренастроих мозъка си към предходните няколко седмици. Това беше изключителен период от живота ми. Нищо не ми пречеше, нямаше никакви препятствия пред мен и от ранните си двайсет и няколко години до сега не бях гледал напред в бъдещето с толкова много енергия и може би още по-важно — без изтощителния ужас от тиктакането на часовника. С MDT-48 бъдещето вече не беше обвинение или заплаха, не беше някакъв ценен източник, който се изчерпва. Можех да побера толкова много неща между настоящия момент и, да речем, края на другата седмица, че на практика сякаш краят на другата седмица можеше никога да не настъпи, поне такова чувство имах.

На Петдесет и седма улица, докато чаках да се смени сигнала на светофара, вътре в мен се разля силно чувство на благодарност за всичко това — макар че благодарност към кого по-специално, не можех да кажа. Тя беше придружена от остро усещане за бодрост, чисто физическо усещане, като някаква форма на сексуална възбуда. После обаче, няколко секунди по-късно, когато бях по средата, пресичайки Петдесет и седма улица, се случи нещо странно — изведнъж тези чувства придойдоха, предизвиквайки силна напрегнатост и вълна от виене на свят. Пресегнах се, за да намеря нещо, на което да се облегна, но там нямаше нищо, препънах се, и се понесох напред, стигайки накрая до една стена от другата страна на улицата.

Няколко души ме бяха наобиколили.

Затворих очи и се опитах да си поема дъх, но когато ги отворих отново след няколко секунди — или поне изглеждаше, че е било само няколко секунди — се разтресох от страх. Като погледнах наоколо сградите и трафика, разбрах, че вече не съм на Петдесет и седма улица. Бях с една пресечка по-надолу. Бях на ъгъла на Петдесет и шеста.

Това беше същото нещо, което се случи предната вечер в апартамента ми. Бях се движил, без да го осъзнавам, без да регистрирам някъде, че се движа. Сякаш бях получил малък пристъп, краткотрайно загубване на съзнание и някак автоматично се бях включил за придвижване напред или съм прищракал като дефектен компактдиск.

Предишната вечер се случи, защото не бях ял нищо — бях зает, разсеян, храната беше отишла на заден план. Поне такова беше предположението ми, рационалното мислене.

Разбира се, не бях ял от тогава също, така че може би, това беше причината. Бях потресен, но нямах желание да се задълбочавам прекалено много в случилото се, вървях бавно по Петдесет и шеста улица към Лексингтън Авеню и търсех ресторант.

Намерих едно заведение на Четирийсет и пета и седнах в едно сепаре до прозореца.

— К’во да ти донеса, сладур?

Поръчах пържола портърхауз, леко запечена, пържени картофи и отделно салата.

— За пиене?

— Кафе.

Заведението беше почти празно. Имаше някакъв мъж на бара, една двойка в съседното сепаре и една възрастна жена, която си слагаше червило в сепарето през него.

Когато ми донесоха кафето, отпих няколко глътки и се опитах да се отпусна. После реших да се концентрирам върху току- що приключилата среща с Ван Лун. Установих, че реагирам на нея по два различни начина.

От една страна, мисълта да приема предложението му за работа, което включваше фиктивна начална заплата, няколко пазарни опции плюс реалните пари, които бих направил от комисиони — започваше малко да ме изнервя. Тези бонуси щяха да идват от всяка успешна сделка, която съм препоръчал, осъществил, преговарял, или, на грубия език, който отговаряше на мисловния ми процес в момента, това означаваше участие във всяка фаза на преговорите, като тези например в сделката между MCL и Абраксас. Но с какво основание, питах се аз, Ван Лун би могъл да ми предложи такова споразумение? Може би на изцяло фалшивата база, че нямам и най-малка представа как „се структурират“ или „конструират“ финансите на голяма корпоративна сделка? Едва ли. Ван Лун изглежда разбираше доста безпогрешно, че съм един самозванец и не може да очаква прекалено много от мен. Но какво точно очакваше? И ще бъда ли в състояние да го предоставя?

Сервитьорката донесе пържолата и пържените ми картофи.

— Да ви е сладко.

— Благодаря.

От друга страна, имах ясна представа какво означава да се притисне Ханк Атууд. Бях чел статии за него, в които се използваха неясни термини като „виждане“, „обвързаност“, „мотивация“, което за мен означаваше просто, че каквото и всъщност да беше естеството на нещото, което провокирах в другите без особени усилия, ще успея да провокирам и в него. Това, разбира се, съответно щеше да ме постави в потенциално много силна позиция, защото също като новия шеф на MLC — Абраксас, Ханк Атууд, не само щеше да накара президента и други световни лидери да се вслушват в него, но и самия той щеше да е един от световните лидери. Военната суперсила беше минало, динозавър, единствената структура, която имаше значение в днешния свят беше „хиперсилата“, дигитализирана, глобализирана, англоезична развлекателна култура, която контролира сърцата, умовете, съзнанието и наличните доходи на всяко ново поколение на възраст между 18 и 24 години и Ханк Атууд, с когото скоро щях да се сприятеля, щеше да заеме място на самия връх на тази структура.

После обаче, най-неочаквано, без предупреждение или причина, мислите ми се връщаха назад с убедеността, че Карл Ван Лун със сигурност щеше да се вразуми и в най-добрия случай ще оттегли предложението за работа.

И къде щеше да ме постави това?

Сервитьорката отново се приближи към сепарето ми с кана кафе в ръка.

Кимнах и тя допълни чашата ми.

— Какво има сладур? Не ти ли хареса пържолата?

Погледнах надолу към чинията си. Едва бях докоснал храната.

— Не, не, добра е — казах аз като вдигнах поглед към нея. Беше едра жена на четирийсет и нещо с големи очи и огромна коса. — Просто се притеснявам за бъдещето, това е.

— Бъдещето — повтори тя, като се изсмя високо и си тръгна, държейки каната с кафе във въздуха. — Нареди се на опашка, сладък, нареди се на опашка.

КОГАТО СЕ ПРИБРАХ в апартамента, малката червена светлинка на телефонния ми секретар мигаше. Пресегнах се и натиснах бутона за прослушване на съобщенията. Имаше седем, което беше с пет или шест в повече от тези, които бях получавал когато и да е до сега.

Седнах на ръба на дивана и се втренчих в телефонния секретар.

Щрак.

Биип.

— Еди, Джей се обажда. Исках само да ти кажа — надявам се, че няма да ми се разсърдиш — но разговарях с една журналистка от Поуст тази вечер и… й дадох телефонния ти номер. Тя знаеше за теб и иска да напише репортаж, затова… извинявай, трябваше първо да те попитам, но… станалото станало… ще се видим утре.

Щрак.

Биип.

— Тук е Кевин — дълга пауза — какво ще кажеш да вечеряме заедно? Какво си говорихте вие, момчета? Обади ми се, като се прибереш. — Настъпи още една дълга пауза, след което той затвори.

Щрак.

Биип.

— Еди, баща ти е. Как си? Да ми дадеш някой съвет за пазарите?(Смях) Виж, отивам на почивка другия месец във Флорида с Шипулас. Обади ми се. Мразя тези проклети машини.

Щрак.

Биип.

— Господин Спинола, обажда се Мери Стърн от Ню Йорк Поуст. Взех телефонния ви номер от Джей Золо, от търговете в Лафайет. М-м-м… бих искала да говоря с вас възможно най-скоро. М-м-м… Ще се опитам да се свържа с вас по-късно или утре сутринта. Благодаря ви.

Щрак.

Бийп.

Пауза.

— Защо не ми се обаждаш? — Ужас, бях забравил за Генади. — имам идея за онова нещо, обади ми се.

Щрак.

Биип.

— Пак е Кевин. Ти си истинска откачалка, Спинола, известно ли ти е? — този път говореше заваляно. — Имам предвид кой, по дяволите, мислиш, че си? Майк шибания Овиц? Ами нека да ти кажа нещо за хор… Тук звукът се губеше, сякаш нещо го беше прекършило. Последва едно едва доловимо „мааамка му“ и линията прекъсна.

Щрак.

Биип.

- Виж — да си го начукаш, ясно ли ти е? Да си го начукаш на тебе, на майка си, на сестра си.

Щрак.

Това беше. Край на новите съобщения.

СТАНАХ ОТ ДИВАНА, отидох в спалнята и си свалих костюма.

Относно Кевин нищо не можех да направя. Той трябваше да е първата ми жертва. С Джей Золо, Мери Стърн, Генади и моя старец ще се оправям сутринта.

Влязох в банята, пуснах душа и стъпих под горещата струя вода. Нямах нужда от тези разсейвания и определено не исках да губя време, мислейки за тях. След като се изкъпах, нахлузих едни боксерки и си сложих тениска. После седнах на бюрото си, взех една таблетка MDT и започнах да нахвърлям бележки.

В слабо осветената библиотека в апартамента си на Парк Авеню Ван Лун беше скицирал пред мен проблема. Основното, напълно предсказуемо, беше, че принципалите не биха се съгласили с оценката. Акциите на MCL в момента се продаваха по 26 долара всяка, а те искаха от Абраксас по 40, т. е. 54 процента премия, което беше много над средната за подобна сделка. Ван Лун трябваше да намери начин или да намали цената, която MCL искаше или да я защити пред Абраксас.

Той каза, че имал някакъв документ, който ще ми изпрати по куриер на сутринта, материал, отнасящ се до сделката, който аз трябва да прегледам преди обяда с Ханк Атууд в четвъртък. Но реших да направя малко свое проучване, преди да е дошъл този „касаещ сделката“ документ.

Влязох в интернет и прегледах стотици страници материал по корпоративни финанси. Научих основните неща за структурирането на сделка за поглъщане на друга компания и се запознах с дузини такива случаи в миналото. Цяла нощ се прехвърлях от един линк на друг, в един момент даже установих, че уча формули от висшата математика за определяне стойността на пазарните опции?

Направих си почивка в 5 часа сутринта и погледах малко телевизия — повторенията на Стар Трек и Айрънсайд.

Към 9 часа куриерът пристигна с материала, който Ван Лун беше обещал. Това беше пак дебела папка с годишни и тримесечни отчети, анализаторски оценки, вътрешни сметки на ръководството и оперативни планове. Прекарах целия ден, проправяйки си път през всичките тези неща и в късния следобед усетих, че съм достигнал до някакво плато. Искаше ми се срещата с Ханк Атууд да е сега, а не след двайсет часа, но аз вероятно бях попил всичката информация, която бях възнамерявал да поема, затова реших, че на този етап единственото от което имам нужда, е Р&Р, разтоварване и релаксация.

Опитах се да поспя, но не можех да се отпусна — не можех дори да дремна за няколко минути, нито можех да се накарам да гледам телевизия, затова реших просто да изляза, да седна някъде в някакъв бар, да си поръчам няколко питиета и да се успокоя.

Преди да изляза от апартамента, се насилих, взех една шепа диетични хапчета-заместители и изядох някакъв плод. Също така позвъних на Джей Золо и на Мери Стърн, която не спря да ми звъни през целия ден. На Джей, който звучеше много объркан, казах, че не съм се чувствал добре целия ден и затова не съм се появил. На Мери Стърн казах, че не искам да разговарям с нея, независимо коя е и да престане да ми звъни. Не се обадих нито на Генади, нито на моя старец.

Докато слизах надолу по стълбите, изчислих, че не съм спал от почти четирийсет часа и че през предхождащите ги седемдесет и два часа ми се събират общо шест часа сън, затова, въпреки че не го усещах и не ми личеше, си дадох сметка, че на някакво ниво трябва да съм бил в състояние на пълно и крайно физическо изтощение.

Беше рано вечерта и трафикът беше натоварен, точно като през първата вечер, когато си тръгнах от коктейлната зала и излязох на Шесто Авеню. Затова предпочетох да вървя вместо да вземам такси — носех се всъщност, носех се по улиците, вървях по тях с мъглявото чувство, че преминавам през някаква виртуална реалност, картина на екран, в която цветовете рязко контрастират, а възприятието за дълбочина е леко притъпено. Всеки път, когато завивах покрай някакъв ъгъл, движенията, които правех, изглеждаха конвулсивни, ъгловати и неконтролирани, така че когато след около двайсет и пет минути изведнъж осъзнах, че се накланям встрани и влизам в някакъв бар в Трибека, наречен Конго, почувствах, че сякаш влизам в нова фаза на някаква сложна компютърна игра, игра с доста реалистични рисунки — имаше дълъг дървен бар отляво, плетени столове, мецанин, ограден с парапет в дъното, и саксии с огромни растения, които се извисяваха нагоре до тавана.

Седнах на бара и си поръчах джин Бомбай с тоник.

В заведението нямаше много посетители, макар че вероятно доста скоро щеше да започне да се пълни. Имаше някакви хора вляво от мен, две жени седяха на високи столове на бара, но обърнати с гръб към него, а трима прави мъже ги бяха заобиколили. Двама от мъжете говореха, а другите отпиваха от питиетата си, пушеха и слушаха внимателно. Тема на разговора беше NBA, Майкъл Джордан и огромните печалби, които беше направил от баскетбола. Не знам точно в кой момент това нещо се появи отново, това превключване, тази смяна на пистата, като при устройство, превъртащо и прищракващо на повреден компактдиск, но когато се появи, загубих всякакъв контрол и можех само да бъда свидетел, да наблюдавам всеки сегмент, всеки проблясък, сякаш всеки сегмент и всеки проблясък, както и по-голямото, неразкрито цяло, се случваха с някой друг, не с мен. Първият скок беше много рязък и дойде, докато се пресягах да взема питието си. Едва бях докоснал студената, влажна повърхност на чашата, когато изведнъж, без всякакво предупреждение или движение, се озовах от другата страна на групата, застанал много близо до една от жените — брюнетка на около трийсет години с къса зелена пола, не прекалено слаба, с изключителни сини очи — лявата ми ръка кръжеше във въздуха над дясното й бедро…

…а аз бях по средата на едно изречение…

— …да, но не забравяйте, за бога, че ESPN беше създадена през 1979 година и то с 10 милиона стартов капитал от Нефтените компании на Гети…

— Какво общо има това…

— Всичко е свързано с това. То промени всичко. Защото с едно проницателно бизнес решение студентите баскетболисти за една нощ се превърнаха изведнъж в известни личности…

За част от секундата усетих, че единият от мъжете — топчест тип с копринен костюм — ме гледа кръвнишки. Беше напрегнат и потен, а лявата ми ръка неустоимо привличаше погледа му — но после… щрак, щрак, щрак… барманът беше застанал пред мен като размахваше ръце и закриваше гледката пред очите ми. Той приличаше на ирландец и имаше изморени очи, които казваха: „мооооля, стига толкова“. Междувременно, зад него — само частично в полезрението ми — топчестият тип с копринения костюм беше закрил лицето си с ръка и се опитваше да спре кръвта, бликаща от носа му…

— Мамка ти, човече…

— Мамка ти на тебе…

Хладният вечерен въздух докосна космите на тила ми, след като с олюляване се бях изскубнал от бармана и бях вън на улицата. Жената със зелената пола беше също там, От вътрешната страна на вратата, като отблъскваше някой, застанал зад нея. Каза нещо, което не успях да чуя, после бързо се завъртя около бармана, изскубна се от ръцете му, една секунда по-късно обаче — необяснимо — преплиташе пръсти с моите няколко пресечки по-надолу на улицата.

После бяхме заедно в някаква кабинка, една от многото в тоалетните на нощен клуб или бар, аз се отдръпвах от нея, излизах от нея, краката й бяха разтворени и подпрени на стената, на фон от хром, бял порцелан и черни плочки… зелената й пола беше разкъсана и висеше от тоалетната чиния, блузата й беше разтворена, капки пот блестяха между гърдите й. Докато аз, облегнат на вратата, бързо закопчавах панталоните си, тя си стоеше там неподвижно със затворени очи, а главата й ритмично се поклащаше наляво-надясно. Чуваше се някаква пулсираща музика, както и периодичното бучене на електрически сешоари за ръце, шумни гласове и налудничав смях. От съседната кабинка се чу нещо, което звучеше като щракване на запалка, последвано от остро, бързо всмукване на дим…

В този момент затворих очи, но когато ги отворих секунда по-късно, си пробивах път през претъпкан дансинг — изблъсквах хора, ръгах ги с лакти и им се зъбех. След още няколко мига бях отново на улицата, справяйки се с още тълпи и тежкия поток на трафика. Малко след това, мисля, че си спомням, се качих в познатия комфорт на едно такси, потънах в евтината изкуствена тапицерия на задната седалка и се загледах втренчено в крещящите ивици неонови светлини, които разтягаха града, теглеха го ту в една ту в друга посока, като множеството нишки на дъвка с няколко цвята. Спомням си също, че много ясно усещах дясната си ръка, която ме болеше, всъщност туптеше от удара, който бях нанесъл на онзи тип в заведението Конго — нещо, което, между другото, не можех да повярвам, че съм сторил. Във всеки случай следващото, което осъзнах, беше, че се намирам във фоайето на ресторант в Горен Уест Сайд — който, някъде бях чел, се наричаше Актиум — промъквах се незабелязано, вмъквах се в друг разговор с друга група от напълно непознати хора, този път половин дузина членове на тълпа от фенове на някаква местна картинна галерия. Правейки се на колекционер, аз се представих под името Томас Коул. Както преди, сякаш непрекъснато бивах по средата на изречението — …през 1804 вече Благородният Дивак се е превърнал в Демоничния Индианец, ще го видите в Убийството на Джейн Маккри на Вандерлин, тъмната, раздвижена мускулатура, томаховката в ръката на великана, готова да се стовари върху главата на жената… “ Аз бях може би също толкова изненадан от това, което казвах, колкото и всички останали, но не можех да натисна копчето за пауза, нищо друго не можех да направя, освен да издържа и да наблюдавам. След това отново последва „щрак, щрак, щрак“ и изведнъж се оказахме всички седнали на вечеря на една и съща маса.

От лявата ми страна седеше един екзалтиран мъж с прошарена брада, облечен с грижливо измачкано ленено сако, вероятно критик, а от дясно седеше жена секретарски тип, с прибрана на кок коса, с кокалести части на тялото, които изпъкваха при всяко нейно движение. Точно срещу мен седеше един едър мъж, от испански произход, облечен с костюм, който не спираше да говори. Говореше на английски, но непрекъснато повтаряше нортеамерикано това, нортеамерикано онова и то с много пренебрежителен тон. След няколко секунди разбрах, че мъжът срещу мене е Рудолфо Алварес, известният мексикански художник, който наскоро се беше преместил в Манхатън и се беше заел да пресъздаде от записки, унищожените фрески на Диего Ривера, първоначално предназначени за фоайето на сградата на Рокфелер център през 1933 година.

Човек на кръстопът, който с надежда и големи очаквания избира пътя към по-добро бъдеще.

Чернокосата и много красива жена с черна рокля, седяща от лявата му страна, беше знойната и страстна Донатела, съпругата му.

Бях чел за тях във Венити Феър.

Как, по дяволите, се бях озовал с тези хора?

— Има нещо иронично в това — казваше мъжът с прошарената брада на някого, — „да избираш по-добро бъдеще.“

— Какво е толкова иронично? — чух се да казвам и да въздъхвам с нетърпение — Ако ти не избереш бъдещето си, кой, за бога, ще го стори вместо теб?

— Ами — каза Донатела Алварес, като се усмихваше от другата страна на масата — това е североамериканският начин на мислене, нали господин Коул?

— Моля? — казах аз, малко изненадан.

— Времето — каза тя спокойно. — За вас то е една права линия. Гледате назад в миналото и можете да го зачеркнете, ако пожелаете. Гледате напред в бъдещето… и, ако искате, можете да си изберете по-добро бъдеще. Можете да си изберете да станете съвършени…

Тя все още се усмихваше и всичко, което можах да кажа беше:

— И?

— За нас в Мексико — каза тя много бавно сякаш обясняваше нещо на малко дете, — минало, настояще, бъдеще… съществуват заедно.

Продължавах да се взирам в нея, но в следващия момент тя като че ли беше по средата на изречението, разговаряйки с някой друг.

Оттук нататък нещата ставаха все и все по-фрагментирани, несвързани — разпокъсани. По-голямата част не си я спомням изобщо с изключение на няколко силни импресионистични усещания — странния цвят и консистенция на мидите, сготвени с бяло вино, например… кръгчетата гъст цигарен дим, плътните, лъскави цветни цапаници. Спомнях си сякаш гледах стотици туби и четки, подредени върху някакъв дървен под и дузини платна, някои навити на рола, други сложени в рамки и струпани едно върху друго.

Не след дълго фигурите от картините се смесиха с истински хора в ужасяващ калейдоскоп и аз усетих как се пресягам, за да се облегна на нещо, но вместо това през претъпканото таванско пространство бързо се фокусирах върху дълбоките, земни езера, представляващи очите на Донатела Алварес…

После, и то като в проблясък, вървях по някакъв пуст коридор в хотел… бях в някаква стая, съвсем определено бях в стая, но без никакъв спомен чия беше стаята, какво се беше случило в нея или как преди всичко се бях озовал там. Последва още един проблясък и вече не бях в коридора на хотела, а вървях по Бруклин Бридж, бързо и навреме за нещо — навреме, осъзнах много скоро, за провисналите кабели, пробляскващи в геометрични фигури на фона на бледата синева на небето рано сутринта.

Спрях и се обърнах.

Погледнах назад към познатия като пощенска картичка изглед от центъра на Манхатън, осъзнавайки, че не бих могъл да дам точен отчет за последните осем часа от живота си, съзнавайки обаче също, че отново съм в пълно съзнание, буден, измръзнал и с болки по цялото тяло. Бързо реших, че каквато и причина да съм имал да се отправя към Бруклин, тя се е стопила до сега, станала е невалидна, атрофирала е, потънала е някъде и се е превърнала във втвърдена конфигурация на енергия, която никога няма да се съживи отново. Затова тръгнах обратно към центъра на града и вървях — накуцвайки, както се оказа — по целия път до вкъщи, до моя апартамент на Десета улица.

14

КАЗВАМ НАКУЦВАЙКИ, защото явно по някое време през нощта бях навехнал левия си глезен. А докато се събличах, за да взема душ, видях, че по тялото ми има големи синини. Това обясняваше болките или поне отчасти ги обясняваше, но в добавка към тези оловно сини петна по гърдите и ребрата имаше още нещо… нещо, което много странно изглеждаше като изгаряне с цигара на дясната ми ръка под лакътя. Прокарах пръст по зачервеното място, натиснах го, трепнах, после бавно описах едно кръгче около него и, докато правех това, изпитах силно чувство за дискомфорт от появата на някакъв страх, който започваше да се стяга около слънчевия ми сплит.

Не му се поддадох обаче, защото не исках да мисля за това — не исках да мисля какво се беше или не се беше случило в някаква хотелска стая, не исках да мисля за нищо такова. Имах среща с Карл Ван Лун и Ханк Атууд след няколко часа и това, от което най-много имах нужда — повече отколкото от някакъв изтощителен пристъп на паника — беше да се организирам.

И да се концентрирам.

Затова взех още две хапчета, избръснах се, облякох се и започнах да преглеждам бележките, които бях нахвърлял предишния ден.

Уговорката с Ван Лун беше да отида в офиса му на Четирийсет и осма улица около 10 часа. Ще поговорим за ситуацията, ще сравним записките си и може би ще изработим някакъв условен план за разиграване. След това ще се срещнем за обяд с Ханк Атууд.

В таксито на път за Четирийсет и осма улица се опитах да се концентрирам върху сложността на корпоративното финансиране, но отново започнах да изпитвам ужас от това, което се беше случило, и степента на безразсъдство, на което явно бях способен.

Осем часа загуба на памет?

Не трябваше ли това да е някакъв вид предупреждение?

После обаче си спомних, че ми беше прилошало веднъж в някаква тоалетна, преди много години, всъщност повръщах кръв в мивката, но веднага след това се бях върнал в хола към малката купчинка вещество в центъра на масата… към цигарите, водката и безгрижния, протяжен и безпаметен разговор…

После — двайсет минути по-късно — същото нещо се беше случило отново.

И отново.

Така че… очевидно не.

Спрях таксито на Четирийсет и осма улица и вървях пеша до следващата пресечка, където беше сградата на Ван Лун. Докато стигна до фоайето почти бях успял да преодолея накуцването си. Посрещна ме личната асистентка на Ван Лун и ме заведе до един голям комплекс от офиси на шейсет и втория етаж. Забелязах, че в цялостния дизайн на комплекса — в коридорите и огромната приемна зала — се виждаше една безукорна, макар и будеща леко недоумение смесица от традиционно и модерно — застоялото старомодно и опростеното модерно — един пищен, съвършен синтез от махагон, абанос и мрамор с метал, хром и стъкло. Това изведнъж правеше компанията да изглежда като някаква августейша, внушителна институция с бизнес в челните редици, обслужван в по-голямата си част, трябва да кажа, от момчета с около петнайсет години по-млади от мен. Независимо от това, имах тънкото усещане, че нищо тук не е непосилно за мен, че трябва само да се пресегна и ще го имам, че корпоративната структура на място като това е деликатна и тънка като есенна паяжина и ще се поддаде и на най-малкия натиск.

Но след като седнах в приемната под огромното лого „Ван Лун & Съдружници“ настроението ми отново се промени, наклони се по-близко до ръба и аз бях връхлетян от гадене и съмнения.

Как се бях озовал тук?

Как така бях започнал да работя за частна инвестиционна банка?

Защо бях облечен е костюм?

Кой бях аз всъщност?

Дори и сега не съм сигурен, че знам отговорите на тези въпроси. Всъщност, преди няколко секунди, в банята на Нортвю Мотър Лодж, гледайки се в огледалото с размер колкото да улови лицето ми, закачено над захабената мивка, с проникващото през стените и черепа ми жужене и спорадичното прищракване на машината за лед, аз се мъчех да открия и най-малката следа от индивида, който беше започнал да се оформя и кристализира в резултат на масата химически предизвикани импулси и контраимпулси от тази неустоима вълна на заетост. Търсех в чертите на лицето си някакви индикации за индивида, в който може евентуално да съм се превърнал, играч от висока класа, разрушител, духовен последовател на Джей Гулд, но единственото, което откривах в отражението си, единственото, което разпознавах, без реални индикации за нищо, което ще остане в бъдещето, бях аз самият… познатото лице от хиляди бръснения.

Чаках в салона почти половин час, вперил поглед в една картина на отсрещната стена, която реших, че е оригинал на Гоя. Секретарката беше изключително дружелюбна и от време на време ми се усмихваше. Когато Ван Лун най-после дойде, прекоси приемната с широка усмивка на лицето. Потупа ме по гърба и ме въведе в офиса си, който беше голям колкото половината Роуд Айлънд.

— Извинявай за закъснението, Еди, но бях извън щатите.

Като прехвърляше набързо някакви документи на бюрото си, обясни че току-що пристига с директен полет от Токио с новия си Голфстрийм V.

— Ходил си до Токио и си се върнал за времето от вторник вечерта до сега? — попитах аз.

Той кимна и каза, че е чакал шестнайсет месеца да пристигне новият му джет и искал да се увери, че си е струвал незначителната сума от 37 милиона долара и малко дребни отгоре. Закъснението му тази сутрин, добави той след известна пауза, нямало нищо общо с джета, дължало се по-скоро на задръстения трафик в Манхатън. Изглежда държеше да проявя разбиране.

Кимнах, за да му покажа, че разбирам.

— Така, Еди — каза той, сядайки зад бюрото и правейки ми знак, че аз също трябва да седна. — Имаше ли възможност да прегледаш тези папки?

— Да, разбира се.

— Е?

— Бяха интересни.

— И?

— Не мисля, че ще ти е трудно да обосновеш цената, която MCL иска — започнах аз и се наместих във фотьойла, изведнъж осъзнавайки колко съм изморен.

— Защо не?

— Защото в тази сделка има включени някои много значими опции, стратегически неща, които не могат да се видят в цифрите.

— Като например?

— Ами, най-голямата стойност е залегнала в изграждането на широкообхватна инфраструктура за високоскоростен интернет, нещо от което Абраксас се нуждае…

— Защо?

— За да се защити от агресивни конкуренти — от някой друг портал, който може да е в състояние да разработи начин за по-скоростно зареждане, директно получаване на филми във видеото, неща от този род.

Докато говорех — и то през почти стигащото до халюцинации изтощение — осъзнавах каква голяма пропаст съществува между информацията и знанието, между огромната маса от данни, които бях попил през изминалите четирийсет и осем часа и подреждането на тези данни в разбираем аргумент.

— Работата е — продължих аз, — че изграждането на система за високоскоростен интернет е голямо източване на пари и малко рисковано, но тъй като Абраксас вече има портал, водеща марка, това от което се нуждае, е една правдоподобна заплаха, за да сложи началото на своя собствена мрежа.

Ван Лун бавно кимна с глава на това.

— Така че със закупуването на MCL Абраксас получава това доверие, без всъщност да е приключил напълно изграждането, поне не веднага.

— Как става това?

— MCL притежава Кейбълплекс, нали? Това им дава достъп до двайсет и пет милиона домове, така че дори и да им се наложи да усъвършенстват системите си, те пак са водещи в играта. Междувременно Абраксас може да забави разходите на MCL за изграждането на широкообхватна мрежа и по този начин да отложи всякакви негативни източвания на пари, но да задържи опцията, за да я разработи по-късно, ако се наложи… — имах усещане, каквото ми се беше случвало няколко пъти и преди

— Защото в тази сделка има включени някои много значими опции, стратегически неща, които не могат да се видят в цифрите.

— Като например?

— Ами, най-голямата стойност е залегнала в изграждането на широкообхватна инфраструктура за високоскоростен интернет, нещо от което Абраксас се нуждае…

— Защо?

— За да се защити от агресивни конкуренти — от някой друг портал, който може да е в състояние да разработи начин за по-скоростно зареждане, директно получаване на филми във видеото, неща от този род.

Докато говорех — и то през почти стигащото до халюцинации изтощение — осъзнавах каква голяма пропаст съществува между информацията и знанието, между огромната маса от данни, които бях попил през изминалите четирийсет и осем часа и подреждането на тези данни в разбираем аргумент.

— Работата е — продължих аз, — че изграждането на система за високоскоростен интернет е голямо източване на пари и малко рисковано, но тъй като Абраксас вече има портал, водеща марка, това от което се нуждае, е една правдоподобна заплаха, за да сложи началото на своя собствена мрежа.

Ван Лун бавно кимна с глава на това.

— Така че със закупуването на MCL Абраксас получава това доверие, без всъщност да е приключил напълно изграждането, поне не веднага.

— Как става това?

— MCL притежава Кейбълплекс, нали? Това им дава достъп до двайсет и пет милиона домове, така че дори и да им се наложи да усъвършенстват системите си, те пак са водещи в играта. Междувременно Абраксас може да забави разходите на MCL за изграждането на широкообхватна мрежа и по този начин да отложи всякакви негативни източвания на пари, но да задържи опцията, за да я разработи по-късно, ако се наложи… — имах усещане, каквото ми се беше случвало няколко пъти и преди след вземане на MDT — сякаш вървя по опънато вербално въже, говоря с някого и явно говоря смислено, но в същото време нямам ни най-малка представа за какво говоря… и не забравяй, Карл, способността да се отлага едно инвестиционно решение като това, може да се окаже много печеливша.

— Но все пак си остава рисковано, нали? Имам предвид изграждането на широкообхватна система? Независимо дали ще я изградиш сега или по-късно.

— Така е, но новата компания, която ще се появи след сделката, вероятно няма да трябва да инвестира на всяка цена, защото, според мен, за тях всъщност ще е по-изгодно да сключат сделка с друга интернет компания, което ще намали потенциалния свръхкапацитет на индустрията, а това ще е допълнително предимство.

Ван Лун се усмихна.

— Това е дяволски добро, Еди.

Аз също се усмихнах.

— Да, вярвам, че ще се получи. То е на практика ситуация, когато и двете страни печелят. А има и други опции, разбира се.

Виждах, че Ван Лун ме гледа с учудване. Той явно не беше сигурен какви други въпроси да ми зададе… в случай, че всичко се провали и аз се окажех пълен идиот. Но накрая все пак ми зададе единствения въпрос, който имаше някакъв смисъл при тези обстоятелства.

— Каква сума се получава?

Пресегнах се, взех един бележник голям формат от бюрото му и извадих химикалка от вътрешния джоб на сакото си. Приведох се напред и започнах да пиша. След като бях нахвърлял няколко реда на страницата, казах:

— Използвал съм модела за оценка на Блек-Шолс, за да покажа как стойността на опцията варира в проценти спрямо инвестицията… — Спрях, обърнах страницата и продължих да пиша на следващата — изчислил съм го в рамките на рисковия профил и сроковете.

През следващите петнайсет минути и нещо писах като бесен, прилагайки по памет различните математически формули, които бях използвал по-предния ден, за да илюстрирам позицията си.

— Както може да видиш тук — казах аз, когато приключих, сочейки съответната формула с писалката си, — стойността на широкообхватната опция, заедно с тези други опции с лекота добавят още 10 долара на дял от акциите на MCL.

Ван Лун отново се усмихна.

После каза:

— Това е изключително добра работа, Еди. Дяволски просто. На Ханк страшно ще му хареса.

КЪМ ДВАНАЙСЕТ И ПОЛОВИНА, след като бяхме прегледали внимателно всички цифри, излязохме от офиса. Ван Лун беше резервирал маса в „Четирите сезона“. Тръгнахме към Парк Авеню, после извървяхме четирите пресечки нагоре към Сийграм Билдинг.

През по-голямата част от сутринта плувах в някакво състояние на смръзнало и изтощено съзнание — на автопилот във всеки случай — но когато пристигнах с Ван Лун до входа на „Четирите сезона“ на Петдесет и втора улица, когато прекосихме фоайето, видяхме гоблените на Миро и кожените кресла по дизайн на самия Мийс ван дер Рое, започнах отново да се изпълвам с енергия. Освен че можех да говоря италиански или да изчитам половин дузина книги за една нощ, или дори да предугаждам пазарите, освен факта, че току-що бях екипирал финансовата структура за едно огромно корпоративно сливане, фактът, че бях тук, в самата Сийграм Билдинг, светаята светих на архитектурата — ме върна към нереалността на цялата ситуация — защото при нормални обстоятелства никога не бих се озовал на такова място, никога не бих се разхождал из легендарната Грил зала, с провесените бронзови клончета и френска орехова ламперия по стените, никога не бих се плъзгал покрай маси, на които седят посланици, кардинали, корпоративни президенти, адвокати на звезди и водещи на телевизионни предавания.

Въпреки това, колкото и странно да изглежда, ето ме тук… щастлив, че мога да се разхождам и плъзгам…

Управителят на ресторанта ни заведе до една от масите под балкона и тъкмо когато се настанявахме и поръчахме нещо за пиене, мобилният на Ван Лун звънна. Той отговори с едва доловимо изръмжаване, слуша няколко секунди, после го затвори. Докато го прибираше, ме погледна с лека, малко нервна усмивка.

— Ханк закъснява — каза той.

— Но ще дойде, нали?

— Да.

Ван Лун се занимава известно време със салфетката си, след което каза:

— Виж, Еди, има нещо, което все се каня да те попитам.

Преглътнах, не бях сигурен какво ще последва.

— Нали знаеш, че имаме малко тържище на един от етажите на „Ван Лун & Съдружници“?

Кимнах.

— Да, имаме го и аз си мислех за тези търгове, в които участваш в Лафайет.

— Да?

— Много впечатляващо, трябва да знаеш.

Един сервитьор ни донесе напитките.

— Не бях на същото мнение, когато Кевин ми каза за това първия път, но след като размислих… — той улови погледа ми, докато сервитьорът поставяше на масата две чаши плюс две малки бутилки с минерална вода, един Том Колинс и водка мартини — ти определено знаеш какво правиш.

Отпих глътка от мартинито.

Все още втренчен в мен, Ван Лун добави:

— И как да избираш акции.

Виждах, че гори от любопитство да ме попита как съм го направил. Продължаваше да се върти на мястото си, гледаше ме право в очите, не беше сигурен какво точно притежава, измъчван от надеждата, че може би аз все пак имам някаква система и че Светия Граал е точно тук в „Четирите сезона“, седнал на неговата маса. Беше изпълнен с неосъществими желания и в същото време беше малко неспокоен, но не се издаваше, въртеше се около въпроса, опитваше се да се държи така, сякаш цялата тази работа не беше кой знае какво. Имаше обаче нещо жалко и конфузно в начина, по който го правеше — с месести юмруци, от позиция на силата — и вътре в мен започна да се събужда леко чувство на презрение към него.

Ако обаче ме беше попитал направо, какво щях да му кажа? Щях ли да успея да се измъкна от заплетената история с някакъв блъф за комплексна теория и висша математика? Щях ли да се наведа напред, както съм седнал, да се потупам по дясното слепоочие и да прошепна „с раз-би-ране, Карл?“ Щях ли да му кажа, че всъщност вземам специално лекарство и че понякога в добавка видения със Светата Дева? Щях ли да му кажа истината? Щях ли да съм в състояние да устоя?

Не знам.

Така и не ми се удаде възможност да разбера.

СЛЕД НЯКОЛКО СЕКУНДИ от другия край на салона се появи някакъв приятел на Ван Лун и седна на нашата маса. Ван Лун ме представи и тримата разговаряхме известно време за общи неща, но много скоро двамата по-възрастни мъже подхванаха дискусия за Голфстийма на Ван Лун и аз бях доволен, че останах на заден план. Виждах обаче, че Ван Лун е много възбуден — разкъсван от желанието да не ме изпуска от непосредствената сфера на вниманието си и нежеланието да прекъсне разговора с добрия си приятел милиардер. Но аз вече не бях там, умът ми се насочваше към размишления за възпрепятстваното пристигане на Ханк Атууд.

От различните профили, които бях чел за него, едно нещо ми беше станало ясно за президента на MCL-Парнасус. Даже, въпреки че беше от костюмираните, сиви управители на корпорации, който се занимаваше предимно с числа и проценти, което повечето хора смятаха за най-скучния от всички бизнеси, Хенри Брайънт Атууд беше забележителна фигура. И преди него, разбира се, е имало по-големи от живота костюмирани — по вестниците и в ранните дни на Холивуд, всичките тези пушещи пури магнати, които не са можели да говорят английски, например, но не е трябвало много време на високоакадемичните финансисти от Източния бряг, какъвто е случаят с Холивуд, например, да настъпят и да поемат юздите. Това, което повечето хора не разбираха, обаче, беше че след пълното уедряване на развлекателния бизнес през 1980-те години, центърът на гравитация отново се беше изместил. Актьорите, певците и супермоделите пак бяха в блясъка си, разбира се, но разредения въздух на чистия блясък тихо се беше разнесъл назад по посока на облечените в сиви костюми паралии.

Ханк Атууд беше обаятелен, не защото беше красив, което той не беше, и даже не защото продуктът, който управляваше, беше това, за което хората мечтаеха — генетично изменената храна на човешкото въображение — Ханк Атууд беше обаятелен поради невъобразимо големите суми пари, които беше натрупал.

До това се свеждаше всичко. Артистичното съдържание беше мъртво, то беше нещо, което се решаваше от специална комисия. Истинското съдържание сега беше в ръцете на цифрите — и цифрите, огромни цифри, бяха навсякъде. Трийсет и седем милиона долара за частен реактивен самолет. Съдебно дело, прекратено с цената на 250 милиона долара. 30 милиарда долара за поглъщане на сметка от заемни средства. Лично богатство, надхвърлящо 100 милиарда долара…

И ТОЧНО В МОМЕНТА, когато бях по средата на мислите си за безкрайната експанзия на цифрите, нещата започнаха да се разпадат.

По някаква причина изведнъж започнах да възприемам хората, седящи на масата зад мен. Бяха мъж и жена, може би някакъв предприемач на недвижими имоти и изпълнителен постановчик, или двама адвокати по едно дело — не знам, не чувах какво говорят — но в тона на гласа на мъжа имаше нещо, което ме преряза като с нож.

Облегнах се леко назад в стола като същевременно гледах Ван Лун и приятеля му. На фона на ореховата ламперия двамата милиардери изглеждаха като две големи хищни птици, кацнали дълбоко в някакъв изсъхнал, безводен каньон — застаряващи птици с клюмнали глави и сълзящи очи, стари ястреби. Ван Лун се беше впуснал в подробно обяснение какво го е накарало да обезшуми предишния си джет, Челънджър някакъв, и точно докато траеше този малък монолог, нещо странно се случи в мозъка ми. Като някакъв радиоприемател автоматично сменящ честотите, той изключи гласа на Карл Ван Лун… „разбираш ли, за да избегнеш прекалено големите вибрации, ти трябват тези изолатори, които се увиват около болтовете, свързващи вътрешната част на самолета с корпуса — силиконови гумени изолатори, мисля че се казват…“ и започнах да чувам само гласа на мъжа зад мене:,….в някакъв голям хотел в центъра на града някъде… беше в новините… да, Донатела Алварес, жената на художника, намерена на пода в една хотелска стая, била е нападната явно, с удар по главата… и сега е в кома — но като че ли вече имат следа — един чистач в хотела видял някой да излиза от хотела рано тази сутрин, някой който накуцвал…“

Бутнах стола си малко назад.

…някой който накуцвал…

Гласът зад мен продължаваше монотонно:,….и разбира се, това, че е мексиканка, не помага много на разследването…“

Изправих се и за част от секундата ми се стори, че всички в ресторанта са застинали, че са оставили вилиците и ножовете, гледат към мен и очакват да кажа нещо — но не, разбира се, никой не беше спрял да прави, каквото правеше. Само Карл Ван Лун ме гледаше, а меката загриженост в очите му изведнъж премина в умора. Аз изговорих само с устни думата тоалетна, обърнах се и тръгнах. Вървях бързо, движейки се между отделните маси, заобикалях ги и търсех най-близкия изход.

Тогава обаче забелязах човек, който се приближава от другия край на салона — нисък, оплешивяващ мъж, облечен в сив костюм. Това беше Ханк Атууд. Познах го от снимките в списанията. След миг двамата се разминавахме, извивайки се неудобно между две маси, сумтейки любезно. В един кратък момент бяхме толкова близо, че можех да усетя одеколона му.

ИЗЛЯЗОХ НА ПЕТДЕСЕТ И ВТОРА улица и поех няколко дълбоки глътки въздух. Докато стоях на тротоара, оглеждайки се наоколо, имах чувството, че сливайки се с тълпата от хора на улицата, плащам неустойка за времето, прекарано в Зала Грил, и че никога няма да ми бъде позволено да се върна там отново.

Точно в този момент обаче нямах намерение да се връщам там и след около двайсет минути осъзнах, че скитам безцелно на юг по Парк Авеню Саут, като съзнателно се опитвах да не куцам и напрягах паметта си, за да видя дали ще си спомня. Там нямаше нищо… Бях в някаква хотелска стая, дори се виждах как вървя по един безлюден коридор в хотела. Но само това, всичко друго беше бяло петно.

Не вярвах обаче, не беше за вярване… искам да кажа… не съм… не бих могъл…

ПРЕЗ СЛЕДВАЩИЯ ПОЛОВИН ЧАС вървях, тръгнах наляво по Юниън Скуеър, после надясно по Първа и пристигнах до моята жилищна сграда напълно замаян. Изкачих стъпалата, придържайки се към мисълта, че може би са ми се причули неща в ресторанта, че съм си ги въобразил, че е било просто още една халюцинация, проблясък. Във всеки случай, щях да науча много скоро, защото, ако това нещо наистина се беше случило, все още щеше да е по новините, трябваше само да включа радиото или да намеря някой от местните канали по телевизията.

Първото, което забелязах, обаче, влизайки в апартамента, беше червената мигаща светлинка на телефонния секретар. Почти доволен, че това ще разсее мислите ми, протегнах ръка и натиснах бутона за прослушване на съобщенията. После просто стоях там, както си бях с костюма, като някакъв идиот, втренчен в другия край на стаята, в очакване да чуя обаждането.

Последва тихият шум от превъртане на лентата, после — щракване.

Бийп.

— Здравей… Еди. Обажда се Мелиса. Исках да ти звънна по-рано, наистина, но… знаеш как е… — Гласът й беше някак муден и говорът леко завалян, но все пак беше гласът на Мелиса, Мелиса, безплътна, изпълваше хола ми. — После се сетих, брат ми… той снабдяваше ли те с нещо? Имам предвид, не искам да говоря за това по телефона, но… даваше ли ти? Защото… — чух потракването на кубчета лед в чашата, — защото, ако ти е давал… трябва да знаеш… тези таблетки — тук тя спря, сякаш, за да набере сили — този медикамент — MDT или както там го наричат — е наистина много опасен, искам да кажа, нямаш представа колко опасен. — Аз преглътнах и затворих очи. — Затова, Еди, не знам, виж, може би греша, но… просто ми се обади, окей… обади ми се.

Трета част

15

В НОВИНИТЕ ПО ТЕЛЕВИЗИЯТА в два часа потвърдиха, че Донатела Алварес, съпругата на мексиканския художник, е получила силен удар в главата и е в кома. Инцидентът се е случил в една от стаите на петнайсетия етаж на хотел в центъра на града. Даваха се някои подробности, но нито дума не се споменаваше за куцащ мъж.

Седнах на дивана, както си бях облечен с костюма и зачаках за още, каквото и да е — друг бюлетин, някакви кадри, коментари. Сякаш като седях на дивана с дистанционното, провиснало от ръката ми, действително вършех нещо, но какво друго можех да правя? Да се обадя на Мелиса и да я питам дали такова нещо е имала предвид?

Опасно?

Опасно как — като жесток удар по главата? Опасно като влизане в болница? Смъртно опасно?

Очевидно. Нямах намерение да й звъня и да й задавам въпроси от този род, но част от мен беше изпълнена с догадки и тревога. Наистина ли го бях извършил? Щеше ли това да се случи отново или нещо подобно на него? „Опасното“, за което говореше Мелиса, за другите ли беше опасно или само за мен!

Бях ли неизмеримо безотговорен?

Какво, по дяволите, ставаше?

С напредването на следобеда се концентрирах и слушах внимателно всеки новинарски бюлетин, сякаш бих могъл някак с чисто напрягане на волята да променя някакъв ключов детайл от историята — това да не се е случило в хотелска стая или Донатела Алварес да не е в кома. Между новините гледах кулинарни предавания, предавания на живо от съдебната зала, сапунени сериали, реклами и осъзнавах — не можех да се спра — че обработвам и запаметявам случайни сегменти от безполезна информация. Наредете ивиците пилешко месо върху намазана с олио тавичка и ги поръсете със сусам. Позвънете безплатно СЕГА за 15 процента намаление за фитнес системата ГАТбастър 2000. На няколко пъти следобед поглеждах към телефона и си мислех да се обадя на Мелиса, но всеки път някакъв спирачен механизъм в мозъка ми се включваше и аз мигновено се улавях, че мисля за нещо друго.

До шест часа историята започна значително да добива плът. След прием в студиото на съпруга й в Уест Сайд, Донатела Алварес се отправя към Клифдън, хотел в централната част на града, където получава силен удар по главата с някакъв тъп предмет. Предметът все още не е идентифициран, но ключовият въпрос, на който се търси отговор, е следният: Защо сеньора Алварес е била в хотелската стая? Детективите интервюираха всички гости на приема и бяха особено заинтерисовани да говорят с индивид на име Томас Коул.

Гледах в екрана няколко секунди, объркан, едва разпознавайки името. После репортажът продължи и аз продължих да гледам. Дадоха лична информация за жертвата, както и снимки и интервюта с членове на семейството — което означаваше, че в съзнанието на зрителите вече е започнал да се оформя образът на 43-годишната сеньора Алварес. Явно ставаше дума за жена с изключителна физическа и душевна красота. Тя беше независима, щедра, лоялна, нежна съпруга, предана майка на две близначета момиченца, Пиа и Фло. Съобщиха, че съпругът й, Рудолфо Алварес, е съсипан от мъка и абсолютно неспособен да даде каквото и да е обяснение за случилото се. Показаха черно-бели снимки на една сияеща, облечена в униформа послушница в Доминиканския женски манастир в Рим от 1971 година може би. Показаха също някакво домашно видео, трепкащи образи с избледнели цветове на младата Донатела в лятна рокля как се разхожда сред градина от рози. Други кадри показваха Донатела на кон, Донатела на едни археологически разкопки в Перу, Донатела и Рудолфо в Тибет.

Следващата фаза на предаванията включваше политически анализи. Дали това не беше атака, мотивирана от расизъм? Дали беше свързана с водения в момента дебат по външната политика? Един коментатор изрази опасение, че това може да е първият от серия подобни инциденти и като причина за атаката обвиняваше направо президента за смущаващата му неспособност да заклейми несдържаните изказвания на министъра на отбраната Кейлъб Хейл — или предполагаемите изказвания, тъй като той продължаваше да отрича, че ги е направил. Друг коментатор смяташе, че това е може би една от косвените злини, с които просто трябва да свикваме.

Гледайки тези репортажи целия следобед, смених един учудващ брой реакции — основната между тях беше неверие, ужас, угризение, гняв. Люшках се между мисълта, че може би аз бях нанесъл удара и отхвърлянето на идеята като абсурдна. Накрая обаче — и то след като се бях натъпкал с MDT — единственото доловимо чувство, което изпитвах, беше леко отегчение.

До средата на вечерта се бях напълно дистанцирал и всеки път, когато чувах нещо, свързано с историята, импулсивното ми желание беше да извикам стига, достатъчно, сякаш говореха за някакъв нов мини сериал по кабелната телевизия, нещо адаптирано от силно преувеличена, чаровно-реалистична гореща история… Ужасната съдба на Донатела Алварес…

МАЛКО СЛЕД 8:30 се обадих на Карл Ван Лун в апартамента му на Парк Авеню.

Въпреки отказа да повярвам, ужасът и т. н. да бяха най-доминиращи в съзнанието ми през повечето от следобеда, друга част от мене беше изпълнена с колебания и тревога от друг вид — тревога, че съм провалил шанса си с Ван Лун до степен, в която това моментно изключване, този оперативен провал щеше да попречи на плановете ми за бъдещето.

В резултат — и докато чаках Ван Лун да вдигне телефона — бях много нервен.

— Еди?

Прочистих гърлото си:

— Господин Ван Лун.

— Еди, не разбирам. Какво стана?

— Стана ми лошо — казах аз, извинението ми дойде автоматично, без да мисля. — Нищо не можех да направя. Трябваше да си тръгна. Съжалявам.

— Станало ти е лошо? Какво те прихваща, да не си първолаче? Рипваш изведнъж, без да кажеш дума? И не се връщаш? А аз да седя там като ненормален и да измислям извинения пред Ханк, проклетия Атууд?

— Имам заболяване, стомашно заболяване.

— А после дори не си правиш труда да се обадиш?

— Трябваше да отида на лекар, Карл. Спешно.

Ван Лун помълча известно време.

После въздъхна:

— А… как си сега?

— Добре съм. Овладяха го.

Той отново въздъхна:

— Да не си… какво?… Не знам… лекуват ли те както трябва? Искаш ли имена на най-добрите лекари за консултация? Аз мога…

— Добре съм. Виж, случи се веднъж. Няма да се повтори. — Направих пауза. — Как мина срещата?

Този път Ван Лун направи пауза. Бях застанал на нокти.

— Ами беше малко неловко, Еди — каза накрая. — Няма да те лъжа. Искаше ми се да си там.

— Той изглеждаше ли убеден?

— В общи линии, да: Каза, че има усещането за нещо, което би могъл да предложи, но ти и аз трябва да седнем заедно с него и да прегледаме цифрите.

— Страхотно. Разбира се. Когато кажеш.

— Ханк замина за крайбрежието, но се връща в града във… вторник. Мисля, да, защо в такъв случай не дойдеш в офиса по някое време в понеделник, за да направим някакъв план?

— Чудесно, и виж, Карл, още веднъж съжалявам. Много.

— Сигурен ли си, че не искаш да те види моят лекар? Той е…

— Не, но благодаря ти, че ми предлагаш.

— Помисли си пак.

— Добре. До понеделник.

ОСТАНАХ НЯКОЛКО МИНУТИ прав до телефона след разговора с Ван Лун, забил поглед в една страница на тефтера ми с телефонни номера.

Имах нервно, спазмодично чувство в стомаха.

После вдигнах слушалката и набрах номера на Мелиса. Докато чаках да отговори, сякаш бях отново в апартамента на Върнън — горе на седемнайсетия етаж, все още в началото на всичко това, все още в тези светли мигове преди да запиша съобщението на телефонния й секретар, и преди да бях започнал да се ровя в спалнята на брат й…

— Ало.

— Мелиса?

— Еди. Здравей.

— Чух съобщението ти.

— Да. Виж… ъъъм… — Имах впечатлението, че се опитва да се овладее — …това, което казах в съобщението, просто ми дойде на ум днес. Не знам. Брат ми беше негодник. Занимава се с това странно нещо от доста време. Помислих си за теб и се притесних.

Ако Мелиса беше пила по-рано през деня, сега звучеше почти нормално, с малко остатъчно въздействие може би.

— Няма за какво да се притесняваш, Мелиса — казах аз, като реших на мига как да реагирам. — Върнън не ми е давал нищо. Срещнах го случайно в деня преди да… деня преди това да се случи. Ние просто разговаряхме за разни неща… нищо специално.

Тя въздъхна:

— Хубаво.

— Но благодаря ти, че си загрижена. — Спрях за момент. — Ти как си?

— Аз съм добре.

Неловко, неловко, неловко.

После тя попита:

— А ти как си?

— Нормално. Работя.

— Какво правиш сега?

Такъв беше разговорът, който можехме да проведем при създалите се обстоятелства — ето го — неизбежния разговор при тези обстоятелства…

— През последните няколко години се занимавам с реклами. — Замълчах. — За Кер & Декстер. Издателството.

Това технически беше истината, но само технически.

— Така ли? Това е чудесно.

Не го чувствах чудесно обаче — или, както истината, дните ми като сътрудник на Кер & Декстер изведнъж ми се сториха далечни, нереални, измислени. Не исках да говоря повече с Мелиса. Откакто подновихме познанството си — колкото и мимолетно да беше, чувствах, че вече съм влязъл в един последователен модел на непрекъсната лъжа. Продължението на този разговор можеше само да влоши нещата още повече.

Казах:

— Слушай, исках да върна обаждането ти и да изясня този въпрос… но трябва да приключвам.

— Добре.

— Не че…

— Еди?

— Да?

— Това и за мен не е леко.

— Разбира се.

Не можех да измисля нищо друго.

— Дочуване тогава.

— Дочуване.

ИЗПИТВАЙКИ НЕОБХОДИМОСТ веднага да се разсея с нещо, започнах да прелиствам телефонния бележник и да търся мобилния телефон на Генади. Набрах го и зачаках.

— Да?

— Генади?

— Да.

— Тук е Еди.

— Еди. Какво искаш? Аз зает.

За миг се вгледах в стената пред мен.

— Имам разработката за книгата. Около дваде…

— Дай ми сутринта. Ще прегледам.

— Генади… — Той беше затворил — Генади?

Оставих слушалката.

Утре сутринта беше петък. Бях забравил. Генади щеше да дойде за първата вноска от заема.

По дяволите.

Парите, които дължах, не бяха проблем. Можех веднага да му напиша чек за цялата сума, плюс лихвата, плюс бонус просто за това, че беше Генади, но това нямаше да помогне. Казах му, че имам разработката на сюжета. Сега трябваше да я направя, трябваше да я имам на сутринта, иначе сигурно щеше да извади нож и да ме ръга с него докато го заболи лакътя като след игра на тенис.

Не бях точно в настроение за такова нещо, но знаех, че то ще ме ангажира, влязох в интернет и направих малко проучване. Избрах съответната терминология и разработих план най-общо на базата на едно прясно съдебно дело срещу мафията в Сицилия, подробно описание на което намерих в един италиански уебсайт. Някъде след полунощ — с подходящи вариации — разполагах с двайсет и пет страници, сцена по сцена трактовка за Пазителя на закона, история на Организацията.

След това прекарах много време в ровене из списания и търсене на обяви за недвижими имоти. Бях решил, че сутринта ще се обадя на някои от големите агенции в Манхатън и най-после ще се захвана с търсенето — даже може би закупуването — на нов апартамент.

После си легнах и прекарах четири-пет часа в това, което тези дни минаваше за сън.

ГЕНАДИ ДОЙДЕ към девет и половина. Пуснах го да влезе по домофона и му казах, че съм на третия етаж. Отне му цяла вечност да изкачи стълбите и когато накрая се материализира в хола ми, изглеждаше изтощен и ядосан.

— Добро утро — казах аз.

Той повдигна вежди към мен, после се заоглежда наоколо. Погледна часовника си.

Бях изпринтирал трактовката и я бях сложил в плик. Взех го от бюрото и му го подадох. Той го пое, разклати го, сякаш за да прецени колко тежи. След което каза:

— Къде са парите?

— Ами… аз смятах да ти напиша чек. Колко беше сумата?

— Чек?

Кимнах му, и изведнъж се почувствах като глупак.

— Чек? — повтори той. — Ти ума изпил? Какво мислиш, ние финансова институция?

— Генади, виж…

— Млъквай. Не можеш да дадеш парите днес, ти сериозно загазил, приятелче — чу ме?

— Разбирам.

— Отрязвам твои топки.

— Ще имаш парите. Господи. Не помислих за това.

— Чек — каза отново той с презрение. — Невероятно.

Отидох до телефона и го вдигнах. След тези първи два дни в Лафайет, си бях създал изключително сърдечни отношения с моя раболепен, червендалест банков управител, Хауърд Луис, така че му телефонирах и му казах от какво имам нужда — двайсет и пет хиляди в брой и го попитах дали може да ми ги приготви до петнайсет минути.

— Без абсолютно никакъв проблем, господин Спинола. Затворих телефона и се обърнах. Генади стоеше до бюрото ми, с гръб към мен. Измърморих нещо, за да привлека вниманието му. Това го накара да се обърне.

— Е?

Аз свих рамене и казах:

— Да отидем до банката.

Взехме такси и пътувахме в мълчание до Двайсет и трета улица и Второ Авеню, където беше банката ми. Исках да отворя дума за сценария, но тъй като Генади очевидно беше в много лошо настроение, прецених, че е по-добре да не казвам нищо. Взех парите от Хауърд Луис и ги дадох на Генади вън на улицата. Той мушна пачката в мистериозната вътрешност на якето си. Като държеше плика със сценария в ръка, каза:

— Аз прегледам това.

После тръгна по Второ Авеню без да каже „довиждане“.

ПРЕСЯКОХ УЛИЦАТА и следвайки новата си стратегия да се опитвам да ям поне веднъж на ден, влязох в една закусвалня и си поръчах кафе и мъфин с боровинки.

После се разходих нагоре до Медисън Авеню. След около десет пресечки спрях пред една агенция за недвижими имоти, наречена „Съливан, Драскъл“. Влязох вътре, направих някои запитвания, разговарях с брокерка на име Алисън Ботник. Тя беше в края на четирийсетте си години и беше облечена в стилна тъмносиня копринена рокля и подхождащо по цвят палто в стил Неру. Много бързо си дадох сметка, че дори и да бях облечен в джинси и пуловер, и лесно можех да мина за продавач в някой винарски магазин — или за копирайтър на свободна практика — тази жена нямаше ни най-малка представа кой съм и следователно трябваше да бъде нащрек. Колкото до госпожа Ботник аз можеше да съм един от тези нови „dot.com“ милиардери, които искат да се разпрострат в жилище с дванайсет стаи на Парк Авеню. Никога не знаеш тези дни и аз я оставих да гадае.

Докато вървях нагоре по Медисън си мислех за нещо от порядъка на 300 000 с таван 500 000 долара, но ми мина през ума, че сега като съм във връзка с Ван Лун и имам перспективата за проект с Ханк Атууд, няма причина да не си мисля за нещо по-голямо — 2 милиона, 3 милиона долара, че може и повече. Застанал прав в плюшената приемна на „Съливан, Драскъл“, прелиствайки разни лъскави брошури за луксозни апартаменти в нови сгради с имена като Меркурий, Божествен, и слушайки енергичната реклама на Алисън Ботник, с настоятелните лексикални акценти — в горния край, ликвиден, разграбващи се, в непосредствена близост, — усещах как очакванията ми се вдигат с всяка изминала секунда. Виждах също как Алисън Ботник от своя страна — след като свали петнайсет години от вида ми и мислено ме облече в тениска и бейзболна шапка от Калифорнийския университет в Лос Анджелис — се убеждаваше, че съм именно от тези „dot.com“ милиардери. Огънят се разпали още повече, когато небрежно отхвърлих предложението за споразумение в кооперация, поради огромния обем от документация, която се изисква тези дни, за да минеш процедурата за одобрение от управителния борд.

— Управителните бордове са станали много придирчиви — каза тя - не че…

— Разбира се че не, но кой иска да бъде отхвърлен, без да има шанс да се пребори?

Тя оцени това.

— Добре.

Манипулирайки се взаимно до тези две състояния, респективно, користолюбие и професионална възбуда, сведохме нещата до едно — огледи.

Тя ме заведе първо да видя апартамент с четири спални в предвоенна кооперация в източната част на града, на една от улиците, започващи със седемдесет между Лексингтън и Парк. Отидохме с такси и докато си говорехме за пазара и позициите му в момента, имах приятното усещане, че се владея — и че аз контролирам нещата, сякаш аз бях разработил програмата за тази малка интерлюдия и всичко се движеше гладко и по план.

Апартаментът, който отидохме да видим на Седемдесет и четвърта улица, не представляваше нищо особено. Беше с ниски тавани и нямаше достатъчно естествена светлина. Беше също така задръстен и претрупан.

— Много от тези предвоенни кооперации са такива — каза Алисън, докато слизахме надолу към фоайето. — Имат течове, инсталациите им трябва да се подменят и не си струват парите, освен ако не си решил да сринеш всичките стени и да ги построиш наново.

Което в този случай беше 1,8 милиона.

След това отидохме да видим едно преустроено мансардно жилище с огромна площ в квартал Флатайрън. Било някаква текстилна фабрика до 50-те години, стояло празно през 60-те и от начина, по който беше обзаведено, не личеше настоящият собственик да е променил нещо от 70-те години до сега. Алисън каза, че бил строителен инженер, който вероятно го е купил на безценица, но сега иска 2,3 милиона долара за него. На мен ми хареса, определено имаше потенциал, но беше прекалено анонимно и забутано в част на града, която все още беше сравнително сива и безинтересна.

Последното място, което Алисън ме заведе да видя, беше на шейсет и осмия етаж на един небостъргач, току-що построена жилищна сграда на мястото на старо железопътно депо в Уест Сайд. „Божествения“ наред с други луксозни жилищни комплекси, трябваше — на теория — да бъде централната сграда в един нов проект за преустройство и обновяване на града. Комплексът щеше да обхваща почти цялата територия между Уест Чел си и Хеле Китчън.

— Ако обърнеш внимание, ще видиш че има хиляди празни парцели там — каза Алисън, звучейки като ранния Робърт Мозес. — От Двайсет и шеста улица, западно от Девето Авеню — всичко плаче за ново застрояване. И с новата Пен стейшън ще има голямо увеличение на трафика — хиляди хора ще се изсипват там всеки ден.

Тя беше права и докато таксито кръжеше на запад по Трийсет и четвърта улица надолу към река Хъдсън, можех да видя това, за което говореше, виждах огромния потенциал за заселване с хора от по-висша класа, за едно тотално преобразяване на целия квартал в буржоазно бохемски стил.

— Вярвай ми — продължи тя, — това ще е най-голямото разграбване на терени, което градът е виждал през последните петдесет години.

Изникнал от запустялата земя върху излезли от употреба и занемарени складови сгради, самият „Божествен“ беше поразителен, обрамчен с метална рамка монолит, с гладко, безшевно монтирани прозорци от рефлектиращо стъкло с бронзови оттенъци. Когато таксито спря на огромния площад в основата на сградата, Алисън започна да ме залива с информация за неща, които явно смяташе, че трябва да знам. „Божествения“ беше висок 214 метра, имаше 70 етажа и 185 апартамента — също така няколко ресторанта, клуб на здравето, частна прожекционна зала, приспособления за разходка на кучета, рециклираща система за отпадъци… винарска изба, складово помещение, покрита с титаний тераса на покрива…

Кимах на всичко това, сякаш го записвах в ума си, за да го проуча подробно по-късно.

— Даже самият архитект на сградата — каза тя — смята да се премести тук.

В огромното фоайе имаше колони от мрамор с розови жилки, на които се опираше таван със златиста мозайка, но почти нямаше мебели или предмети на изкуството. Асансьорът ни качи на шейсет и осмия етаж с усещането, че сме се движили само десет секунди, макар че трябва да е било по-дълго. Апартаментът, който тя ми показваше, все още не беше напълно завършен, и не биваше да обръщам внимание на голите крушки и непокритите жици. До“… — тя се обърна към мен и каза шепнешком, сякаш вкарваше ключ в бравата, „…виж изгледа…“

Влязохме в едно открито, мансарден тип помещение, и макар да си давах сметка за множеството коридори, водещи в различни посоки, изведнъж бях привлечен от дългите от стена до стена прозорци в другия край на тази необзаведена, бяла стая. Подът беше застлан с пластмасово фолио и докато го прекосявах, а Алисън вървеше непосредствено зад мен, целият Манхатън се извиси главозамайващо пред погледа ми. Застанал до прозореца, гледах изумен групата небостъргачи в центъра на града, точно срещу мен, Сентръл Парк, сгушен отляво, финансовият квартал отдясно.

Гледани от тук под ъгъл, който придава вид на мечтателна невъзможност, всички забележителни сгради на града бяха на мястото си, но те като че ли бяха обърнати в тази посока и ни гледаха.

Усещах Алисън до рамото си — помирисвах парфюма й, чувах нежното шумолене на коприната при движенията й.

— Е — попита тя, — какво ще кажеш?

— Невероятно е — казах аз и се обърнах, за да я погледна.

Тя кимаше в знак на съгласие и се усмихваше. Очите й бяха свежозелени и блестяха по начин, който не бях забелязал до сега. Всъщност Алисън Ботник изведнъж ми се видя много по-млада, отколкото си я бях представял.

— Господин Спинола — каза тя, задържайки погледа ми, — имате ли нещо против да ви попитам в какъв вид бизнес сте?

Аз се поколебах, после казах:

— Инвестиционно банкиране.

Тя кимна.

— Работя за Карл Ван Лун.

— Разбирам. Трябва да е интересно.

— Интересно е.

Докато тя обработваше тази информация, вероятно поставяйки ме в някаква категория клиенти, аз оглеждах стаята с голи стени и недовършени панели на тавана и се опитвах да си представя как би изглеждала напълно обзаведена и обитавана. Мислех си и за останалата част от апартамента.

— Колко стаи има? — попитах аз.

— Десет.

Взех да пресмятам — апартамент с десет стаи — но мащабът на идеята взе превес. Неустоимо бях привлечен обратно към прозореца и отново погледнах града — прехласнат, поглъщайки го изцяло. Беше ясен, слънчев ден в Манхатън и дори само присъствието ми там ме караше да се чувствам напълно ободрен.

— Каква цена му искат?

Имах впечатлението, че го прави само за по-голям ефект, но Алисън провери в бележника си, прелисти няколко страници и си затананика нещо, показвайки съсредоточеност. След малко каза:

— Девет цяло и пет.

Цъкнах с език и подсвирнах.

Тя провери нещо на друга страница в бележника, после пристъпи леко наляво, сякаш сега вече беше изцяло погълната.

Продължих да гледам през прозореца. Това бяха много пари, наистина, но не беше непременно възпираща сума. Ако продължавах да търгувам на нивото в момента и съумеех да изиграя правилно картите си е Ван Лун, нямаше причина да не събера някакъв финансов пакет.

Погледнах отново към Алисън и прочистих гърлото си.

Тя се обърна и се усмихна любезно.

Девет и половина милиона долара.

Някаква мъгла беше застанала във въздуха между нас, но явно като стана дума за пари, тя някак си се разсея и в следващия отрязък от време обходихме мълчаливо останалите стаи на апартамента. Изгледът и перспективата във всяка от тях леко се отличаваха от тези в основното помещение, но бяха също толкова импозантни. Навсякъде имаше светлина и пространство и докато минавах през това, което би трябвало да са бани или кухнята, в главата ми започнаха да се привиждат оникс, теракота, махагон, хром — елегантният начин на живот в един калейдоскоп от плаващи форми, успоредни линии, дизайнерски извивки…

По едно време ги съпоставих, видях контраста между всичко това с претъпканата атмосфера и скърцащия под в моя едностаен апартамент на Десета улица и изведнъж започна да ми се завива свят, дишането ми се затрудни, изпитах даже някакъв лек пристъп на паника.

— Господин Спинола, добре ли сте?

Бях се облегнал на един портал с ръка, притисната към гърдите.

— Да-а, добре съм… само малко…

— Какво?

Погледнах нагоре и наоколо, за да се съвзема… без да съм сигурен дали не съм прекарал още едно моментно помрачение. Не мисля, че се бях движил — не си спомнях да съм се движил — но не можех да бъда 100 процента сигурен, че…

Че какво?

От мястото, на което бях застанал, ъгълът не се беше променил…

— Господин Спинола?

— Добре съм, добре съм. Но трябва да тръгвам вече, съжалявам.

Тръгнах бързо по коридора към главния вход. С гръб към нея, махнах с ръка във въздуха и казах:

— Ще поддържам връзка с вашия офис. Ще се обадя по телефона. Благодаря.

Излязох във вестибюла и се отправих към асансьора.

Надявах се, след като вратите тихо се затвориха, че тя няма да ме последва, и тя не го направи.

16

ИЗЛЯЗОХ ОТ „БОЖЕСТВЕНИЯ“ и прекосих площада по посока на Десето Авеню, остро осезавайки колосалния размер на бронзово осветените стъкла на прозорците, които блестяха на слънцето зад мене. Осъзнавах също вероятността Алисън Ботник да е все още на шейсет и осмия етаж и дори да ме вижда отгоре на площада — което, разбира се, ме накара да се почувствам като насекомо и то все повече с всяка измината крачка. Трябваше да извървя няколко пресечки по Трийсет и трета улица, да мина покрай Централна поща и Медисън Скуеър Гардън, докато успея да хвана такси. Нито веднъж не се обърнах назад и след като влязох в таксито, държах главата си наведена през всичкото време. На седалката до мен лежеше един сгънат на две Ню Йорк Поуст. Взех го и здраво го стиснах в скута си.

Все още не бях сигурен дали се беше случило нещо там, но и най-малкият намек, че това прищракване може да се случи отново, ме изпълваше с ужас. Седях без да помръдвам, засичайки като с уред всяко трепване на възприятие, всяко вдишване, готов да преценя и изолирам всичко, което е извън нормалното. Изминаха няколко минути и ми се стори, че съм добре. После разхлабих стиснатия вестник и до момент, в който завивахме надясно по Второ Авеню, значително се бях успокоил.

Разгърнах Поуст и погледнах на първа страница. Заглавието беше ФЕДЕРАЛНИТЕ РАЗСЛЕДВАТ РЕГУЛАТОРИТЕ. Това беше история за случващото се с Нюйоркската щатска комисия по спорта, придружена с крайно отблъскващи снимки на две от длъжностните й лица. Както обикновено в Поуст, най-отгоре на първата страница, до заглавката имаше три теми, заградени в квадратчета, и номерата на страниците, където са поместени статиите. Заглавието в средата, отпечатано с бели букви върху червен фон, моментално привлече погледа ми. То гласеше: ЖЕНАТА НА МЕКСИКАНСКИ ХУДОЖНИК БРУТАЛНО НАПАДНАТА, стр. 2. Спрях за секунда, втренчен в думите и бях готов да прелистя на съответната страница, когато забелязах заглавието до него. То — бял печат върху черен фон — гласеше МИСТЕРИОЗЕН БРОКЕР СЕ ИЗПАРЯВА, стр. 43. Непохватно се замотах с вестника, опитвайки се да го отворя и когато най-после стигнах до статията, която беше в раздела за бизнес, първото, което видях, беше написаното от Мери Стърн.

Стомахът ми започна да се бунтува.

Не можех да повярвам, че не се е отказала и е написала нещо за мен, особено след начина, по който бях разговарял с нея по телефона — но в такъв случай може би тъкмо затова. Текстът на статията заемаше половин страница и към нея имаше снимка на брокерската зала в Лафайет. Виждаха се Джей Золо и другите, извъртели се със столовете си, за да погледнат в камерата.

Започнах да чета.

Нещо необикновено се случва в една от брокерските къщи за еднодневни търгове на Броудстрийт. В зала с петдесет терминала и също толкова бейзболни шапки, играчите на пазара с нокти и зъби си проправят път към маргиналните печалби — една осма точка тук, една шестнайсетинка там. Това е тежък труд в Лафайет и атмосферата е неоспоримо напрегната.

Моето име се появяваше във втория параграф.

Миналата седмица обаче, всичко това се промени, след като новото момче в квартала, Еди Спинола, се появи направо от улицата, откри сметка и веднага се впусна в агресивно лудо предварително купуване на акции, което остави опитните брокери на арената на Лафайет направо без дъх — накара ги да се нахвърлят на клавиатурите си, следвайки неговите стъпки, в резултат на което реализираха печалби, нечувани в света на еднодневното търгуване с акции. Но вижте това — неоспоримият до края на първата седмица Цар Плъх, мистериозният брокер Еди Спинола повече не се е появил…

Не можех да повярвам. Прескочих останалата част от параграфа.

…отказва да говори… необщителен с колегите си брокери… некомуникативен… уклончив, изплъзващ се… никой не го е виждал от дни…

Статията продължаваше с предположения кой съм и какви са плановете ми и включваше различни мнения, едно от които беше на объркания Джей Золо. Една табличка встрани показваше подробно какви акции съм търгувал и как различните редовни брокери в Лафайет са се облагодетелствали от това — един беше спечелил достатъчно, за да плати началната вноска за апартамент, друг си беше направил час за дългоотлагана стоматологична операция, трети наваксваше с изостанали месечни издръжки към бившата си съпруга.

Това ми създаваше странно усещане, да видя името си отпечатано във вестник, при това в раздела за бизнес. Беше даже още по-странно, че е в раздела за бизнес на Ню Йорк Поуст. Погледнах трафика на Второ Авеню.

Не знаех какво означава това — как ще се отрази на личния ми живот, във взаимоотношенията ми с Ван Лун, или нещо друго — но в едно бях сигурен — не ми харесваше.

ТАКСИТО СПРЯ ПРЕД ЖИЛИЩЕТО МИ на Десета улица. Бях толкова разстроен от статията в Поуст, че след като платих на шофьора и излязох навън, не забелязах малката група, както скоро щях да разбера, от фотографи и репортери, струпана на тротоара. Те не ме познаваха, не знаеха как изглеждам, вероятно знаеха само къде живея — но когато слязох от таксито и застанах там, втренчен в тях, невярвайки на очите си, трябва да е станало очевидно кой съм. Имаше един кратък момент затишие преди да се задейства машината, две секунди забавяне най-много, след което се чуваше само: Еди! Еди! Тук! Тук! Щрак! Момент! Щрак! Наведох глава, извадих ключа си и си запробивах път напред. Кога ще се върнеш пак в Лафайет, Еди? Погледни насам, Еди! Каква е тайната ти, Еди? Успях да вляза през вратата и да я затворя след себе си. Втурнах се нагоре по стълбите, влязох в апартамента и отидох право до прозореца. Те все още бяха долу, около пет души, скупчени около вратата на сградата. Дали беше в резултат на историята в Поуст? Всички искаха да научат нещо за човека, който беше надхитрил пазарите. Мистериозният брокер? Е, ако това беше новината, помислих си аз, то означава просто, че никой не подозира в мен Томас Коул, човека, когото полицията така много искаше да разпита във връзка със случая Донатела Алварес.

Обърнах се с лице към стаята.

Червената лампичка на телефонния секретар мигаше. Отидох до телефона, много изморен, и натиснах бутона.

Седем съобщения.

Седнах на дивана и започнах да слушам. Джей Золо отново ме молеше да се свържа с него. Баща ми, много объркан, искаше да знае дали съм видял това нещо във вестника. Генади, ядосан, заявяваше, че ако му играя някакви номера, ще ми отреже главата и то с ножа за хляб. Арти Мелцер, изпълнен с дружелюбност, ме канеше на обяд. Мери Стърн, която казваше, че би било много по-лесно, ако просто бях разговарял с нея. Някаква компания за набиране на кадри ми предлагаше мениджърска длъжност в голяма брокерска къща. Някой от офиса на Дейвид Летерман — координатор — казваше, че ако съм съгласен, мога да участвам в шоуто още тази вечер.

Строполих се на дивана и се загледах в тавана. Трябваше да запазя спокойствие. Определено не бях искал нито грам от това внимание или напрежение, но ако възнамерявах да мина през него и да оцелея, наистина трябваше да запазя самообладание. Изтърколих се от дивана, станах и отидох в спалнята, за да си легна като хората. Може би, ако просто успея да поспя час-два този следобед, ще бъда в състояние да разсъждавам по-ясно. Но в момента, в който легнах на леглото и се изпънах, разбрах че няма да мога да заспя. Бях силно разсънен и умът ми препускаше бясно.

Пак станах и отидох в хола. Вървях напред-назад известно време — от бюрото до телефона, от телефона до бюрото. После отидох в кухнята. Излязох от там. Влязох в банята, излязох и от нея, и пак влязох в хола. После отидох до прозореца. Върнах се обратно. Но това беше, нямаше къде другаде да отида — имах само тези три стаи. Застанал до бюрото, започнах да оглеждам апартамента си и се опитах да си представя как би изглеждал с десет стаи, високи тавани и гладки бели стени. Но не успях да си го представя, не и без да ми се завие свят. Освен всичко останало, това беше някъде другаде — шейсет и осмият етаж на „Божествения“, а сега аз бях тук, в моя апартамент…

Направих крачка назад от бюрото, с леко олюляване, и се облегнах на етажерката с книги зад мен. Изведнъж почувствах гадене и замайване.

Затворих очи.

След миг усетих, че се нося във въздуха — по някакъв празен, ярко осветен коридор. Звукът беше много далечен и постепенно затихваше. Движението напред сякаш траеше с години, скоростта беше бавна и спокойна. После обаче се плъзнах около една широка извивка, влязох в някаква стая, прекосих я и се понесох към един широк от стена до стена прозорец. Не се спрях пред прозореца, а продължих да летя — с протегнати ръце — през прозореца навън над огромния микрочип на града, а зад мен след кратко, но необяснимо забавяне, огромният пласт стъкло с бронзов оттенък се пръсна с оглушителен шум на милион частици…

Отворих очи — и се дръпнах рязко назад, откъсвайки се с ужас от неочакваната гледка към тротоара на Десета улица, където бяха контейнерите за смет, паркираните коли и главите на фотографите, които се въртяха наоколо като бактерии в лабораторна чинийка. Дръпнах се от рамката на прозореца, мъчейки се да запазя равновесие и се свлякох на пода. После, като си поех дълбоко дъх и разтърках темето на главата си — която бях ударил в горната рамка на прозореца, — гледах с изумление мястото, където бях само преди няколко секунди… и все още би трябвало да съм…

Станах бавно и тръгнах обратно към етажерката с книги, като следях внимателно всяка своя крачка. Пресягах се, за да докосна предметите, минавайки покрай тях, за повече сигурност — ръба на дивана, масата, бюрото. Погледнах обратно към мястото, от което бях тръгнал, и не можех да повярвам. Изглеждаше нереално, че бях висял провесен от този прозорец и то толкова много надолу…

С още силно разтуптяно сърце отидох в банята. Ако това нещо се гласеше да започне отново и да продължи така, трябваше да намеря някакъв начин да го спра. Отворих аптечката над мивката и бързо прегледах всички флакони, пакетчета и запечатани кутийки, насъбраните тоалетни принадлежности, неща за бръснене, сапуни, болкоуспокояващи, купувани без рецепта. Намерих бутилка сироп за кашлица, който бях купил миналата зима, но не бях използвал. Прочетох етикета и видях, че съдържа кодеин. Развих капачката и спрях, за да се погледна в огледалото, след което пухтейки като мотор започнах да изливам сиропа в гърлото си. Беше ужасен, гаден и лепкав, и предизвикваше гадене между отделните глътки, но поне знаех, че каквото и синаптично късо съединение да предизвиква тези умопомрачения в мозъка ми, кодеинът ще ги забави и ще ме направи сънлив, може би достатъчно сънлив, за да ме задържи вкъщи, да ме извади от строя, проснат на дивана или пода — нямаше значение къде, стига само да не съм някъде навън в града, да скитам наоколо, пуснат на свобода…

Изпразних бутилката до последната капка, сложих капачката обратно и я хвърлих в кошчето за боклук до тоалетната. После трябваше да си наложа да не повърна. Седях на ръба на ваната, вкопчил здраво ръце в него и гледах в отсрещната стена, без да смея дори да затворя очи.

През следващите пет минути, преди кодеинът да започне да действа, се случиха още две неща, и двете кратки като трепване при гледане на слайдове, но това не ги правеше по-малко ужасяващи. От ръба на ваната и без някакво съзнателно движение от моя страна, изведнъж се озовах изправен в средата на хола. Стоях там, олюлявах се леко и се опитвах да действам трезво — сякаш необръщайки внимание на случилото се, можеше да означава, че то няма да се случи отново. Скоро след това — щрак, щрак — бях по средата на стълбището, седях на най-долното стъпало на първата площадка, хванал главата си с ръце. Осъзнавах, че още едно привключване и придвижване напред и ще съм вън на улицата, нападнат от фотографи и репортери, може би в опасност, може би опасен за другите, със сигурност извън всякакъв контрол…

Но вече усещах натежаване в крайниците и някакво общо разреждане. Изправих се, хващайки се за парапета, и се обърнах. Бавно се придвижих нагоре обратно до третия етаж. Ходенето беше като газене в захарен сироп и когато стигнах до вратата на апартамента си, която беше широко отворена, знаех, че никъде няма да отида.

После, застанал в коридора, ми трябваха няколко секунди, за да разбера, че звъненето, което чувах, не беше въображаемо. Беше телефонът и преди да съобразя, че не трябва да го вдигам в това ми състояние, видях как ръката ми се спуска надолу, вдига слушалката и я понася бавно нагоре към главата ми.

— Ало.

— Еди?

Замълчах за миг, силно шокиран. Беше Мелиса.

— Еди?

— Да, аз съм, извинявай. Здравей.

Гласът ми беше дълбок, отпуснат.

— Еди, защо ме излъга?

— Не съм… за… за какво говориш?

— За MDT, за Върнън. Знаеш за какво говоря.

— Но…

— Току-що четох Поуст, Еди. Предварителна продажба на акции? Предвиждане на пазарите? Ти? Хайде де!

Не знаех какво да отговоря. Накрая успях да кажа:

— Ти откога четеш Ню Йорк Поуст?

— Тези дни Поуст е единственото нещо, което мога да чета. Какво означаваше това?

— Не разби…

— Слушай, Еди, забрави за Поуст, забрави факта, че ме излъга. Проблемът е в MDT. Все още ли го вземаш?

Не отговорих. Едва държах очите си отворени.

— Трябва да спреш. Господи.

Отново замълчах, но този път нямах ясно усещане колко дълго ще трае паузата.

— Еди? Говори с мен.

— Добре… нека се срещнем.

Сега тя замълча, после каза:

— Чудесно, кога?

— Ти кажи.

Когато заговорих, чувствах езика си дебел и подут.

— Утре. Сутринта. Не знам — единайсет и половина, дванайсет?

— Добре. В града ли?

— Става. Къде?

Предложих един бар на Спринг Стрийт.

— Хубаво.

Това беше всичко. После Мелиса каза:

— Еди, добре ли си? Звучиш странно. Тревожа се.

Гледах в един от чворовете на дъските на пода. Събрах всички сили и успях да изрека:

— До утре, Мелиса.

После, без да чакам отговор, затворих телефона.

С препъване стигнах до дивана и легнах. Беше средата на следобеда и аз току-що бях изпил цял флакон сироп за кашлица. Сложих глава на страничната облегалка и се загледах в тавана. През следващия половин час чувах разни шумове, които влизаха и излизаха от съзнанието ми — звънеца на домофона, вероятно някой блъскаше по вратата, гласове, телефонно иззвъняване, сирени, трафик. Но никой от тях не беше достатъчно ясен или неустоим, за да ме извади от апатията, в която бях изпаднал, и аз постепенно потънах в най-дълбокия сън, който не бях имал от седмици насам.

17

ТОТАЛНО ИЗВЪН СТРОЯ ДО ЧЕТИРИ ЧАСА СУТРИНТА, прекарах следващите два часа, мъчейки се да изляза от другата страна на това парализиращо покривало от сънливост. По някое време след шест часа, с болки по цялото тяло, се измъкнах от дивана и се довлякох до банята. Взех душ. После отидох в кухнята и заредих кафеварката с голяма доза кафе.

Обратно в хола, пушейки цигара, се улових, че непрекъснато поглеждам към керамичната купичка на етажерката над компютъра. Но не исках да се приближавам прекалено много, защото знаех, че ако продължавам да вземам MDT, ще имам все повече от тези мистериозни и все по-плашещи ме пристъпи и загуба на памет. От друга страна, не вярвах, че имам нещо общо със състоянието на Донатела Алварес. Бях готов да приема, че нещо се беше случило и че през тези моменти на загубено съзнание съм продължавал да функционирам на едно или друго ниво, че съм се движил, вършил разни неща, но отказвах да приема, че това може да стигне до степен да ударя някого по главата с тъп предмет. Имах подобна мисъл преди няколко минути в банята, докато си вземах душ. По тялото ми все още имаше синини, както и това малко кръгло петно, което избледняваше вече, но изглеждаше като изгаряне с цигара. Това беше неоспоримо доказателство, заключих аз, за нещо, но едва ли имаше нещо общо с мен…

Отидох с неохота до прозореца и погледнах навън. Улицата беше пуста. Наоколо не се виждаше никой — нямаше фотографи, нито репортери. Ако имах късмет, мистериозният брокер от таблоидите вече беше станал вчерашна новина. Освен това беше събота сутрин и всичко щеше да е малко по-спокойно.

Седнах отново на дивана. След две минути се върнах в позицията, в която бях прекарал цялата нощ и даже започнах малко да се унасям. Чувствах се приятно сънен и някак отпуснат. Не бях изпитвал това чувство от цяла вечност и, макар че ми отне известно време, накрая го отдадох на факта, че не съм вземал MDT от почти едно денонощие, най-дългият ми — и единствен — период на въздържание от началото до сега. Не ми беше минавало през ум просто да го спра, но сега си помислих — добре де, защо не? Беше краят на седмицата и може би заслужавах малко почивка. Ще трябва да се заредя за срещата с Карл Ван Лун в понеделник, но дотогава нямаше причина да не релаксирам малко като нормален човек.

До единайсет часа обаче не бях успял да се отпусна напълно и докато се приготвях за излизане, някакво смътно чувство за дезориентация пропълзя през мен. Но тъй като никога досега не бях давал възможност на хапчето да загуби напълно действието си, реших да се придържам към плана си за временно въздържание — поне докато приключа разговора с Мелиса.

ДОЛУ НА СПРИНТ СТРИЙТ загърбих слънчевата светлина и прекрачих в мъжделивите сенки на бара, където се бяхме уговорили да се срещнем. Огледах се. Някой ми махаше с ръка от едно сепаре в ъгъла, с вдигната ръка, и макар че не можех да различа ясно човека от мястото, където бях, знаех, че трябва да е Мелиса.

Докато идвах насам от Десета улица, се почувствах наистина много странно, сякаш бях взел нещо все пак и реагирах на него. Но знаех, че всъщност беше точно обратното, че това беше по-скоро като някаква завеса, която се повдига и оголва живи нерви за чувства, които от известно време не бяха виждали дневна светлина. Когато си помислих за Карл Ван Лун, например, Лафайет или Шантал, бях поразен от това колко нереални изглеждат и от ретроспективния ужас, че по някакъв начин съм бил свързан с тях. Когато мислех за Мелиса, бях изпълнен с чувства — заслепен от някаква игрива вихрушка от спомени…

Тя се надигна, когато пристигнах, и се целунахме неловко. Седна отново в нейната страна на сепарето. Аз се плъзнах на отсрещната седалка с лице към нея.

Сърцето ми щеше да изхвръкне.

Попитах:

— Как я караш? — и изведнъж ми се стори странно, че не направих коментар за външния й вид, защото тя изглеждаше толкова променена.

— Добре съм.

Косата й беше къса и боядисана в червеникавокафяво. Беше по-пълна — общо, но особено много в лицето — и имаше бръчки около очите. Те й придаваха много изморен вид. Аз бях този, който трябваше да слуша, разбира се, но от това шокът не беше по-малък.

— Е, Еди, как си ти?

— Добре съм — излъгах аз и добавих, — предполагам.

Мелиса пиеше бира и беше запалила цигара. Заведението беше почти празно. Имаше един възрастен мъж, който четеше вестник на масата близо до вратата, имаше и двама младежи, седнали на високи столове на бара. Улових погледа на бармана и посочих бирата на Мелиса. Той ми кимна, че е разбрал. Нормалността на тази малка рутина опровергаваше усещането ми за странност и неспокойство. Преди няколко седмици седях срещу Върнън в сепаре на коктейлбар на Шесто Авеню. Сега, благодарение на някаква непроследима логика на мечтите, седях в сепаре срещу Мелиса в това заведение.

— Изглеждаш добре — каза тя. После, вдигайки предупредително пръст, добави: — И не ми казвай, че аз изглеждам добре, защото знам, че не е вярно.

Мина ми през ума, че независимо от промяната — теглото, бръчките, умората — нищо не можеше да заличи факта, че Мелиса все още беше красива. След това обаче, което беше казала, не можех да намеря начин да й го кажа без да звуча снизходително. Това, което изрекох, беше:

— Аз отслабнах доста напоследък.

Като ме гледаше право в очите, тя отговори:

— Ами, MDT със сигурност ти действа по този начин.

— Да, предполагам.

С възможно най-тихия и предпазлив глас, който можах да произведа, попитах:

— Какво знаеш за всичко това?

— Ето — каза тя, поемайки си дълбоко дъх — основното нещо, Еди. MDT е смъртоносен препарат, или може да бъде, и ако не те убие, ще нанесе сериозни увреждания на мозъка ти, говоря ти за постоянно. — После посочи към своята глава с показалеца на дясната ръка и каза: — То унищожи моя мозък — което ще ти обясня по-късно, — но искам да подчертая, че аз бях една от щастливките.

Преглътнах.

Барманът дойде с поднос в ръка. Остави чаша бира пред мен и смени пепелника на масата. Когато си тръгна, Мелиса продължи:

— Аз съм го вземала само девет или десет пъти, но имаше едно момче, което беше взело много повече в разстояние на няколко седмици и знам, че умря. Друг нещастник напълно се скапа. Майка му трябваше да го подмива с гъба всеки път и да го храни с лъжица.

Стомахът ми се преобърна и започнах да усещам леко главоболие.

— Кога беше това?

— Преди около четири години. — Тя замълча. — Върнън не ти ли обясни нищо за тези хапчета? — Поклатих глава. Тя изглеждаше изненадана. После, сякаш се изискваше огромно физическо усилие за това, пое дълбоко въздух. — Така — продължи тя, — значи преди около четири години Върнън се подвизаваше с един свой клиент, който работеше в някаква фармацевтична фабрика и имаше достъп, какъвто не би трябвало да има, до цяла серия нови лекарства. Едно от тях по-специално, което още нямаше име и не беше тествано, се очакваше да бъде… изключително. Така че, за да го пробват, защото те бяха прекалено хитри да го пробват на себе си, Върнън и този негов клиент започнаха да подбират хора — техни приятели предимно, — на които да започнат да го дават.

— Дори и на теб?

Отначало Върнън не искаше да го вземам, но толкова го хвалеше, че аз настоях. Знаеш ме каква съм, любопитна до крайност.

— Не е било до крайност.

— Както и да е, няколко души започнахме да го вземаме. Не знам — нека го наречем неофициален пробен период. — Тя замълча и отпи от бирата си. — И какво мислиш, започнах да го вземам и беше невероятно — тя пак замълча и погледна към мен за потвърждение. — Искам да кажа, ти си го вземал, знаеш за какво говоря, нали?

Кимнах с глава.

— Е, вземах го още няколко пъти, после се изплаших.

— Защо?

— Защо ли? Защото… не бях глупава. Знаех, че никой не може да поддържа такова ниво на умствена активност дълго време и да оцелее. Беше нелепо. Нека ти дам един пример, един ден четях Елегантната вселена от Брайън Грийн… теорията за висшия поток, нали? Прочетох я за четирийсет и пет минути и я разбрах. — Тя всмукна последен път от цигарата си. — Но не ме питай сега за нея. — Загаси цигарата в пепелника. — После имах един проект, по който тогава се очакваше да работя, поредица от статии за самоорганизиращи се системи от приспособления — изследвания, правени с тях, по-широкото им приложение, всичко. Работоспособността ми се увеличи десет пъти за една нощ, не се шегувам. Шефът ми от списание Айрокас помисли, че се опитвам да му отнема работата като редактор на специалната рубрика. Мисля, че просто се изплаших. Паникьосах се. Не ми беше по силите. И спрях да го вземам.

На няколко пъти сви рамене.

— И?

— Е — започна да ми прилошава след няколко седмици, главоболия, гадене. И както споменах, изпаднах в паника. Отидох при Върнън да видя дали не би трябвало да взема още една доза, или половин доза, да видя дали нещо ще се промени. Но дотук беше, след като ми каза за другото момче, което току-що беше умряло.

— Как беше умряло?

— Бързо влошаване за два дни — главоболия, виене на свят, нарушения в двигателната система, загуба на памет. Бум. Умря.

— Колко дози беше взел?

— По една доза всеки ден в продължение на месец.

Аз отново преглътнах и затворих очи за секунда.

— Ти по колко вземаш, Еди?

Тя гледаше право в мен с тези изключителни кафяви очи. Хапеше долната си устна.

— Аз вземам много. — Цъкнах с език. — Повече от това момче.

— Господи.

Настъпи дълга пауза.

— В такъв случай все още някой те зарежда, така ли? — попита тя накрая.

— Не точно. Имам малко останали, скрити, но… взех ги от Върнън. Той ми ги даде, а сега го няма. Не познавам никой друг.

Тя ме погледна леко озадачена. После каза:

— Това момче, за което ти казах, умря, защото те не знаеха нищо, нямаха представа нито за дозировката, нито как действа, освен това хората реагират на него различно. Не след дълго откриха причината. — Върнън натрупа много пари от MDT и повече не чух някой да е умрял през този ранен период, така че каквото и да ти е дал или казал, трябва да е добро за тебе. Имам предвид, че дозата ти е определена правилно, нали? И ти знаеш какво правиш, нали?

— Ъ-хъ.

Казах ли й обаче в този момент, че Върнън ми беше дал само една мостра и че не беше имал възможност да ми обясни каквото и да е?

Не. Това, което казах беше:

— Какво се случи с теб, Мелиса?

Тя запали нова цигара и като че ли за момент обмисляше дали да ми позволи или да не ми позволи да я вкарам в друг коловоз.

И аз запалих цигара.

Тогава тя започна:

— Естествено, след като започна да ми прилошава и това момче умря, не се доближих повече до него. Не го докоснах. Бях наистина изплашена. Бях женена и имах две малки деца. — Когато казваше това, тя почти потрепера, сякаш реагирайки на заплаха от удар по лицето, сякаш чувстваше, че разкривайки това ниво на безотговорност, мигновено щеше да провокира бурна реакция у някого. След малко продължи: — Както и да е, сякаш нямаше влошаване, останаха главоболията и от време на време гадене. Но след няколко месеца забелязах нещо, което се повтаряше. Не можех да се концентрирам върху нищо за повече от десет минути, без да получа мигрена. Пропусках крайни срокове. Станах бавна, отпусната. Напълнях. — Тя издърпа с презрение пуловера си. — Паметта ми се беше смалила до минимум. Тази поредица от статии? Забрави за тях — всичко просто се разпадна. Айрокас ме уволниха. Бракът ми се провали. Секс? Какво говориш? — Тя се облегна назад и поклати глава. — Това беше преди четири години и оттогава не съм същата.

— А в момента?

— Сега живея в Махопак и работя като сервитьорка четири нощи на седмица в едно заведение „При Цицерон“. Не мога да чета вече — освен, какво, глупавия Ню Йорк Поуст?

Почувствах сякаш сярна киселина се изля под лъжичката в стомаха ми.

— Не мога да се справям със стресови ситуации, Еди. В момента съм изпълнена с енергия, защото те виждам, но след тази среща три дни ще имам главоболие. Скъпо ще платя за нея, вярвай ми.

Тя се надигна и се измъкна от сепарето.

— И трябва да отида до тоалетната. Което е още едно нещо. Тя стоеше изправена, гледаше надолу към мен и почесваше опакото на едната си ръка с другата. — Но, Господи, на теб не ти трябва да знаеш това, нали?

Като махна с ръка, сякаш да пропъди мисълта, Мелиса се отправи към тоалетната.

Гледах през бара, връщайки като на филмова лента това, което ми беше казала и почти не бях в състояние да го възприема. Първо, изглеждаше ми неправдоподобно, че сме заедно на едно и също място, пием заедно, разговаряме — и че точно в този момент тя пикае в тоалетната, облечена в джинси и развлечен пуловер. Защото всеки път, когато си мислех за нея през последните десет години, жената, която автоматично си представях, беше слабата, сияеща Мелиса от времето около 1988 година, Мелиса с дълга черна коса и изпъкнали скули, Мелиса, която бях виждал хиляди пъти да вдига полата си и да пикае, без да спира да говори, ако е подхванала някаква тема. Но Мелиса от тези дни очевидно се беше разпаднала във времето и пространството и се беше превърнала в дух. Никога нямаше да я видя отново, нямаше да се сблъсквам с нея на улицата. Тя беше заместена от една Мелиса, с която нямах връзка, тази, която се беше омъжила отново и имаше деца, която беше работила за Айрокас, която беше позволила на непокорния си, преливащ от идеи мозък да бъде увреден и то за цял живот от някакъв непроверен, неизпитан и непознат до момента фармацевтичен продукт…

Сълзи започнаха да напират в очите ми и усетих стягане в гърлото. После ръцете ми започнаха да треперят. Какво ставаше с мене? Бяха минали само двайсет и четири часа, откакто взех последната доза MDT, а вече изглеждаше сякаш по твърдата черупка от химично вещество, която се беше образувала около мен през последните седмици, се появяват малки пукнатини. В резултат на това, през тези пукнатини проникваха силни емоции и не бях сигурен до каква степен щях да съм в състояние да се справя с тях. Виждах се как плача, ридая, пълзейки по пода, катерейки се по стените, и всичко това за известно време изглеждаше напълно естествено, сякаш то щеше да доведе до пълно облекчение. Но после видях, че Мелиса се връща от тоалетната и трябваше да положа някакво усилие, за да се стегна.

Тя седна срещу мен и попита:

— Добре ли си?

Кимнах.

— Да.

— Не изглеждаш добре.

— Просто… радвам се, че те виждам отново, Мелиса, наистина се радвам. Но съм много разтревожен за… знаеш за какво… не мога да повярвам, че си…

Тук сълзите, които се бях опитвал да сдържа, се стекоха в очите ми. Стиснах юмруци и сведох поглед към масата.

— Извинявай — казах аз след малко, после се усмихнах, но изражението на лицето ми вероятно е било толкова налудничаво, че не се получи усмивка. Казах отново „Извинявай“ и докато изтривах сълзите с едната си ръка, забих кокалчетата на другата в дървената пейка, на която седях.

Без да гледам към нея, можех да кажа, че в момента Мелиса прави някакво упражнение, за да намали своите собствени увреждания, упражнение, което включваше дълбоко вдишване и изговаряне на ум думата гадост през всеки две секунди.

— Слушай, Еди — каза тя накрая, — вече не става дума за мен или за нас — сега говорим за теб.

Това твърдение оказа балансиращо въздействие върху мен и аз за миг се опитах да се концентрирам върху смисъла му.

Тя продължи:

— Причината да ти се обадя беше, защото си помислих, не знам, помислих си, че вземаш MDT или си го вземал и че трябва да знаеш поне какво се случи с мен. Но не знаех, че си толкова… — тя поклати глава — вътре. А като прочетох това нещо в Поуст…

Погледнах към чашата си. Не бях докоснал бирата и не мислех, че ще го направя.

— Имам предвид дневни търгове? Предварителни продажби на акции от сферата на биотехниката? Просто не можах да повярвам. Сигурно вземаш много MDT.

Аз кимнах в знак на мълчаливо съгласие.

— Но какво ще стане, когато запасите ти свършат, Еди? Тогава ще започнат истинските проблеми.

Разсъждавайки на глас, казах:

— Може би ще успея да го спра сега. Или ще се опитам постепенно да се отуча. — Бързо спрях, за да обмисля тези възможности, но после казах — Разбира се, няма никаква гаранция, че правейки някое от тези неща, съм на прав път, нали?

— Не — каза тя, като изведнъж пребледня и доби изморен вид. — Но аз не бих просто спряла. Не изведнъж. Аз така направих. Разбираш ли, всичко опира до дозировката — какво количество вземаш и кога. Това е, което те подобриха, след като започна да ми прилошава, а другото момче почина.

— Значи трябва да намаля дозата? Да се върна към първоначалната?

— Не знам. Така мисля. Господи, не мога да повярвам, че Върнън не ти е казал за тези неща.

Виждах, че е озадачена. Моята история — или частта, която тя знаеше от нея до този момент, — явно звучеше нелогично.

— Мелиса, Върнън изобщо нищо не ми е казал.

Като изрекох това, осъзнах, че за да направя историята си правдоподобна — без да разкрия цялата истина — ще ми се наложи да я лъжа и то по доста обстоен начин. Тук възникваха някои очебийни и много неудобни въпроси и аз се ужасявах при мисълта, че тя може да ги зададе — въпроси от рода: Колко пъти всъщност съм се виждал с Върнън? Как съм успял да се сдобия с такова голямо количество MDT? Защо не съм си направил труда да науча повече за него? Но за моя изненада Мелиса не зададе нито един от тях или други в тази връзка и двамата за известно време потънахме в мълчание.

Изучавах лицето й, докато палеше нова цигара. Бях очаквал, че Мелиса, тази, която познавах преди десет години, ще ме измъчва с всеки един от тези въпроси, ще иска обяснения, ще ме накара да й нарисувам цялата картина. Но жената, която седеше срещу мене сега, явно беше лишена от енергията за това. Виждах, че е любопитна и иска да знае защо не съм откровен с нея, но на друго едно ниво беше също така ясно, че тя вече няма нито времето, нито енергията за този вид проблеми. Върнън беше мъртъв. Тя ми каза каквото знаеше за MDT. Безспорно се тревожеше за моето състояние. Но какво друго можеше да стори или да каже? Имаше две деца вкъщи и живот, с който трябва да се справя и който беше коренно различен от това, което някога си е представяла за себе си в бъдещето или за това, което би й се полагало по право. Тя беше уморена.

Бях сам.

Мелиса погледна към мен.

— Съжалявам, Еди.

— Един въпрос — казах аз, — този клиент на Върнън, който спомена? Който работел за фармацевтичната фабрика? Предполагам, че трябва да говоря с него? Би имало смисъл, нали? — Но веднага по израза на лицето й забелязах, че няма да е в състояние да ми помогне в тази насока.

— Аз съм го виждала само веднъж, Еди — преди четири години. Не си спомням името му. Том или нещо такова или Тод. Това е всичко, което мога да ти кажа. Много съжалявам.

Започнах да изпадам в паника.

— А какво показва полицейското разследване? — попитах аз — Никой не се свърза с мен след първия ден. На теб обаждаха ли се? Имам предвид — откриха ли кой е убил Върнън и защо?

— Не, но знаеха, че за известно време е бил наркодилър, затова предполагам, са работили по предположението, че е било нещо свързано… с наркотици.

Тук замълчах, малко смутен от фразата „нещо с наркотици“. След миг размисъл и с изключително тънък намек за сарказъм в гласа, повторих „нещо с наркотици“. Това беше фраза, която Мелиса беше използвала веднъж, за да охарактеризира брака ни. Тя веднага схвана връзката и като че ли още повече се потисна.

— Това все още те измъчва, нали?

— Всъщност не, но… той не беше кокаиново нещо…

— Знам това. Но моят коментар беше.

Можех да кажа поне сто различни неща в отговор, но единственото, което казах беше: „Странно време беше“.

— Вярно е.

— Винаги, когато погледна назад — не знам, имам чувството…

— Какво?

— Безсмислено е да мисля за това, но има толкова много неща, които бих променил.

Очевидният следващ въпрос — какво например? — увисна във въздуха за секунда-две. После Мелиса каза:

— Аз също.

Тя беше видимо изтощена вече, а моето главоболие ставаше все по-силно, затова реших, че е време и двамата да се избавим от неудобството и болката на този отчаян разговор, който бяхме водили така безразсъдно и, който, ако не внимавахме, би ни отвел до някаква объркана и много сложна територия.

Стегнах се и я помолих да ми каже нещо за децата си. По всичко беше ясно, че има две дъщери. Ели на осем години и Джейн на шест. Били страхотни, каза тя и че на мен биха ми харесали — остроумни, упорити малки тиранчета, които никога не пропускат да скроят някой номер.

Толкова, помислих си аз, достатъчно — трябваше да се измъкна от тук.

Разговаряхме още няколко минути и стигнахме до крайната фаза на разговора. Аз обещах на Мелиса, че ще държа връзка с нея, че ще я уведомявам как се развиват нещата с мен и че даже някой ден може да посетя нея и момиченцата в Махопак. Тя написа адреса си на листче хартия, което аз погледнах и пъхнах в джоба на ризата си.

Сякаш изтисквайки още малко от последния запас енергия, Мелиса улови погледа ми и каза:

— Еди, какво смяташ да предприемеш за това?

Казах й, че не съм сигурен, но че ще се оправя, че имам още малко останали хапчета и следователно имам достатъчно време да маневрирам. Ще започна да ги намалявам постепенно и ще видя как действа. Тъй като не й бях споменал нищо за пристъпите със загуба на памет, обаче, това звучеше като лъжа. Но не мислех, че при тези обстоятелства Мелиса ще забележи.

Тя кимна. Може би беше забелязала — но отново, дори и да беше, какво можеше да направи?

Вън на Спринт Стрийт си казахме довиждане и се прегърнахме. Мелиса взе такси до Гранд Сентрал Стейшън, а аз тръгнах пеша обратно към Десета улица.

18

ПЪРВОТО НЕЩО, КОЕТО НАПРАВИХ, когато се прибрах в апартамента, беше да взема две таблетки екстра силен екседрин за главоболието. После легнах на дивана, загледах се в тавана с надеждата, че болката, която беше концентрирана зад очите ми и се беше засилила много, докато вървях към къщи от Спринг Стрийт, ще отслабне бързо и накрая ще изчезне съвсем. Нямах главоболия често, затова не бях сигурен дали това беше дошло в резултат на разговора ми с Мелиса, или беше симптом на рязкото ми откъсване от MDT. И в двата случая — всяко от обясненията изглеждаше приемливо в момента — прецених, че е изключително обезпокоително.

В допълнение пропукванията, които продължаваха да се появяват и умножават от сутринта насам, сега се бяха разширили още повече, уязвими като отворени рани. Отново и отново прехвърлях историята на Мелиса в ума си, мислите ми се люшкаха между ужаса от това, което се беше случило с нея и страха от това, което вероятно ще се случи с мен. Преследваше ме мисълта колко лесно и необратимо едно необмислено решение, настроение, каприз, може да промени посоката в живота на човека. Мислех за Донатела Алварес и установих, че ми е по-трудно от преди просто да отхвърля идеята, че аз по някакъв начин съм виновен за случилото се с нея, за лесния, необратим начин, по който се беше променил животът й. Помислих си за времето, прекарано с Мелиса и се изпълних с тревога, агонизирах за нещата, които бих направил различно.

Това беше наистина непоносима ситуация. Трябва да предприема нещо скоро иначе преди да се усетя ще започна да се разболявам — да се плъзгам в клиничното блато, развивайки всички синдроми на заболяването и да мина отвъд ужасната точка, откъдето връщане няма. Така че още с първото просветление на облекчение от действието на екседрина — а това беше само много леко притъпяване на болката — станах от дивана и започнах да се разхождам из апартамента, енергично, сякаш в някакъв буквален смисъл се опитвах да се отърся от страданието и да го сменя с добро здраве.

После си спомних нещо.

Отидох в спалнята и отворих дрешника. Опитвайки се да не мисля за пулсиращата болка в главата, се наведох и измъкнах старата кутия за обувки, покрита с одеяло и купчина списания. Отворих я и взех големия кафяв плик, където бях скрил парите и таблетките. Бръкнах в плика, порових малко, без да обръщам внимание на запечатаната найлонова торбичка, в която все още имаше останали над 350 таблетки. Това, което търсех, беше другото нещо, скрито в плика — малкото черно тефтерче на Върнън.

Намерих го и започнах да го разгръщам страница по страница. В него имаше една дузина имена и телефонни номера, изписани над или под старите. Този път разпознах името на Дик Тобър и смътно ми се сториха познати още няколко, но за голямо мое раздразнение — след като бях проверил няколко пъти, — не намерих никой, който да фигурира в тефтерчето с името Том или Тод.

Независимо от това, обаче, все трябваше да има някой сред всичките тези имена, който би могъл да ми помогне, някой, с когото да се свържа и от когото да получа информация.

В крайна сметка, мислех си аз, кои бяха тези хора?

Колкото и очевидно да беше и въпреки че тефтерчето лежеше в дрешника от седмици, едва сега ме осени мисълта, че това, естествено, беше списъкът с клиенти на Върнън.

Разкритието, че всичките тези хора бяха вземали MDT по едно или друго време, и може би все още го вземаха, ми дойде като силен шок. То също накърни собственото ми его, защото макар и да беше безспорно нерационално да мисля, че никой друг освен мен не е изпитвал изумителния ефект на MDT, живеех с чувството, че моето преживяване в известен смисъл е уникално и по-автентично от на всеки друг, който може да го е опитвал. Това леко чувство на възмущение относно собствеността се задържа дълго в съзнанието ми, докато препрочитах още веднъж имената в бележника, но после нещо друго много важно ми мина през ума. Ако всички тези хора бяха на MDT, значи беше възможно да го вземаш без да бъдеш връхлетян от главоболия или пристъпи, да не говорим за постоянно увреждане на мозъка.

ВЗЕХ ОЩЕ ДВЕ ТАБЛЕТКИ екседрин и продължих да разглеждам тефтерчето. Колкото повече гледах имената, толкова по-познати започваха да ми се струват някои от тях, докато накрая около половината изплуваха от предишната си неизвестност и вече можех да кажа кой кой е. Много от тях бяха от бизнес средите, хора, които работеха за нови или средно големи компании. Имаше няколко писатели и журналисти, както и двама архитекти. Освен Дик Тобър, никой от тези хора не беше особено известен на обществеността. Радваха се на известност в много малки пропорции, бяха доста по-популярни в тясно професионалната си област, затова реших, че ще е много по-добре, ако проуча някои от тях. Включих компютъра и влязох в интернет.

Дик Тобър беше очевидно човекът, с когото да започна. Продавал облигации на Уолстрийт през 1980-те години — правел много пари, но харчел значително повече. От колежа се познавал с някои хора от Гантс, така че бил често на показ, на партита, в барове, на разни откривания, навсякъде, където можел да се направи голям удар с полици. Бях го виждал един-два пъти и го смятах за арогантен и неприятен. След срива през 1987 година обаче загубил работата си, преместил се в Калифорния и това като че ли бил краят му.

После преди три години Тобър се появил отново в Ню Йорк, начело на някаква съмнителна култова организация за самоусъвършенстване — Дикеделия, — която основал в Лос Анджелис. Въпреки слабия старт, членската маса на Дикеделия драматично се увеличила и Тобър започнал да публикува книги и да продава видеокасети. Създал своя собствена компания за софтуер, отворил верига от интернет кафенета и се прехвърлил в бизнеса за недвижими имоти. Не след дълго Дикеделия се превърнала в мултимилионен бизнес, с над двеста души служители, повечето от които били и членове на култовата организация.

Когато събрах каквато налична информация имаше за още хора от списъка на Върнън, забелязах първия от двата модела, които се откроиха. Във всеки от случаите, с които се запознавах, имаше — през предишните три или четири години — внезапен и необясним скок в кариерата на съответния човек. Тиодор Нийл например. След като две десетилетия беше писал долнокачествени биографии на хора от шоубизнеса и беше драскал бездарно по разни списания, Нийл изведнъж написва блестяща и покоряваща книга за живота на Улисис Грант. Описана като „секваща дъха и оригинална ерудирана творба“, тя спечелва Националната награда на кръга на критиците за най-добра книга. Или Джим Рейбърн, шефа на изнемогващата звукозапнсна компания „Траст“, който в разстояние на шест месеца открива хип-хоп певеца Джей Джей Риктас, Хюман Чийз и Еф Трейн, подписва договори с тях и след още шест месеца напълва цяла полица с награди Грами и Ем Ти Ви на свое име.

Имаше и други — мениджъри на средно ниво, които главоломно биват изстрелвани до висши управленчески позиции, адвокати, които хипнотизират съдиите да вземат неправдоподобни оправдателни присъди, архитекти, които проектират сложни нови разработки на небостъргачи върху гърба на коктейлна салфетка по време на обяд…

Това беше странно и въпреки болката, пулсираща зад очите ми, имах само една мисъл — MDT-48 се разпространява в обществото. И други го бяха използвали като мен. Това, което не знаех, беше какво количество са вземали и колко често. Аз го бях вземал безразборно, една, две, понякога три таблетки наведнъж, но не бях сигурен дали наистина съм имал нужда от толкова много и, дали ако се взема в по-големи количества, действието му е по-интензивно или трае по-дълго време. Беше като с кокаина, предполагам, в смисъл че след известно време е просто въпрос на лакомия. Рано или късно, ако имаш наркотика, апетитът ти става контролираща динамика на взаимоотношенията ти с него.

Така че единственият начин да открия нещо за дозировката беше като се свържа с някой от списъка — просто да им звънна и да ги попитам какво знаят. Чак когато установих това, започна да изплува вторият и много по-обезпокояващ модел.

ОТЛОЖИХ ГО ЗА СЛЕДВАЩИЯ ДЕН — заради главоболието и защото нямах никакво желание да звъня на хора, които не познавам, защото ме беше страх от това, което можеше да открия. Продължих да гълтам таблетки екседрин на всеки няколко часа и макар че те притъпяваха остротата на болката, не спирах да усещам тъпото, почти постоянно болезнено пулсиране зад очите.

Не си представях, че ще имам късмет да се свържа с Дик Тобър, за това първото име, което избрах от списъка, беше на един висш финансист в средна по големина компютърна компания. Помнех името му от една статия, която бях чел в Уайърд.

Жена вдигна телефона.

— Добро утро — казах аз. — Може ли да говоря с Пол Каплан, моля?

Жената не отговори и в краткото мълчание, което настъпи, си помислих, че връзката се е разпаднала. За да проверя, казах: „Ало?“

— Кой се обажда, моля? — каза тя, а гласът й звучеше уморен и нетърпелив.

— Аз съм журналист — казах аз, — от списание Електрониката днес…

— Вижте… съпругът ми почина преди три дни.

— О…

Мозъкът ми се вледени. Какво да кажа сега? Настъпи тишина. Сякаш трая цяла вечност. Накрая казах:

— Много съжалявам.

Жената продължи да мълчи. Чувах приглушени гласове някъде зад нея. Исках да я попитам как е починал съпругът й, но не бях в състояние да произнеса думите.

После тя добави:

— Съжалявам… благодаря ви… довиждане.

И това беше всичко.

Мъжът й беше починал преди три дни. Това все още не значеше нищо. Хората умират непрекъснато.

Избрах друг номер и го набрах. Чаках, загледан в стената пред мен.

— Да?

Мъжки глас.

— Може ли да говоря с Джери Брейди, моля?

— Джери е в… — Той направи пауза, после каза: — Кой се обажда?

Бях избрал номера произволно и сега осъзнах, че не знам кой е Джери Брейди — или как да се представя, след като му звъня в неделя сутрин.

— Негов… приятел.

Мъжът се поколеба, но след това продължи:

— Джери е в болница… — имаше леко потрепване в гласа му — и е много зле.

— О, Господи. Това е ужасно. Какво му е?

— Просто е зле, не знаем. Започна да получава тези главоболия преди две седмици. После миналия вторник, не… в сряда — припаднал на работа…

— Ужас.

— …и когато се съвзел, казал, че му се вие свят и че цял ден имал спазми в мускулите. Оттогава ту е в съзнание, ту го губи, трепери, повръща.

— Какво казват лекарите?

— Не знаят. Искам да кажа, какво можеш да очакваш, доктори. Тестовете не откриват нищо определено. Ще ви кажа нещо обаче…

Тук той спря и цъкна с език. От лекото му задъхване останах с впечатление, че умира да говори с някого, но в същото време не може да пренебрегне факта, че няма представа кой съм. Аз от своя страна се питах той кой е — брат? Любовник?

Казах:

— Да? Продължете…

— Добре, работата е, че — каза той, явно преценявайки, че на този етап на развитие на нещата е несъществено кой, по дяволите, съм аз — Джери се държеше странно от седмици, даже преди главоболията. Сякаш постоянно беше погълнат от нещо и притеснен. Което не беше типично за него изобщо. — Той спря за малко. — О, Господи, аз казах беше.

Усетих, че ще припадна и се облегнах на стената.

— Вижте — казах аз бързо, — няма да ви отнемам повече време. Просто предайте на Джери много поздрави, може ли? — Без да казвам името си или нещо друго, затворих телефона.

Дотътрих се до дивана и се строполих на него. Лежах около половин час, ужасен, преповтаряйки на ум двата разговора.

Накрая станах и се довлякох пак до телефона. Имаше около четирийсет-петдесет имена в бележника, а до сега бях звъннал само на двама души. Взех друг номер — после друг и още един след него.

Но същата история се повтаряше всеки път. От хората, с които опитах да се свържа, трима бяха мъртви, а останалите болни — или вече в болница или вкъщи, изпаднали в различна степен на паника. При други обстоятелства това можеше да мине за малка епидемия, но като се има предвид, че тези хора показваха широк кръг от симптоми и бяха разпръснати в Манхатън, Бруклин, Куинс и Лонг Айлънд, нямаше вероятност някой да ги свърже. Всъщност, единственото, което ги свързваше, доколкото виждах, беше присъствието на телефонните им номера в това малко тефтерче.

Отново седнал на дивана, масажирайки слепоочията си, се загледах в керамичната купичка на дървената етажерка над компютъра. Вече нямах избор. Ако не се върна към MDT, главоболието щеше да се засили и скоро щяха да се появят и други симптоми, тези, които многократно чувах, описани по телефона — виене на свят, гадене, спазми в мускулите, нарушения в моторно-двигателната система. И после, очевидно щях да умра. Със сигурност изглеждаше, че хората от списъка на Върнън щяха да умрат, и защо с мен да е по-различно?

Имаше една разлика обаче и то много значителна. Аз можех да се върна към MDT, ако реша. А те не можеха. Аз имах значителен запас от MDT. Те нямаха. Четирийсет-петдесет души страдаха от сериозните и вероятно смъртоносни симптоми на спирането на таблетките, защото запасите им бяха свършили.

А моите не бяха.

Всъщност, аз едва бях наченал моите, защото очевидно техните дози - или което щеше да е техните дози, ако Върнън не беше умрял — бяха таблетките, които аз бях вземал през последните няколко седмици. Имах ужасно чувство за вина относно това, но какво можех да направя? Имаше над триста и петдесет таблетки, останали в дрешника, което ми даваше значително дълго време, но ако трябва да ги разделя с още петдесет души, никой няма да има полза. Вместо всички да умрем тази седмица, щяхме да умрем през следващата.

Във всеки случай реших, че ако драстично намаля вземането на MDT, запасите ми ще траят по-дълго време и може би пристъпите ще спрат или ще станат по-кратки.

СТАНАХ И ОТИДОХ до бюрото. Стоях там известно време, втренчен в керамичната купичка на лавицата, но преди да се пресегна и да я докосна, знаех, че нещо не е наред. Имах чувство за поличба, тревога. Взех купичката в ръка и погледнах вътре. Тревогата изведнъж премина в паника.

Не беше за вярване, вътре бяха останали само две таблетки.

Много бавно, сякаш бях забравил как да се движа, седнах на стола зад бюрото.

Преди два дни бях сложил в купичката десет таблетки и бях взел само три от тогава. Къде бяха останалите пет?

Зави ми се свят и се хванах в стола, за да не падна.

Генади.

Когато привършвах разговора с банковия чиновник предишния ден, Генади беше застанал до бюрото с гръб към мене.

Може ли да е взел някои от таблетките?

Изглеждаше невъзможно, но напрегнах мозъка си и се опитах да си представя нагледно какво се беше случило, каква беше последователността на движенията. И си спомних — когато вдигнах телефона, за да се обадя на Хауърд Луис, бях с гръб към него.

Изминаха няколко минути, през които безумната идея, че Генади ще употреби MDT, проникна в съзнанието ми. Колко време щеше да е необходимо, помислих си аз, медикаментът да стигне до улицата, преди някой да е установил какъв е, да го възпроизведе, да му даде пазарно име и да започне да го продава по клубове, на задните седалки на коли, по ъглите на улиците… микродози, които ще се разпродават бързо за по десет долара едната…? Не можех да си представя, че нещата ще стигнат толкова далече, предполагам все още не, не и ако Генади има само пет таблетки. Но като се има предвид въздействието на MDT, би било основателно да приема, че като опита първата таблетка, едва ли ще може да се въздържи за останалите. И едва ли преди всичко ще забрави къде се е натъкнал на медикамента.

Взех едната от малките таблетки и с остър нож я разделих на две. Глътнах едната половинка. После просто седях на бюрото и мислех колко радикално се беше променила ситуацията през последните три-четири дни, как беше започнала да се разпаря по шевовете, да конвулсира, да кърви и да се плъзга към повтарящото се, хроничното, към последния стадий.

После, двайсетина минути по-късно, отново в плъзгащия се поток на това спускащо се надолу настроение, забелязах като гръм от ясно небе, че главоболието ми беше изчезнало напълно.

19

ЗАТОВА ПРЕЗ СЛЕДВАЩИТЕ няколко дни вземах само по половин таблетка сутрин заедно със закуската. Тази доза ме върна близо до „нормалното“, доколкото беше възможно при създалите се обстоятелства. В началото бях притеснен, но когато главоболията ми не се появиха отново, малко се успокоих и си позволих да мисля, че може би съм намерил изход, или, поне най-малкото — със запас от почти седемстотин такива дози, ще имам предостатъчно време, през което да потърся решение и начин да се измъкна.

Но, разбира се, не беше толкова просто.

Спах до девет часа в понеделник сутринта. Закусих с портокали, препечен хляб и кафе, последвани от две цигари. После взех душ и се облякох. Сложих си новия костюм, който вече не беше толкова нов, и застанах пред огледалото. Трябваше да отида в офиса на Ван Лун, но изведнъж се почувствах страшно неудобно, че трябва да ходя някъде, облечен по този начин. Мислех, че изглеждам странно. Малко по-късно, докато пресичах фоайето в сградата на Четирийсет и осма улица, бях толкова притеснен, че почти очаквах някой да ме потупа по рамото и да ми каже, че всичко това е било ужасна грешка и че господин Ван Лун е оставил инструкции да ме изведат от сградата, ако случайно се появя.

После в асансьора към шейсет и втория етаж започнах да мисля за сделката, за която се очакваше да посредничим с Ван Лун — изкупуването на MCL-Парнасус от Абраксас. Не бях мислил за нея тези дни — но сега в момента, в който се опитах да си спомня някои от особеностите, всичко ми се размаза. В главата ми се звучеше фразата „модел за оценка на опции“ и непрекъснато се повтаряше — модел за оценка на опции, модел за оценка на опции, но имах само много смътна идея за значението й. Знаех също, че „изграждането на широкообхватна инфраструктура за високоскоростен интернет“ е важно, но не можех да кажа защо. Беше като да се събудиш, след като си сънувал, че говориш чужд език и откриваш, че изобщо не го говориш и едва ли разбираш и дума от него.

Излязох от асансьора и влязох в предверието. Отидох до главното бюро, стоях един момент, очаквайки да уловя вниманието на секретарката. Беше същата жена, която ме беше посрещната миналия четвъртък, затова, когато се обърна към мен, й се усмихнах. Но тя с нищо не показа, че ме е виждала.

— С какво мога да ви помогна, сър?

Тонът й беше официален и леденостуден.

— Еди Спинола — казах аз, — за господин Ван Лун.

Тя направи справка в дневника си и започна да клати глава. Като че ли се канеше да ми каже нещо — може би, че господин Ван Лун е извън страната или че няма записана среща с мен — но точно тогава, вървейки бавно по коридора, от лявата страна на секретарското бюро, се появи самият Ван Лун. Изглеждаше мрачен и като протегна ръка за здрависване забелязах, че прегърбването му е много по-забележимо, отколкото си го спомнях.

Секретарката се върна към това, което вършеше преди да я прекъсна.

— Еди, как си?

— Добре съм, Карл. Чувствам се много по-добре.

Стиснахме си ръцете.

— Това е хубаво, хубаво. Влизай.

Отново бях поразен от размера на офиса му, дълъг и широк, но декориран много скромно. Той отиде до бюрото си и седна зад него. Направи ми знак и аз да седна.

Въздъхна и поклати глава:

— Виж, Еди — каза той, — това нещо в петъчния Поуст не беше добре, не е видът публичност, с която искаме да свързват сделката, нали?

Аз кимнах, без да съм сигурен накъде бие. Бях имал малка надежда, че статията ще му убегне.

— Ханк не те познава и сделката е още в зародиш, така че няма защо да се притесняваме, засега. Аз просто смятам, че повече не трябва да те виждат в Лафайет.

— Не, разбира се, че не.

— Не се изтъквай. Търгувай тук. Както ти казах, имаме наша собствена зала. Дискретна и уединена. — Той се усмихна. — Никакви бейзболни шапки вече.

Аз също се усмихнах на това — но всъщност се чувствах доста неудобно, бях нервен и сякаш всеки момент щях да повърна.

— Ще повикам после някой да те разведе по етажа.

— Чудесно.

— Другото нещо, което исках да ти кажа и което е може би добре, е, че Ханк няма да е тук утре. Остава за по-дълго в Лос Анджелис, така че ще се срещнем с него чак… може би в средата или даже в края на… другата седмица.

— Да, добре — измънках аз, като ми беше трудно да погледна Ван Лун в очите — може би, както казваш, това е добра новина, нали?

— Да — той взе една химикалка от бюрото си и започна да я върти в ръцете си. — Мен също няма да ме има поне до края на седмицата, така че това ни дава малко време да си поемем дъх. Според мен малко избързахме в четвъртък, но сега може да се движим както на нас ни е удобно, да изгладим цифрите, да подготвим един наистина стегнат пакет.

Вдигнах очи и видях, че Ван Лун ми подава нещо. Пресегнах се през бюрото, за да го взема. Това беше същият жълт бележник голям формат, който бях използват миналия четвъртък, за да изчисля стойностите на опцията.

— Искам да разшириш това, което си нахвърлял тук, и да го вкараш в компютъра. — Той се изкашля. — Между другото, прегледах бележките и имам няколко въпроса към теб.

Облегнах се назад и се взрях в гъсто изписаните редове от цифри и математически символи на първата страница от бележника. Макар всичко да беше изписано със собствения ми почерк, трудно ми беше да го осмисля и имах чувството, че гледам някаква странна форма от йероглифи. Постепенно обаче изписаното на страницата се преконфигурира пред очите ми в нещо смътно познато и разбрах, че ако успея само да се концентрирам върху него за час-два, ще мога вероятно да го дешифрирам.

Но така както Карл Ван Лун беше седнал право срещу мене, готов да ми задава въпроси, два часа всъщност не бяха реална възможност. Това беше първият сериозен знак, че стратегията ми за минимална доза щеше да е добра само за едно — да ме предпази от главоболията. Защото нищо друго не се получаваше и аз започвах все повече да осъзнавам какво значи да си „нормален“. Това означаваше, че не можеш да въздействаш на хората и да ги караш да искат да правят неща за теб. Означаваше, че не можеш да се доверяваш на инстинкта си и да си винаги прав. Означаваше, че не си в състояние да си спомняш подробности от паметни бележки и да правиш бързи изчисления.

— Виждам няколко несъответствия тук — казах аз, опитвайки се да изпреваря въпросите на Ван Лун. — И ти си прав, бяхме пришпорени.

Отгърнах на втората страница и станах от стола си. Правейки се, че съм се съсредоточил върху записките, повървях малко наоколо и се опитвах да измисля какво да кажа после — като актьор, който е забравил репликата си.

— Исках да те попитам — каза Ван Лун от бюрото си, — защо животът на… третата опция е по-различен от останалите.

Огледах се за секунда, измънках нещо и се върнах към бележника. Гледах в него напрегнато, но главата ми беше празна и знаех, че нищо няма да изскочи ей така изведнъж от него и да ме спаси.

— Третата? — казах аз, мъчейки се да спечеля време, докато прехвърлях страниците.

После просто затворих бележника и го сложих под мишница.

— Знаеш ли, Карл? — казах аз, като този път гледах право в него. — Ще прегледам всичко много внимателно. Нека го вкарам в компютъра вкъщи, както каза, и тогава може би ще можем…

— Третата опция, Еди — каза той, изведнъж повишавайки глас. — Какъв толкова проблем има? Неми позволяваш да ти задам един прост въпрос ли?

Стоях на около 5 метра от бюрото на човека, който се беше появявал по кориците на дузини списания — милиардер, предприемач, икона — и той ми крещеше. Не знаех как да реагирам. Бях излязъл от строя, не можех повече да следя какво става. Бях изплашен.

И тогава за мой късмет телефонът иззвъня. Той го вдигна и изръмжа: „Какво?“

Почаках малко, преди да се обърна и да се отдалеча, за да го оставя да говори. Ръцете ми леко трепереха и гаденето, което имах преди, се върна.

— Не пращай тези — казваше Ван Лун по телефона зад мен. — Говори с Манкузо, преди да предприемеш нещо — и виж за датите на доставката…

Облекчен от това, че не съм повече на прицел, се придвижих още по-надалече в тази огромна стая, към прозорците. Те заемаха цялата стена и имаха изглед на запад, който леко се закриваше от пуснатите щори. Ще кажа на Ван Лун, като свърши разговора, че имам мигрена или нещо и че не мога да се фокусирам, както трябва. Той видя как написах всичко това в четвъртък, дискутирахме подробностите, така че едва ли ще се усъмни, че знам материята. Важното за мен сега беше просто да се измъкна от тук.

Докато чаках, огледах офиса. В основната част доминираше огромното бюро на Ван Лун, останалата част от нея обаче беше олекотена и аскетична, и й придаваше вид на чакалня на гара, декорирана в стил ар деко. Докато стигна до прозореца, добих впечатлението, че Ван Лун е далече зад мен и че ако се обърна назад, ще е като фигура в далечината — гласът му едва доловим, ръмжащ за датите на доставка. В този край на стаята имаше някакви червени кожени дивани и ниски стъклени масички с разпилени по тях списания от света на бизнеса.

Докато стоях на прозореца, надничайки през спуснатите щори, забелязах — измежду познатия комплекс от скупчените в центъра на града небостъргачи — блестящото късче на „Божествения“ в западната част. От тук той изглеждаше сгушен между дузина други сгради, но ако погледнеш по-отблизо, виждаш, че е много по-далече от останалите и че всъщност се откроява сам. Струваше ми се невероятно, че бях в тази сграда само преди няколко дни и даже замислях да купя апартамент в нея — и то един от най-скъпите…

Девет и половина милиона долара.

— Еди!

Обърнах се.

Ван Лун беше оставил телефона и се приближаваше от другия край на стаята.

Събрах сили.

— Нещо се появи, Еди. Трябва да излизам. Извинявай. — Тонът му сега беше много дружелюбен, и когато стигна до мястото, където бях застанал, кимна към жълтия бележник под мишницата ми. — Свърши тази работа и пак ще говорим. Както казах, няма да съм тук до уикенда, така че ще имаш достатъчно време. — Той изведнъж плесна с ръце. — Добре, искаш ли да хвърлиш един поглед на нашия брокерски етаж? Ще повикам Сам Уелис да те заведе и да ти го покаже.

— Аз мисля да се прибера вкъщи и да се забия в това нещо, ако нямаш нищо против — казах и протегнах ръка.

— Но това ще отнеме… — Ван Лун се спря и се загледа в мен. Виждах, че е озадачен и може би изпитваше лек антагонизъм към мен, както преди малко, но явно не разбираше защо това му се случва и не беше сигурен как да реагира.

После каза:

— Какво ти става, Еди? Ти да не си се разколебал нещо? Няма да ме предадеш, нали?

— Не, аз…

— Защото тази работа не е за хора със слаби сърца.

— Знам това, аз само…

— И аз тук вися на косъм, Еди. Никой не знае за това. Ако ме прецакаш и кажеш на някого — доверието в мен ще рухне.

— Знам, знам — посочих отново към бележника, който държах под ръката си… — просто искам да свърша това както трябва.

Ван Лун улови погледа ми за момент и въздъхна, сякаш искаше да каже: „Е, добре е да го знам“. После се обърна и тръгна обратно към бюрото си. Аз тръгнах след него.

— Обади ми се, когато си готов — каза той. Сега беше с гръб към мен, от лицевата страна на бюрото и правеше някаква справка в дневник или бележник. — И да не е по-късно от вторник или сряда другата седмица.

Поколебах се, но после разбрах, че ме е отпратил. Излязох от офиса, без да кажа дума.

НА ПЪТ ЗА ВКЪЩИ спрях в Кристедис и купих няколко големи пакета чипс и бира. Като се върнах в апартамента, седнах на бюрото, извадих дебелия пакет материали, които Ван Лун ми беше изпратил предишната седмица и събрах бележките си. Помислих си, че ако успея да се справя с целия този материал, ще съм добре. Ще съм също толкова информиран и в крак, както бях, когато направих такова силно впечатление на Ван Лун със структурирането на финансовата страна на сделката за сливането.

Започнах с тримесечните отчети на MCL-Парнасус от папката. Разстлах ги по бюрото си, отворих първия пакет чипс и една бутилка бира и започнах да чета.

Отне ми около два часа усърдно прелистване на страниците, преди да си призная, че този материал беше не само нелогичен и скучен, но и в по-голямата си част неразбираем за мен. Проблемът беше прост — не можех да си спомня как да разчитам тази материя. Погледнах някои от другите документи и макар че те не бяха чак толкова сбити и непроницаеми като тримесечните отчети, бяха не по-малко отегчителни. Но аз бях упорит и се заставих да изчета всичко — или поне успях да мина с поглед всяка дума и всеки ред, не пропуснах нищо.

Свърших чипса и бирата, и поръчах китайска храна някъде към десет часа. Малко след полунощ най-после се предадох и си легнах.

НА СЛЕДВАЩАТА СУТРИН направих бърза и ужасяваща равносметка. Беше ми отнело осем часа предния ден да прочета това, което преди бях изчел за четирийсет и пет минути. После се опитах да си спомня нещо, но можех само да пресъздам отделни фрагменти и общи положения. Предния път бях в състояние да запомня всичко от начало до край, от горе до долу.

Изкушението да взема таблетки MDT на този етап беше наистина много голямо, но устоях. Ако се върнех и започнех да разчитам изцяло на MDT, резултатът щеше да е само повече причернявания и къде ли щеше да ме отведе това? Така през следващите два дни следвах същия режим. Стоях вкъщи и си проправях път през стотиците страници материал, излизайки от апартамента само за да купя чипс, чийзбургери и бира. Гледах доста телевизия, но старателно избягвах програми с новини и рубрики с текущи съобщения. Телефонът ми беше изключен. Предполагам, че по някое време си създадох илюзията, че започвам да овладявам материята, но дните минаваха и трябваше да призная, че много малко от нея се беше задържало в мозъка ми.

В СРЯДА ВЕЧЕРТА усетих началото на ново главоболие. Не знаех какво го е причинило, може би беше в резултат на бирата и лошата храна, но като не премина до четвъртък сутринта, реших да увелича минималната доза MDT до една таблетка на ден. Разбира се, в рамките на двайсет минути след като бях взел тази по-голяма доза, главоболието изчезна и — разбира се — аз започнах да се притеснявам. След колко време щеше да се наложи отново да увеличавам дозата? След колко време щеше да е необходимо да поглъщам три или даже четири таблетки всяка сутрин само за да предотвратя главоболията?

Отново взех и прегледах малкото тефтерче на Върнън. Нямах никакво желание да минавам по същата рутинна процедура като преди, но въпреки това чувствах, че ако има останала някаква надежда в ситуацията, тя трябва да се намира някъде между тези телефонни номера. Реших да звънна на някои от тези, които бяха задраскани и нямаха написани нови номера над или под тях. Може би щях да открия, че принадлежат на хора, които са още живи, не бяха болни, хора, които ще разговарят с мен, бивши клиенти. Или може би — по-вероятно — ще открия, че причината да се считат за бивши клиенти, е защото са мъртви. Струваше си да опитам.

Звъннах на пет номера. Първите три вече не бяха валидни. Четвъртият номер не отговаряше и нямаше телефонен секретар. Петият отговори след второто иззвъняване.

— Да?…

— Здравейте. Може ли да говоря с Доналд Гейслър, моля?

— На телефона. Какво искате?

— Бях приятел на Върнън Гант. Не знам дали сте чули, той беше убит наскоро и аз…

Спрях.

Той ми затвори телефона.

Това също беше отговор. И явно човекът не беше мъртъв. Изчаках десет минути и позвъних отново.

— Да?

— Моля, не затваряйте. Моля ви.

Настъпи пауза, през която Доналд Гейслър не затвори. Нито каза нещо.

— Търся помощ — казах аз, — някаква информация, може би, не знам.

— Откъде имате този номер?

— Беше… между вещите на Върнън.

— Мамка му!

— Но няма ни…

— Полицай ли сте? Това някакво разследване ли е?

— Не. Върнън ми беше добър приятел.

— Не ми харесва това.

— Всъщност, той ми беше девер.

— От това не се чувствам по-добре.

— Вижте, става дума…

— Не го казвайте по телефона.

Отново спрях. Той знаеше.

— Добре. Но има ли някакъв начин да говоря с вас? Нуждая се от помощта ви. Искам да кажа, вие очевидно знаете…

— Вие имате нужда от моята помощ? Не мисля.

— Да, защото…

— Чуйте, сега ще ви затворя телефона. Не звънете отново. Всъщност, никога повече не се опитвайте да се свържете с мен и…

— Господин Гейслър, аз може би умирам.

— О, Господи.

— И имам нужда…

— Оставете ме на мира, ясно ли е?

Той затвори.

Сърцето ми биеше силно.

Ако Доналд Гейслър не желаеше да разговаря с мен, не можех да направя нищо. Той може би така или иначе не би могъл да ми помогне, но за мен все пак беше голямо разочарование, че контактът ми с човек, който очевидно знаеше какво представлява MDT, беше толкова кратък.

Загубил желание да се занимавам повече с това, аз оставих черното тефтерче настрана. После, в усилието си да се разсея, се върнах до бюрото и взех един документ, който бях изпринтирал по-рано от финансовата уеб страница.

Отворих го и започнах да чета.

Документът представляваше статия, написана на много технически език и се отнасяше до антитръстовото законодателство и на третата страница вниманието ми започна да се отклонява. След известно време спрях да чета, оставих статията и запалих цигара. После просто седях там безкрайно дълго, пушех и се взирах в пространството.

ПО-КЪСНО СЛЕДОБЕД отидох до банката. Генади трябваше да дойде на следващата сутрин за втората вноска на заема и аз исках да съм готов с парите. Изтеглих над 100 000 долара в брой, като намерението ми беше да му платя цялата сума наведнъж — същинския заем, лихва, всичко. По този начин щях да го махна от главата си. Ако Генади беше вземал таблетките MDT — и това беше единственото правдоподобно обяснение за липсата им, — аз определено не исках да продължава да влиза в апартамента ми всяка петъчна сутрин.

Докато чаках да ми приготвят парите, моят оплешивяващ и дебел банков управител, Хауърд Луис, ме покани да побъбрим в офиса му. Този ходещ сърдечен удар изглеждаше загрижен, че след първоначалната ми слисваща атака в Клондайк и Лафайет — резултатът от която, естествено, бяха някои доста значителни депозити — нещата са… замрели.

Погледнах го през бюрото и не можех да повярвам.

— …а сега теглите тези големи суми, господин Спинола.

— Какво за големите суми? — казах аз, като тонът ми добавяше „сякаш ти влиза в работата“.

— Нищо не казвам за самите суми, господин Спинола, разбира се, но… е, в светлината на тази статия в Поуст миналия петък за…

— Статия за…?

— Вижте много е… неестествено. Имам предвид, че тези дни не можеш да бъдеш прекалено…

— В светлината на времето ми в Лафайет, господин Луис — казах аз, едва сдържайки раздразнението си. — В момента преговарям за позиция старши брокер във „Ван Лун & Съдружници“.

Той ме погледна отново, като дишаше бавно през носа си, сякаш това, което бях казал, потвърждаваше най-ужасните му опасения за мене.

Телефонът му иззвъня и той го грабна, а един мускул на лицето му трепна леко в знак на извинение. Докато беше ангажиран с телефона, аз се огледах наоколо. До този момент се чувствах доста възмутен, но възмущението ми се охлади леко, когато видях отражението си в гърба на една сребърна рамка за снимки на бюрото на Луис. Образът ми беше частично изкривен, но нищо не можеше да прикрие мърлявия ми вид. Не бях се бръснат тази сутрин и бях облечен в стари джинси и тениска — непростимо за старши брокер във „Ван Лун & Съдружници“, дори в почивен ден.

Хауърд Луис приключи телефонния разговор, натисна друг бутон на телефона, послуша известно време, после ме погледна безизразно.

— Парите ви са готови, господин Спинола.

ГЕНАДИ ПРИСТИГНА в девет и половина на следващата сутрин. Аз се бях събудил двайсетина минути преди да дойде и все още се чувствах замаян. Бях възнамерявал да стана по-рано, но някъде след седем часа започнах да се будя, след което отново съм заспал, плъзгайки се в откъслечни сънища. Когато най-после успях да се измъкна от леглото, първото нещо, което направих, беше да глътна дневното хапче MDT. После махнах купичката от полицата над компютъра. Заредих кафеварката и просто останах по боксерки и тениска, докато чаках.

Имаше две възможности. Или Генади беше вземал — и ако беше опитал една, то е изконсумирал всичките таблетки. Или, по същата причина, не ги е използвал. Предполагах, че като го видя, ще узная много бързо кое от двете се беше случило.

— Добро утро — казах аз, изучавайки го отблизо, когато влезе откъм коридора.

Той кимна, но не каза нищо. После го наблюдавах докато безмълвно преценяваше апартамента ми. Първо помислих, че търси липсващата керамична купичка, но после разбрах, че просто регистрира колко различно изглежда жилището от последния път, когато беше тук. Оглеждайки се наоколо заедно с него, следвайки погледа му, аз самият регистрирах промените. Апартаментът беше неугледен. Листи, документи и папки бяха разстлани навсякъде. Имаше една празна кутия от пица на дивана и две картонени кофички от китайска храна на бюрото до компютъра. Навсякъде се виждаха бирени бутилки, чаши от кафе, пълни пепелници, компактдискове, празни опаковки на компактдискове, както ризи и чорапи.

— Ти някакъв вид мръсно прасе?

Свих рамене:

— В наши дни не могат да се намерят свестни чистачки.

Той смръщи вежди като чу това, леко озадачен и аз разбрах веднага, че не е на MDT — поне не в момента.

— Къде парите?

Казвайки това, забелязах, че гледа към лавицата над компютъра. Като не видя каквото търсеше, пристъпи малко по-близо до бюрото и продължи дискретното търсене.

— Искам да изплатя целия дълг днес — казах аз.

Това грабна вниманието му и той се обърна, за да ме погледне. Бях оставил торбичка с всичките пари на най-горната лавица на една от етажерките с книги. Пресегнах се и я свалих.

Като видя торбата, Генади поклати глава.

— Какво? — попитах аз.

— Двайсет и две и петстотин.

— Но аз искам да изплатя всичко.

— Не може.

— Но…

— Двайсет и две и петстотин.

Канех се да кажа още нещо, но нямаше смисъл. Въздъхнах и сложих торбата върху масата, разчистих място и започнах да броя двайсет и две и хиляди и петстотин. Като свърших, подадох пачката банкноти на Генади и той я пъхна във вътрешния си джоб.

— Имаше ли време да прочетеш сценария? — попитах аз.

Той въздъхна и поклати глава.

— Няма време. Много зает.

Той хвърли още един поглед към бюрото.

— Може би следващия път — каза той и си тръгна.

НАПРАВИХ УСИЛИЕ да изчистя апартамента след като Генади си беше заминал, но бързо загубих интерес. После седнах на дивана и се опитах да прочета една статия в последния брой на списание Форчън, едно проучване за бързото развитие на електронната търговия, но като изчетох един-два параграфа, започна да ми се приспива, списанието се изплъзна от ръката ми и падна на пода. В късния следобед взех душ и се избръснах. Облякох се, взех една шепа банкноти от торбата, която бях оставил на масата в трапезарията и излязох. Не бях излизал, освен за да купя нещо за ядене, от почти цяла седмица. Вървях до Уест вилидж, като спрях в два бара, в които ходех от време на време, и започнах да пия водка мартини.

Почти към края на вечерта установих, че се намирам, доста смачкан, в едно тихо заведение на Второ Авеню и Десета. Седях на бара, а малко встрани над мястото, където беше касата, имаше телевизор, закачен на стената. Вървеше някакъв филм, ако се съди по прическите и дрехите, от 1983 или 1984 година. Звукът беше силно намален, но започнаха новините и барманът го усили.

Внезапното нахлуване на звука от телевизора уби всички разговори на бара и всеки един от присъстващите — покорно, пиянски — се втренчи в екрана, за да чуе новините.

— „Мирните преговори в Близкия Изток в Кемп Дейвид прекъснаха след две седмици интензивна работа. Ураганът Юлиус стигна до източния бряг на Флорида, оставяйки след себе си редица опустошения. Донатела Алварес, която прекара две седмици в кома, след като беше брутално нападната в една хотелска стая в Манхатън, почина този следобед. От полицията съобщиха, че започват пълно разследване за убийство.“

Изпаднал в шок, гледах втренчено в екрана, когато говорителят се върна към подробностите от мирните преговори. Хванах се отстрани в бара и здраво го стиснах. След секунди измънках нещо — може би гласно, може би не — и се завъртях, за да сляза от високия стол.

Останах там още малко, като се олюлявах наляво-надясно. После стаята започна да се върти, а аз с препъване се придвижих към вратата, изминавайки няколкото метра до нея. Едва бях успял да се добера до улицата и всичкото количество водка, вермут и маслини от вечерта се разплиска по тротоара.

20

ПРОДЪЛЖИХ ДА ПИЯ ПРЕЗ уикенда, предимно водка и предимно вкъщи. В края на краищата какво друго да правя? Аз току-що бях станал обект на пълно разследване за убийство — макар че, и то много удобно, под чуждо име — така че, при тези обстоятелства едно-две питиета едва ли ще се броят като нещо друго, освен като нещо нормално. Също, вече не се преструвах, че чета „материала“, предадох се за малко и започнах отново да следя новините по телевизията. Това стана единственото, което исках да гледам и се улавях отново, че с часове газя в някаква безсмислена мръсотия и крещя пиянски ругатни към екрана, докато чаках да започне следващият бюлетин.

Медията не разполагаше с много информация за самата Донатела Алварес — жената беше починала и това беше всичко. Това, върху което се фокусираха повечето репортажи сега, беше страничният ефект на смъртта й в политиката. Това дойде под формата на подновени искания за оставка на министъра на отбраната. Вълнението около първоначалните коментари на Кейлъб Хейл относно Мексико, беше получило тласък, когато историята за Алварес се появи най-напред и втори тласък сега с нейната смърт. Не бях следил развитието толкова отблизо, знаех за нея периферно — възприемах я като едно от тези странни явления, които получават свой собствен живот и влизат в новинарската верига като някакъв вид вирус.

Преди шест седмици или малко по-рано, за Кейлъб Хейл се твърдеше, че на едно частно събиране е казал, че Мексико се е превърнало в задължение за САЩ и че „ние трябва да се замислим за окупирането на проклетата страна“. Източникът, от който историята изтича в Лос Анджелис Таймс, твърди, че Хейл е цитирал имена, свързани с корупция след направена проверка, случаи на бунтарство, нарушения на закона, кризата с дълга и търговията с наркотици, като ги нарекъл петте върха в „петоъгълника на нестабилността в Мексико“. Източникът продължаваше, твърдейки, че Хейл дори е цитирал Джон О’Съливан за нашата „очевидна съдба да разширим континента“ и е споменал една негова статия — мнение със заглавие „Мексико — Иран в съседната врата“, която някога бил чел. Кейлъб веднага излязъл с едно класическо неопровергаващо опровержение, но после в едно интервю, продължаваше източникът, малко или много потвърдил това, което отричал да е казвал. Станало ясно, че президентът е на страната на Хейл, когато не само отказал да поиска оставката му, но отказал също така да заклейми предполагаемите му забележки — което, разбира се, дало храна за коментари и спекулации. Всички в началото били шокирани и не можели да повярват, но с времето някои влиятелни кръгове, като че ли приели идеята и заключенията от преди, че министърът на отбраната е направил сериозна грешка, малко се смекчили, като някои дори се трансформирали в широка подкрепа най-малкото на една по-строга линия във външната политика.

Сега, след като идеята за расистко убийство беше подхвърлена в тази бъркотия, дебатът излезе от релси. То не бяха интервюта, телевизионни обсъждания, кратки изявления, шеги в едно изречение, откровени репортажи от прашни погранични градчета, снимки от въздуха на Рио Гранде. Следях ги от дивана с чаша в ръка и така се бях пристрастил към тях, сякаш бяха сапунен сериал в най-гледаното телевизионно време — и забравях в алкохолната си еуфория, че бях може би само на едни пръстови отпечатъци или ДНК-тест разстояние от пълното ми лично участие във всичко това, че бях опасно близо до сърцето на бурята.

С напредването на уикенда, обаче, еуфорията дегенерира в безчувственост, после мъчително безпокойство, последвано от ужас — навика ми за гледане се промени. Драстично намалих гледането на новини, а в неделя вечер установих, че напълно ги прескачам. Все повече ми ставаше по-лесно да превключвам на канали, където даваха повторения на Хавай Пет — О, щастливи дни, Пътуване до морското дъно.

В ПОНЕДЕЛНИК СЕ ОПИТАХ да остана трезвен, но не успях. Изпих няколко бири следобеда, вечерта отворих бутилка водка. Прекарах повече от времето в слушане на музика, накрая се строполих на дивана, както бях с дрехите. Предната седмица времето започна силно да се затопля и оставях прозореца отворен почти цялата нощ, но когато със стряскане се събудих от някакъв объркан сън някъде около четири часа сутринта, забелязах веднага, че температурата е паднала. Беше много захладняло, след като бях заспал, затова станах от дивана и треперейки, отидох до прозореца, за да го затворя. Върнах се до дивана, седнах, но докато се взирах в синия мрак на нощта, треперенето продължи. Осъзнах също, че сърцето ми бие силно и че неприятното изтръпване, което усещах в крайниците, не е нормално. Опитах се да установя какво ми е. Възможно беше системата ми да има нужда от още алкохол, в такъв случай набързо прецених какъв избор имам — да се облека и да отида в някой бар, да ида до корейския гастроном долу на улицата и да си купя половин дузина бири или просто да изпия виното за готвене в кухнята. Не вярвах обаче, че проблемът е в алкохола, защото самата идея да изляза навън, на улицата, да отида в неоново осветения гастроном с други хора в него, ме изпълни с ужас.

Значи това е, мислех си аз — имам гаден пристъп на паника.

Дишах дълбоко и удрях с опакото на дланта си по страничната облегалка на дивана. Беше четири часа сутринта. Не можех да се обадя на никого. Не можех да отида никъде. Не можех да спя. Чувствах се като плъх, приклещен в ъгъл.

Останах седнал, докато кризата премине — на дивана. Това приличаше на масивен сърдечен удар, който трае един час, но не те убива, даже не оставя след себе си физически следи, не беше нещо, което лекар би открил, ако те подложи на всичките си възможни тестове.

На следващия ден реших, че трябва да правя нещо. Бях се плъзнал твърде бързо и твърде надълбоко, и знаех, че ако се плъзна още малко, има опасност да загубя всичко — макар че какво точно означава в момента „всичко“, беше въпрос на свободна интерпретация. Във всеки случай, трябваше да направя нещо — проблемът беше какво? Най-непосредствената ми и неотложна грижа беше ситуацията с Донатела Алварес, но това беше извън моя контрол. После, разбира се, Карл Ван Лун, макар че, честно казано, всичките ми асоциации с него започваха да ми изглеждат много далечни. Трудно ми беше да приема, че действително съм „работил“ с него, особено върху нещо толкова важно като „финансовата част“ на корпоративна сделка за сливане. В спомените ми нашите различни срещи — в зала Орфеус, в апартамента му, в офиса му, в „Четирите сезона“ — сега изглеждаха повече като сънища, отколкото като спомени за реални събития, и като че ли носеха изопачената логика на сънищата.

В същото време обаче не можех просто да игнорирам ситуацията. Вече не. Не можех да игнорирам реалността, която се набиваше в очите ми всеки път, когато погледнех изписаните със собствения ми почерк жълти страници от бележника на Ван Лун. Колкото и далечно да изглеждаше сега, аз бях свързан с него, и бях помогнал в оформянето на сделката MCL — Абраксас. Така че ако исках да спася нещо от преживяното, ще трябва да се конфронтирам с Ван Лун и то колкото може по-скоро.

ВЗЕХ ДУШ и се избръснах. Все още се чувствах доста зле, когато отидох в спалнята да взема костюма си от дрешника, но това беше нищо в сравнение с чувството, което имах, докато го обличах. Не бях го носил от една седмица и сега изведнъж трябваше да се боря, за да закопчея панталоните. Това беше единственият ми представителен костюм, обаче — така че нямах друг избор, освен да го облека.

Взех такси до Четирийсет и осма улица.

Докато прекосявах централното фоайе на сградата на Ван Лун и се изкачвах нагоре с асансьора до шейсет и втория етаж, ме обзе чувство на ужас. Пристъпвайки във вече познатата ми приемна на Ван Лун & Съдружници, разпознах чувството, много правилно, като начало на нов пристъп на паника.

Забавих се известно време по средата на приемната, за да прегледам нещо на гърба на един голям кафяв плик, който носех — името или адреса. Пликът съдържаше жълтия бележник на Ван Лун, но върху него не беше изписано нищо. Погледнах към секретарката, която отвърна на погледа ми, после вдигна един от телефоните си. Сърцето ми биеше силно и болката в гърдите ми беше станала почти непоносима. Обърнах се и поех обратно към асансьорите. Какво предлагах все пак — да се конфронтирам с Ван Лун? Но как? Като оставя бележките точно както си бяха? Като му кажа, че съм на убийствена диета от чийзбургери и пица?

Безразсъдство беше от моя страна да се появя тук по този начин. Явно не бях разсъждавал трезво.

Вратите най-после се отвориха, но облекчението, че се измъквам от приемната, беше много кратко, защото сега трябваше да се преборя с асансьора, чийто интериор с рефлектиращите метални панели, контролираната температура и неспирното бръмчене беше сякаш създаден по специална поръчка, за да предизвиква и поддържа пристъпи на паника. Той представляваше една физическа среда, която сякаш провокираше най-ярките симптоми на пристъпите на страх — чувството, че потъваш, неприятното разбъркване в стомаха, постоянното усещане, че ще повърнеш.

Затворих очи, но тогава пък започнах да си представям тъмните асансьорни шахти над мен и под мен… не можех да спра да си представям как тежките стоманени въжета се скъсват, докато кабинката с нейното противовесно тегло се засилва бързо в обратна посока, естествено полита надолу, падайки свободно до най-ниския етаж…

Вместо това асансьорът спря почти без да се усети близо до основата на тази циментена тръба, а вратата се плъзна плавно и безшумно се отвори. За моя изненада застанал там — чакайки да влезе в асансьора — беше Джини Ван Лун.

— Господин Спинола!

Като не отговорих веднага, тя пристъпи напред и протегна ръка за да ме хване.

— Добре ли сте?

Излязох от асансьора и тръгнах с нея през фоайето, което беше оживено и пълно с хора и почти толкова ужасяващо — макар по различни причини — колкото асансьорната кабина. Обливаше ме студена пот и бях започнал отново да. треперя. Тя каза:

— Господи, господин Спинола, вие изглеждате…

— Като парцал?

— Ами — отговори тя след малко, — да.

Пресякохме фоайето и спряхме до един голям прозорец с медни оттенъци, с изглед към Четирийсет и осма улица.

— Какво… какво ви е? Какво се е случило?

Сега се съсредоточих изцяло върху нея и видях, че загрижеността й е искрена. Все още държеше ръката ми над лакътя и не знам защо това ме накара да се почувствам малко по-добре. Мисълта оказа ободряващ ефект върху мен и аз успях значително да се успокоя.

— Аз бях… горе на шейсет и втория етаж — казах аз. — Но не…

— Не можахте да понесете високата температура, нали? Знаех си, че не сте от бизнес момчетата на баща ми. Както и да е, те не са нищо друго освен автоматони.

— Автомати. Мисля, че получих пристъп на паника.

— Браво на вас. Който не получи пристъп на паника там горе, нещо сериозно не е в ред с него. И може да казвате автоматони, ако искате. — Направи пауза — И референдумс може да се каже.

— Да — казах аз, като се опитвах да си поема въздух, — референдумс, да, но не може да се каже феноменонс, нали?

Тя беше облечена в черни джинси, черен пуловер и носеше малка кожена чантичка.

— Не и ако разговарям с вас, очевидно. Но едната дума е от латински, другата е от гръцки, правилата са различни, така че да си го начукаш. Как се чувстваш сега?

Аз поех дълбоко дъх няколко пъти и се хванах за гърдите.

— Малко по-добре, благодаря.

Осъзнавайки изведнъж моята новопридобита пълнота, аз се опитах да стоя малко по-изправен и да вдишвам.

Джини ме изучава известно време

— Господин Спи…

— Еди, наричай ме Еди. Боже, аз съм само на три…

— Еди, болен ли си?

— Ъ-ъ-х?

— Питам те зле ли се чувстваш? Защото наистина изглеждаш зле. Ти си… — тя се мъчеше да намери точните думи — ти си… откакто се видяхме в апартамента, ти си натрупал малко, е, малко тегло. И…

— Теглото ми е променливо.

— Да, но това беше само преди две седмици?

Вдигнах ръце нагоре:

— Е-е, не може ли човек от време на време да хапне някоя тортичка с крем?

Тя се усмихна, но после каза:

— Виж, извинявай. Знам, че не ми влиза в работата, но просто смятам, че трябва да полагаш повече грижи за себе си.

— Да, да, знам. Права си.

Дишането ми вече беше станало по-нормално и аз се чувствах много по-добре. Попитах я тя какво прави.

— Отивам да се видя с татко.

— Не искаш ли да отидем да пием кафе вместо това?

— Не мога. — Направи физиономия — Във всеки случай, ако си имал пристъп на паника, мисля, че може би трябва да избягваш кафето. Пий сок или нещо здравословно, което няма да засили стреса.

Аз се изпънах отново и се облегнах на прозореца.

— Ела и изпий един здравословен сок с мен тогава.

Тя ме гледаше право в очите. Нейните бяха сини — искрящи, небесносини, ангелски.

— Не мога.

Помислих си да настоя, да я попитам защо не може, но не го направих. Проблясна ми усещането, че тя изведнъж се почувства неловко, което на свой ред ме накара да се чувствам неловко. Мина ми още мисълта, че пристъпите на паника вероятно се проявяваха на вълни и че когато една атака отмине, тя лесно може да се върне отново. Не исках да бъда тук, ако това се случи, дори и с Джини.

— Добре, слушай — казах аз, — много ти благодаря. И много се радвам, че се натъкнах на теб.

Тя се усмихна:

— Ще се оправиш ли?

Аз кимнах.

— Сигурен ли си?

— Да, добре съм. Абсолютно. Благодаря.

Тя ме потупа по рамото и каза:

— Окей, до скоро, Еди.

Секунда по-късно тя вече се отдалечаваше от мен, пресичаше фоайето, а малката й докторска чантичка се полюшкваше от едната й страна. После — обгърната изведнъж от тълпата — изчезна.

Обърнах се с лице към огромния прозорец, пред който бях застанал, и се видях отразен в бронзово нюансираното стъкло, хората и колите вън на Четирийсет и осма улица минаваха право през мен, сякаш бях дух. В добавка към всичко останало, установих, че съм в неуместната позиция на разочарован, че дъщерята на Ван Лун явно не иска да види в мен нищо друго, освен гениалния съдружник на баща си — педантичен, обзет от паника и дебел при това. Напуснах сградата, вървях до Пето Авеню и тръгнах към центъра. Въпреки тези мрачни мисли, някак успях да задържа нещата под контрол. После, когато пресичах Четирийсет и втора улица, се сетих още нещо и изтласках ръката си нагоре, импулсивно, за да спра такси.

Двайсет минути по-късно се возех в друг асансьор, този път до четвъртия етаж на Брокерската къща Лафайет на Броудстрийт. Това беше сцената на по-предишния ми триумф — дни на вълнения и успех — а сега реших, че вече нищо не може да ме спре да опитам да изживея това отново. Нямах предимството да се доверя изцяло на MDT, добре, но не ме и интересуваше вече. Моето самочувствие беше наранено и аз просто исках да видя колко добре ще се справя сам.

Имаше смесени реакции, когато влязох в залата. Някои, включително Джей Золо, се извръщаха и се преструваха, че не ме виждат. Други не можеха да устоят да ми се усмихнат и да размахат бейзболните си шапки към мен. Въпреки че не бях идвал тук от известно време и нямах никакви отворени позиции, сметката ми беше все още активна. Казаха ми, че „обичайното“ ми място е заето, но че има други свободни и аз мога да започна да търгувам веднага, ако искам.

Докато заемах мястото си пред терминала и се приготвях, усетих как в стаята започва да расте любопитство, всички искаха да знаят какво възнамерявам да правя. Сега определено се чуваше някакво жужене, някои хора надничаха през рамото ми, а други държаха под око нещата, ставащи от другата страна на „арената“. Това създаваше голямо напрежение и когато установих, че не съм съвсем сигурен как да процедирам, трябваше да призная пред себе си, че може би малко избързах с идването си тук. Но беше твърде късно да се оттегля.

Известно време изучавах екрана и постепенно си припомних всичко. Не беше толкова сложен процес — сложното беше да избереш добри акции. Не бях следил пазарите напоследък и не знаех къде всъщност да гледам. Предишната ми стратегия на предварителни продажби, които силно зависеха от проучванията, също не можеше да ми свърши работа, затова реших да играя на сигурно, както през първия ден — реших да приложа преобладаващата мъдрост и да заложа на технологичния пазар. Купих акции от Лир Систъмс, компания обслужваща рисковия мениджмънт, купих в Кий Гейт технолоджис, Оборудване за Интернет секюрити, разни dot-coms, Буджам, Уотларкс! @Ийз, Дромио, ПоркБарел.ком, еТранс, УъркНет.

Веднъж като започнах, не можех да спра и в резултат на някаква комбинация от безразсъдство и страх, се оказах с изпразнена банкова сметка, бях изхарчил в пространството всичко само за два часа. Усещането за изкуственото, наподобаващо игра естество на електронното търгуване и нарастващото у мен опасно чувство, че парите, с които се търгува, не са реални, само влошаваше положението. Тази буря от активност, естествено, привлече много внимание в залата и въпреки че моята „стратегия“ беше почти толкова неоригинална и популярна, колкото човек може, изобщо да си представи, стойността и мащаба на моите действия очевидно й придаваше куриозна форма — собствен цвят и характер. В резултат на това, не след дълго хората започнаха да ме следват, наблюдаваха всяко мое движение, изтегляха „съвети“ и „информация“ от моя компютър. Имаше някаква припряност в цялата работа — никой не искаше да остане назад — и аз скоро почувствах, че много от брокерите около мен вземат заеми или преговарят за ново финансиране на депозитите си.

Зашеметяващият бум на мрежовите пазари все още имаше силата явно да дезориентира и да печели по два облога едновременно с всеки, който се осмелеше да се приближи до тях — това включваше и мен, защото макар и да се оказах тук днес, почивайки на старите си лаври, на предишните си постижения, започвах да разбирам, че този път не само не знаех какво правя, но и не знаех как да спра…

Накрая обаче напрежението стана прекалено голямо за мен. То започна да предизвиква нов пристъп на паника и не ми оставаше друго, освен да си взема плика и да си тръгна — без дори да затворя позициите си. Това предизвика известна степен смут в залата, но мисля, че повечето брокери в Лафайет бяха подготвени да очакват неочакваното от мен и аз успях да се измъкна без прекалено голям скандал. На много от акциите, които бях купил, цената се беше вдигнала с малка разлика, затова никой не беше разтревожен или нервен — те просто бяха недоволни, че този, когото смятаха за свръхброкер, се изплъзва от тяхната среда. Докато слизах надолу с асансьора, сърцето ми отново започна да бие силно, а когато излязох на улицата, се почувствах наистина ужасно. Вървях надолу по Броудстрийт до Южния терминал на ферибота и от там до Батъри парк, където седнах на една пейка, развързах вратовръзката си и се загледах в Стейтън Айланд.

Стоях там около половин час, дишах дълбоко, изпълнен с тъмни, неспокойни мисли. Исках да съм вкъщи, на моя диван, но не исках да минавам през това, което се изискваше, за да стигна до там, което беше да превъзмогвам отново улиците, хората и трафика. Не след дълго обаче просто станах и започнах да вървя. Стигнах до Стейт Стрийт и веднага успях да взема такси. Стоварих се на задната седалка, стискайки плика, и когато таксито сантиметър по сантиметър си проби път през задръстването, отмина Боулинг грийн, стигна до Бродуей, после покрай Бийвър Стрийт и Ексчейндж плейс и самата Уолстрийт, имах мимолетното впечатление, че се случва нещо много странно. Трудно беше да определя какво точно, но в атмосферата по улиците имаше нещо паническо. Хората спираха и говореха, някои шепнеха затворнически, други се провикваха от колите, от стъпалата на сградите, или по мобилните си телефони — а по този странен начин хората се държаха, когато се случи някакво обществено бедствие, като убийство или неочакван резултат в световното по футбол. После имаше пролука в трафика и ние се впуснахме напред и излязохме от финансовия квартал, оставяйки зад нас нещото, което бях усетил, каквото и да беше то. Скоро пресякохме Канал Стрийт и няколко секунди по-късно завихме надясно по Хюстън, където, както винаги бизнесът си течеше.

Когато се прибрах вкъщи, се отправих направо към дивана и тежко се стоварих на него. Пътуването с таксито беше непоносимо и един-два пъти ми се искаше да кажа на шофьора да спре и да ме остави да сляза. Лежането на дивана не беше кой знае колко по-добре, но поне бях в позната обстановка, която можех да контролирам. През следващия час и нещо се люшках между мисълта, че атаката ми ще премине и мисълта, че… не, няма да мине и аз ще умра, тук, днес, точно в този момент, на този скапан диван…

Не умрях в крайна сметка и започнах да се чувствам по-малко ужасно. Пресегнах се от дивана да взема дистанционното, което беше на пода. Включих телевизора и започнах да сменям каналите. Трябваха ми няколко секунди да се фокусирам и да осъзная, че нещо се случва. Превключих на CNN, после на CNBC, върнах се пак на CNN. Погледнах в ъгъла на екрана, за да видя колко е часът.

Беше 2:35 следобед, а някъде откъм 1 часа — очевидно — пазарите бяха започнали да се сриват. НАСДАК беше паднал на 319 точки, Дау Джоунс на 185 a S&P на 93, като никой от тях не показваше някакви признаци да спре да пада, да не говорим за връщане назад. И CNN и CNBC, както и съответните им студиа даваха на всяка минута информация за Нюйоркската фондова борса, като основното в историята беше, че технологичният балон като че ли се пука в забавено движение пред самите им очи…

Отидох до бюрото си и включих компютъра. Бях необичайно спокоен, но когато видях квотите и колко надолу са слезли цените на акциите, започна да ми се вие свят. Хванах се за главата и се опитах да не изпадам в паника — и почти успях… може би като си спестих мисълта за всички брокери в Лафайет, които поради това, че бяха следвали моите ходове, сигурно са били тотално пометени. Бях готов да се обзаложа, обаче, че никой от тях не е загубил колкото мен, сума, която сега вероятно възлизаше на около един милион долара…

21

НА СЛЕДВАЩАТА СУТРИН ИЗЛЯЗОХ, за да си купя вестници — както и някои провизии от Гристедс и магазина за алкохол. Заглавията варираха от „ОХ!“ и КОШМАР НА УЛИЦАТА НА РИСКОВЕТЕ до ИНВЕСТИТОРСКА ПРЕДПАЗЛИВОСТ СЛЕД СРИВА НА ПАЗАРИТЕ. НАСДАК се беше оживил малко в късния следобед — след като беше регистрирал най-големия спад на цените от 9 процента — и тази сутрин продължаваше да се възстановява. Това ставаше благодарение на няколко брокерски къщи и кооперативни фондове, които бяха видели, че приближават дъното и бяха започнали да изкупуват. Някои коментатори бяха изпаднали в истерия и говореха за повтаряне на Черния понеделник — или дори кризата от 1929 година — други обаче подхождаха по-оптимистично и казваха, че при настоящия спекулативен излишък на акции от технологичната сфера това е било една чистка… или че това, на което сме станали свидетели, не е толкова широко разпростряла се корекция, колкото прочистваща акция в предните редици на НАСДАК. Това беше много успокоително за дългосрочните играчи, но нямаше много утеха за милионите кратковременни инвеститори, които бяха закупили, залагайки на разликата в цените и са били унищожени от голямата ликвидация.

Потокът от мнения във вестниците, обаче, нямаше да промени нищо. Нямаше да промени факта, например, че банковата ми сметка се е стопила или че повече няма да мога да търгувам в Лафайет.

Като оставих вестниците настрана, погледнах в плика с парите на отрупаната маса за хранене и си припомних, за петдесети път, че това, което е в този плик, е цялата сума, с която разполагам на този свят — и че я дължа на един руски лихвар акула…

ПОСЕЩЕНИЕТО НА ГЕНАДИ в петък сутринта щеше да бъде следващото по значение събитие в живота ми, но аз определено не го чаках с нетърпение. Дните до петък прекарах в пиене и слушане на музика. По едно време в този промеждутък — и то посред нощ на половин бутилка водка Абсолют — започнах да мисля за Джини Ван Лун и какво интересно момиче беше. Отидох в интернет и затърсих по разни вестници и списания архив за всичко, което би могло да се намери за нея. Намерих доста неща, цитати от шеста страница и раздела „Стилове“ на Ню Йорк Таймс, изрезки, профили и даже някои снимки на една шестнадестгодишна Джини, развилняла се в речния клуб с Тони Де Торио, Джини, заобиколена от модели и модни дизайнери, Джини с Ники Салис на парти в Лос Анджелис, надигнала бутилка Кристал. Един по-нов материал в списание Ню Йоркър повтаряше историята за родителите й, които я държат много здраво, под заплаха, че ще я лишат от наследство, но в същата статия се цитираха и нейни приятели, които казваха, че тя се е укротила и вече не е „толкова забавна компания“. В една статия самата Джини се цитираше да казва, че през по-голямата част от тийнейджърските си години е живяла с желанието да бъде известна, а сега иска просто да бъде оставена на мира. Беше се занимавала малко с актьорство и манекенство, но беше загърбила всичко това — славата беше болест, казваше тя, и всеки, който се стреми към нея, е умствено недоразвит. Препрочетох тези статии няколко пъти, изпринтирах снимките и ги закачих на таблото за бележки.

Досега се беше изнизало голямо количество време, през което не вършех нищо, освен да сърфирам безцелно из мрежата или да седя на дивана и да пия — сълзливосантиментален, объркан, нестабилен.

КОГАТО ГЕНАДИ се появи в петък сутринта, не бях изтрезнял напълно. Хаосът в апартамента ми беше още по-голям и съм сигурен, че и не миришеше много добре, но в момента този аспект на нещата не ме вълнуваше. Бях твърде нещастен и болен, за да обръщам внимание.

Когато Генади влезе в коридора и застана там, наблюдавайки неразборията, моят най-голям страх — или поне един от тях — стана реалност. Веднага разбрах, че Генади е на MDT. Можех да позная по внимателното изражение на лицето му и дори от начина, по който беше застанал. Знаех също, че подозренията ми ще се потвърдят в момента, в който проговори.

— Какъв е проблемът ти, Еди? — каза той с тъжен смях. — Депресиран ли си или какво? Може би имаш нужда от някакво лекарство. — Той подсмръкна и направи физиономия. — Или може би просто имаш нужда от климатик в това жилище.

Дори само от тези няколко изречения ставаше ясно, че говоримият му английски драматично се е подобрил. Акцентът му все още беше силен, но владеенето на структурата — граматика и синтаксис — явно бяха претърпели бърз трансформационен процес. Чудех се колко от петте хапчета е взел.

— Здравей, Генади.

Отидох до масата за хранене, седнах и извадих пачка пари от кафявия хартиен плик. Започнах да броя банкноти по 100 долара, въздишайки уморено през всеки две секунди. Генади влезе в хола, повъртя се известно време, оглеждайки безпорядъка. Спря точно пред мен.

— Не е много безопасно, Еди — каза той — да държиш всичките си пари в някакъв хартиен плик. Някой може да дойде и да ги открадне.

Аз въздъхнах отново и казах:

— Не обичам банките. — Подадох му двайсет и две хиляди и петстотин долара. Той ги взе и ги пъхна във вътрешния джоб на якето си. Приближи се до бюрото ми, обърна се и се облегна на него.

— Сега — каза той. — Искам да говоря нещо с теб.

Ето, случи се. Усетих как стомахът ми се преобръща. Но се опитах да се правя на глупав.

— Не ти е харесал сценарият. — казах аз и добавих — Това беше просто чернова.

— Зарежи това — каза той, като направи един пренебрежителен жест с ръка, — не говоря за него. Както и да е, не се прави, че не знаеш за какво говоря.

— За какво?

— Тези хапчета, които откраднах. Да не искаш да кажеш, че не си забелязал?

— Какво за тях?

— Ти как мислиш? Искам още.

— Нямам.

Той се усмихна, сякаш играехме някаква игра — което, разбира се, правехме.

Свих рамене и казах:

— Нямам.

Той се изтласка от бюрото и тръгна към мен. Спря, където бях застанал преди и бавно бръкна с ръка във вътрешния си джоб. Бях изплашен, но не трепнах. Извади нещо, което не можех да различа. Погледна ме, усмихна се отново, след което с бързо движение на ръката извади острието на един дълъг сгъваем, автоматичен нож. Постави върха на ножа от едната страна на врата ми и започна да го движи нагоре-надолу, едва докосвайки кожата.

— Искам още — каза той.

Преглътнах.

— Изглеждам ли на човек, който има още?

Той замълча и спря да движи ножа, но не го оттегли. Аз продължих:

— Взел си го, нали? Знаеш какво е и какво прави с тебе. — Отново преглътнах, по-шумно от преди. — Огледай се, това прилича ли ти на място, където живее човек, който взема хапчетата, които си опитал?

— Добре, ти откъде си ги взел?

— Не знам, някакъв човек, с когото се запознах…

Той ръгна ножа рязко във врата ми, после бързо го отдръпна.

— Оу!

Пипнах с ръка мястото, където ме беше ръгнал и го разтърках. Нямаше кръв, но от ръгването наистина ме болеше.

— Не ме лъжи, Еди, защото — и опитай се да разбереш това — ако не получа каквото искам, ще те убия, така или иначе… — После насочи ножа под лявото ми око и го натисна, леко, но силно. — И то на части, по малко. Продължаваше да притиска ножа и когато започнах да усещам, че очната ми ябълка излиза навън, прошепнах „Добре“.

Той подържа ножа на същото място още малко, после го издърпа.

— Мога да намеря — казах аз, — но ще ми отнеме няколко дни. Човекът, който ги продава, е много… предпазлив.

Генади цъкна с език, сякаш да каже „продължавай“.

— Аз му се обаждам по телефона и той урежда кога да ида да ги взема. — Тук спрях и потърках лявото си око, но всъщност с това исках да спечеля малко време, за да измисля как да продължа. — Ако усети и най-малкия знак, че някой друг се намесва в тази работа, между другото — някой, когото не познава, — това ще е краят, повече няма да го чуем.

Генади кимна.

— И още нещо — казах аз, — те са скъпи.

Можех да кажа, че се развълнува от перспективата да взема на вересия. Можех още да кажа, че въпреки тираничната му тактика, щеше приеме всичко, което предложех и щеше да плати, каквото поискам.

— Колко?

— Петстотин на хапче…

Той подсвирна почти радостно.

— …и затова съм ги свършил. Тук не говорим за торбички по стотинки всяка.

Той ме погледна и посочи към парите на масата.

— Използвай тези. Купи ми… ъъъ… — направи пауза и сякаш правеше някакви изчисления наум — …купи ми петдесет-шейсет бройки. Като за начинаещи.

Ако трябваше все пак да го снабдя с хапчета, трябваше да ги взема от собствения си запас, затова казах:

— Мога да взема най-много десет на един път.

— Мамка му…

— Генади, ще говоря с човека, но той е параноичен, трябва да действаме бавно.

Той се обърна, отиде до бюрото, после се върна отново.

— Добре, кога?

— Би трябвало да мога да ги взема до следващия петък.

— Чак следващия петък? Ти каза няколко дни.

— Аз му оставям съобщение. Той ми се обажда след няколко дни. После отнема още няколко дни, докато се уговори сделката.

Генади пак извади ножа и отново го насочи в лицето ми:

— Ако ме будалкаш, Еди, ще съжаляваш.

После прибра ножа и се запъти към вратата.

— Ще ти се обадя във вторник.

Кимнах.

— Добре. До вторник.

Застанал в коридора и сякаш едва сега помислил за това, попита:

— И какво все пак представлява този боклук? Какво има в него?

— Нарича се… умно хапче — казах аз. — Не знам точно какво съдържа.

— Поумняваш ли от него?

Протегнах ръце.

— Е, да. Не забеляза ли? — исках да кажа нещо за английския му и колко много се е подобрил, но реших да се въздържа. Можеше да се обиди от идеята, че преди съм намирал английския му лош.

— Да — каза той, — невероятно действа. Как се казва?

Поколебах се:

— Ами… MDT. Нарича се MDT. Това е химическото му име, но… да.

— MDT?

— Нали се сещаш, една доза MDT, да си на MDT.

Той ме гледа известно време колебливо, после каза:

— Вторник.

Излезе от предверието, като остави вратата след себе си отворена. Бях седнал и слушах как тропа надолу по стълбите. Когато чух, че вратата на сградата се затвори, станах и се приближих до прозореца. Погледнах навън и видях, че Генади върви с отмерена крачка по Десета улица към Първо Авеню. От малкото, което знаех за него, лекотата на походката му, изглеждаше, най-малкото нехарактерна за него.

КАТО СЕ ОБЪРНА назад към това — от мъртвешката тишина на тази стая в Нортвю Мотър Лодж, — виждам, че вмешателството на Генади в моя живот, опита му да си присвои със сила запасите ми с MDT, имаха много обезпокоителен ефект върху мен. Бях загубил почти всичко и идеята, че някой може така лесно да разруши малкото, което ми беше останало, ме изпълваше с възмущение. Не исках повече да тъпча гърлото си с дози MDT, защото се бях изплашил, че ако още веднъж се поддам на причерняването и загубя паметта си, може да стигна отново до същото ниво на мрак и непредсказуемост. В същото време обаче, не исках да се откажа напълно и да оставя всичко зад гърба си — във всеки случай не и заради някакъв кръжащ лешояд като Генади, който ще дойде и ще извади всичко и ще го разкъса на парчета. Освен това идеята Генади да е на MDT ми се струваше пълно прахосничество. Изведнъж човекът можеше да говори разбираем английски? Голямо чудо. Въпреки това си оставаше глупак, някаква мутра. MDT нямаше да промени човек като него. Не и по начина, по който беше променило самия мен…

СТИГНАЛ ДО ТАЗИ КОНСТАТАЦИЯ, реших да направя едно последно усилие. Може би щях да успея да извлека нещо от тази ситуация. Може би дори щях да мога да я обърна в моя полза. Ще се обадя отново на Доналд Гейслър и ще го помоля да разговаря с мен.

Каква вреда щеше да има от това?

Изрових черното тефтерче на Върнън, намерих номера и го набрах.

— Да?

Направих кратка пауза, после бързо се впуснах в същината.

— Отново е приятелят на Върнън Грант, не затваряйте, умолявам ви… пет минути, това е всичко което искам, пет минути от времето ви. Ще ви платя… — Това ми хрумна в момента. — Ще ви платя пет хиляди долара, по хиляда долара на минута, просто говорете с мен…

Спрях и настъпи мълчание. Чаках и гледах към кафявия хартиен плик на масата.

Той изпусна дълбока въздишка:

— Бо-о-же!

Не знаех какво означава това, но не ми затвори телефона. Реших да не избързвам. Замълчах.

Накрая той каза:

— Пет минути.

— Благодаря… благодаря ви много.

Даде ми името на едно кафене на Седмо Авеню в Парк Слоуп в Бруклин и ми каза да се видим там след един час. Бил висок и облечен в обикновена жълта тениска…

Взех душ, избръснах се, обърнах набързо една чаша кафе с малко препечен хляб и се облякох. Веднага успях да хвана такси на Десета улица.

Кафенето беше малко, тъмно и почти празно. На една маса в ъгъла седеше висок мъж, облечен в обикновена жълта тениска. Пиеше еспресо. До чашата му, спретнато бяха извадени пакет Марлборо и запалка Зипо. Представих се и седнах. От посивяващата му коса и бръчките около очите реших, че Доналд Гейслър е някъде около петдесет и пет годишен. Имаше измореното, грубо изражение на човек, който е обиколил квартала няколко пъти или може би е обиколил няколко различни квартала.

— Добре — каза той, — какво искате?

Направих едно бързо, силно редактирано представяне на събитията. Накрая казах:

— Така че това, което искам, е дозировката. Или, ако не знаете това, дали сте чували за съдружник на Върнън на име Том или Тод.

Той тъжно поклати глава, после няколко секунди гледа чашата с еспресо. Докато го чаках да събере мислите си или да спре каквото правеше, извадих моя пакет „Кемъл“ и запалих цигара.

Бях изпушил половината, когато Гейслър заговори. Мина ми през ума, че ако трябваше да се придържаме към уговорката за петминутен разговор, то отдавна сме изчерпали това време.

— Преди три години — каза той — три и половина може би, се запознах с Върнън Гант. По това време бях актьор и имах малка театрална компания, която бях създал с още един човек пет години по-рано. Поставяхме Милър и Шепърд, Мамет, този род постановки. Имахме известен успех — особено с една продукция на Американски бизон. И гастролирахме много.

По тона на гласа му, както и от бавния, проточен заобиколен път, който като че ли поемаше разказа му, веднага разбрах, че е задържал това от дълго време.

Дискретно поръчах още две кафета еспресо на една минаваща покрай масата сервитьорка и запалих нова цигара.

— По времето, когато се запознах с Върнън, компанията беше решила да смени посоката и да постави продукция на Макбет — като аз щях да изпълнявам главната роля. Щях и да я режисирам. — Той прочисти гърлото си. — По това време запознанството с Върнън изглеждаше като голям късмет, защото бях изплашен до смърт при мисълта, че ще поставям Шекспир и изведнъж се появява този човек и ми предлага… е, знаете какво ми предложи.

Разказът на Гейслър беше бавен и обмислен, гласът му стържещ като пясък. Глас на актьор. Добих също впечатлението, докато той продължаваше да разказва, че досега не беше разговарял с никого за тези неща. Неговото описание на първите дни на MDT беше много по-пълно от това на Мелиса, но в общи линии беше същото. В неговия случай той получил дозировката от Върнън, но не бил в състояние да устои и след две дози от по 15 милиграма успял да научи наизуст целия текст на Макбет, с което напълно втрещил колегите си и целия екип. После, по време на ранните репетиции, продължил и взел още дузина таблетки, средно по три на седмица. Таблетките не били маркирани, но партньорът на Върнън, мъж на име Тод, се появил един ден с Върнън и обяснил за дозировката и казал нещо за съдържанието на MDT и как действа. Този чешит Тод попитал Гейслър как реагира на медикамента и дали не изпитва някои неблагоприятни странични ефекти. Гейслър казал не.

Две седмици преди премиерата и под огромно напрежение Гейслър изтеглил всичко, каквото имал в банката и увеличил дозата си на шест таблетки седмично. Почти по една на ден — каза той.

Исках да го разпитам повече за Тод и какво е казал за дозировката — но в същото време виждах, че Гейслър полага огромно усилие, за да се концентрира и не исках да прекъсвам потока му от мисли.

— После, през няколкото дни преди откриването, това се случи — животът ми изцяло се разпадна. От вторник до петък. Просто… се разпадна.

До този момент Гейслър държеше и двете си ръце под масата, вън от погледа. Нищо не бях помислил за това, но като извади дясната си ръка, за да вземе чашата с еспресо, видях, че тя трепери, леко, но забележимо. Първо помислих, че това може да е симптом на алкохолизъм, сутрешно треперене след пиене, нещо такова, но когато го видях да се привежда напред и да стиска здраво чашата, за да я поднесе до устните си без част от кафето да се разлее, си дадох сметка, че може би страда от някакво неврологично заболяване. Той върна чашата обратно, много внимателно и се зае с мъчителния процес да запали цигара. Вършеше това в мълчание, подчертано избягвайки коментара за трудността, с която се справя. Знаеше, че го гледам, което почти го превърна в изпълнител в някакъв вид представление.

След като запали цигарата, каза:

— Бях под голямо напрежение, репетирахме по четиринайсет, петнайсет часа на ден… и тъкмо тогава… преди да се усетя и като гръм от ясно небе, получавам тези периоди, в които загубвам паметта си.

Гледах към него и кимнах с глава.

— Загубвах всякаква представа какво съм правил в продължение на часове.

Не бях в състояние да се въздържа и започнах да повтарям: „Да, да, продължавайте, продължавайте“.

— Все още не знам какво съм правил по време на тези… припадъци, предполагам, че така могат да се нарекат… единственото, което знам, е, че между вторник и петък на тази седмица като резултат приятелката ми от десет години ме напусна, постановката на Макбет беше провалена и аз бях изхвърлен от апартамента си. И едва не прегазих единайсетгодишно момиченце на Кълъмбас Авеню.

— Господи.

Сърцето ми биеше лудо.

Отидох при Върнън, за да разбера какво става с мен, отначало той не искаше да знае, беше изплашен, но после се обади на Тод и се срещнахме. Тод отговаряше за техническата част — работеше за една фармацевтична компания. Така и не разбрах каква е тяхната версия, но скоро стана ясно, че Тод източва медикамента от лабораторията, където работи, и че Върнън е само пласьор. Стана ясно също, че Върнън смесвал различни партиди таблетки и ми е продавал таблетки от по 30 милиграма вместо от по 15, което означаваше, че дозата ми се е повишила драматично, без аз да знам. Както и да е. Казах на Тод какво ми се случи и той каза, че трябва да комбинирам MDT с нещо друго, друг препарат, нещо, което да неутрализира страничните ефекти. Така нарече той тези периоди със загуба на памет — странични ефекти…

— Какво беше не…

— …но аз му казах, че не искам да вземам нищо друго, че искам да спра и да бъда отново нормален. Попитах го може ли да стане това, ако просто спра — без да има други нежелателни странични ефекти, но той каза, че не знае, че не е от агенцията по храните и лекарствата, но че след като съм бил на такава голяма доза, не препоръчва рязкото спиране. Каза, че може би трябва постепенно да намаля вземането.

Кимнах.

— Това и направих. Но не систематично, не и според някоя позната клинична процедура.

— И какво стана?

— Бях добре известно време, но после това започна… — той показа ръцете си — …след това… безсъние, гадене, назални и гръдни инфекции, пресъхване на устата, проблеми с ерекцията.

Той вдигна ръце нагоре в знак на отчаяние.

Не знаех какво да му кажа и двамата мълчахме известно време. Аз все още исках да получа отговор на първите си два въпроса, но в същото време не исках да се проявя като безчувствен.

След малко Гейслър каза:

— Виж, аз не обвинявам никого, освен себе си. Никой не ме е карал насила да вземам MDT. — Поклати глава и продължи — Предполагам, обаче, че съм бил нещо като морско свинче, защото една година по-късно се натъкнах случайно на Върнън и той ми каза, че са решили всички проблеми с дозировката, и че тя трябва да се определя индивидуално за всеки — по поръчка — каза той. — Внезапен гняв се изписа на лицето му. — Той даже предложи да опитам отново, но аз го пратих на майната му.

Опитвах се да кимам в знак на разбиране.

Изчаквах да видя дали ще каже още нещо. Когато беше очевидно, че това е всичко, казах:

— На този Тод, знаете ли фамилното му име? Или нещо друго за него? За коя компания е работил?

Гейслър поклати глава.

— Аз съм го виждал само два-три пъти. Той беше много предпазлив, много внимаваше. Той и Върнън, ще ти кажа, бяха голяма комбина, но Тод определено беше мозъкът.

Играех си с пакета „Кемъл“ на масата до чашата с еспресо.

— Още един въпрос — казах аз. — Когато Тод ви каза, че трябва да комбинирате MDT с нещо друго, за да неутрализира страничните ефекти, загубата на памет… каза ли какъв трябва да е този медикамент?

— Да.

Сърцето ми подскочи.

— Какво беше?

— Аз всъщност си го спомням много добре, защото той продължаваше да говори за него, каза ми, че ще реши проблема, че току-що го е разработил. Беше продукт, наречен дексерон. Това е антихистамин и се използва за лечение на някои алергии. Съдържа… нещо, някаква съставка, която влиза в реакция със специален рецепторен комплекс в мозъка и по такъв начин, предотвратява пристъпите със загуба на памет. Не знам точно. Не си спомням подробностите от всичко, което каза. Не мисля, че го разбрах тогава. Но очевидно е нещо, което можеш да купиш от аптеките без рецепта.

— Но вие не сте го използвали никога?

— Не.

— Разбирам.

Кимнах с глава, сякаш мислех върху това, но единственото, за което мислех в момента, беше да се измъкна от тук колкото може по-бързо и да намеря аптека.

— …няма значение, тогава, след като Джанин ме напусна и бях изритан от компанията — продължаваше Гейслър, — опитах се да събера парчетата, но не беше толкова лесно, защото, разбира се…

Доизпих кафето си и отчаяно се опитвах да измисля някаква стратегия за оттегляне. Въпреки че съчувствах на Гейслър и бях ужасен от това, което му се беше случило, наистина не ми беше нужно да изслушам тази част от историята — но не можех просто да стана и да си тръгна, така че останах и изпуших още две цигари, преди да събера смелост да кажа, че трябва да тръгвам.

Благодарих му и казах, че ще платя сметката на излизане. Той ме погледна, сякаш искаше да каже „Недей, седни, изпуши още една цигара, пий още кафе“, но само секунда след това махна с ръка, отпращайки ме:

— О, върви, махай се от тук. И късмет.

Намерих аптека на Седмо Авеню, през няколко входа от кафенето и купих две опаковки дексерон. После се прибрах вкъщи с такси.

Като влязох в апартамент, отидох направо до дрешника в спалнята и извадих таблетките MDT. Не бях сигурен колко да взема и доста време размишлявах върху това. Накрая реших да взема три. Това беше последният ми шанс — или щеше да проработи, или не.

Отидох в кухнята и си налях чаша вода. Глътнах трите таблетки MDT наведнъж, след което взех два дексерона. После влязох в хола, седнах на дивана и зачаках.

Два часа по-късно всичките ми компактдискове бяха подредени по азбучен ред. Из апартамента вече не се виждаха смачкани кутии от пица, празни кутии от бира или мръсни чорапи… и всеки възможен сантиметър от повърхностите на мебелите беше полиран и блестеше…

Четвърта част

22

ПРЕЗ УИКЕНДА се придържах към този режим на дозиране и много отблизо следях резултата. Реших да не излизам, в случай че нещо не е наред — но нищо не се случи. Нямаше прещракване, излизане от релсите, или внезапни пристъпи и изглежда веществото, което беше в дексерон, наистина действаше — което не значеше, че съм се оправил, разбира се, или че няма отново да получа друго притъмняване, но определено беше добре, че се бях върнал. Изведнъж станах уверен, главата ми беше с бистра мисъл и преливах от идеи и енергия. Ако дексеронът продължаваше да действа, пътят на моето бъдеще беше павиран пред мен, паве по паве, и единственото, което трябваше да правя, беше да го следвам, без отклонения и без разкаяния. Щях да се запозная отново с материала за MCL-Абраксас, после ще отида да изгладя нещата с Карл Ван Лун. Ще започна да търгувам отново, ще спечеля пари и ще се преместя в „Божествения“. Накрая ще се измъкна от обвързването с хора като Ван Лун и Ханк Атууд, ще отворя своя независима бизнес структура — Спинола Корпорейшън, Системи Спинола, Единвест, нещо такова.

Докато подхранвах тези мисли, не можех да прогоня Джини Ван Лун от ума си и се опитвах да й намеря подходящо място някъде по пътя към бъдещето. Тя обаче се съпротивляваше — или идеята за нея не се поддаваше — и колкото по-силна ставаше съпротивата, толкова по-голяма ставаше възбудата ми. Накрая, избутах чувствата настрани, поставих ги в отделно място и се съсредоточих върху материала по сделката MCL- Абраксас.

Изчетох всички документи и се учудих как не съм могъл ги разбера преди. Това наистина не беше най-интересното четиво на света, но беше все пак сравнително разбираемо. Запознах се отново с модела за оценяване Блек-Шолс и как работи и вкарах проекта в компютъра. Изгладих всички предишни проблеми, включително и тези в третата опция, които Вай Лун беше посочил пред мен в онзи злополучен ден в офиса му.

Другото, което правих през уикенда — освен по сто лицеви опори всяка сутрин и вечер, — беше, че започнах отново сериозно да следя новините. Четях вестници в интернет и гледах всички основни новинарски предавания по телевизията. Почти не се чуваше за разследването, свързано с убийството на Донатела Алварес, освен един кратък апел към всеки, който може да е видял нещо, да го съобщи — което означаваше предполагам, че полицията не е открила никакви следи от Томас Коул и сега търсеше да се улови за нещо като удавник за сламка.

Имаше много материали по проблема с Мексико. Бяха извършени няколко предварително замислени нападения — на туристи и американски граждани, главно бизнесмени, които живееха в Мексико сити. Един директор на компания беше застрелян, а двама други бяха отвлечени и все още не се знаеше нищо за тях. Тези инциденти се свързваха Директно с дебата по външната политика, който се разгорещяваше в пресата — и в който съюзът „и“ вече се използваше рутинно. Трябваше да се внуши на широката общественост някакво правдоподобно основание за възможна инвазия и явно се работеше по това, въпреки аргументите за безопасността на американските граждани и заплахата за експроприация на мексиканските чужди инвестиции.

Следях също как се движат пазарите след големия спад миналия вторник и направих малко предварителни проучвания за понеделник сутринта — когато смятах да активирам отново сметката си в Клондайк.

КЪСНО В НЕДЕЛЯ ВЕЧЕРТА станах неспокоен и реших да изляза за малко. Чак когато ме лъхна топлият нощен въздух и тръгнах по улицата, разбрах колко по-добре се чувствам. Сега имах силно физическо усещане за MDT, някакво прилично на жужене изтръпване в крайниците и главата. В същото време по никакъв начин не се чувствах упоен. Чувствах се просто в пълно владеене на способностите си — по-силен, по-бодър, по-умен.

Отидох в няколко различни бара, пих минерална вода и разговарях през цялата вечер. Навсякъде, където отидех, ми трябваха не повече от няколко минути, за да подхвана разговор с някого, и още няколко след това, за да привлека кръг от слушатели — хора, явно очаровани от това, което имах да кажа, тъй като аз говорех за политика, история, бейзбол, музика, всичко, което възникнеше в хода на разговора. Жени идваха при мен също, дори и някои мъже, но аз не изпитвах сексуален интерес към тези хора и тактично отклонявах опитите им за сближаване, като повишавах температурата на полемиката по дискутираната тема. Съзнавам, че това ме кара да изглеждам противен и манипулативен, но в действителност не беше така и с напредването на нощта, след като всички се изпонапиха, или се разпалиха още повече, започнаха да се предават накрая, аз се чувствах много по-бодър, и откровено казано, като един малък бог.

ПРИБРАХ СЕ ВКЪЩИ в 7:30 сутринта и веднага се заех да прегледам финансовите уеб страници. Бях прехвърлил всичките си фондове от сметката в Клондайк и се бях регистрирал в Лафайет — оставих само депозита, необходим, за да запазя сметката. Радвах се, че бях направил това, но докато с лекота си проправях път обратно към търгуване в продължение на целия ден, установих че ми липсва компанията на другите брокери и атмосферата в „залата“. Независимо от това, беше невероятно колко бързо си възвърнах увереността за по-големи сделки и поемането на значителни рискове, и до вторник следобед — когато Генади ми се обади по телефона — имах вече 25 000 в сметката.

Бях забравил, че Генади щеше да ми се обажда и тъкмо бях по средата на създаването на една сложна брокерска стратегия за следващия ден, когато телефонът иззвъня. Бях в доста весело настроение и не исках да си създавам неприятности, затова му казах, че в петък ще имам десетте таблетки. Той веднага попита дали не мога да ги получа по-рано, за да дойде да си ги вземе. Леко раздразнен от това, казах не, няма да мога и че той също няма да може и че ще се видя с него в петък сутринта. Когато затворих телефона, се замислих как ще се справя с Генади. Той имаше потенциал да се превърне в много сериозен проблем, и въпреки че нямах избор, освен да му дам десетте таблетки този път, идеята, че той вероятно ще се възползва, за да се изкачи по стълбата на Организацията, не ми харесваше, а той вероятно ще замисли нещо и срещу мен. Ще трябва да намеря начин — да изработя мой собствен план — и то скоро.

В сряда излязох да пазарувам, исках да си купя два нови костюма. Благодарение на комбинацията от гладуване и стотиците коремни преси, през последните пет дни бях отслабнал малко, затова реших, че е време най-после да инжектирам малко нов живот в гардероба си. Купих си два вълнени костюма, единият стоманеносив, а другият среднощно синьо, и двата от Хуго Бос. Купих си също памучни ризи, копринени вратовръзки, кърпички за джоба на сакото, боксерки, чорапи и обувки.

На задната седалка на едно такси на път за вкъщи от центъра на града, заобиколен от парфюмираните, постмодерни торбички от магазините, аз се чувствах бодър и готов за всичко — но когато стигнах до сградата и се изкачих до третия етаж отново изпитах чувството, което имах често при вземането на MDT, че съм обкръжен отвсякъде, че нямам достатъчно пространство. Моят апартамент, съвсем просто, беше прекалено малък и задръстен с вещи, и аз възнамерявах да направя нещо и по този въпрос.

Късно вечерта, написах дълга и внимателна бележка до Карл Ван Лун. В нея се извинявах за поведението си напоследък и се опитвах да го обясня по заобиколен начин с курс на лечение и медикамент, който вече съм спрял да вземам. Накрая го молех да ми позволи да разговарям с него, като сложих бележката в папката с коригираната оценка на бъдещите възможности, която бях разработил. Първо смятах да изпратя пакета до офиса му по куриер на следващата сутрин, но после реших да го занеса лично. Ако се натъкна на него в приемната или асансьора, много добре, ако не, ще изчакам да видя как ще реагира на бележката.

Прекарах останалата част от вечерта и повечето от нощта, изучавайки един учебник от 800 страници по корпоративни финанси, който бях купил преди няколко седмици.

НА СЛЕДВАЩАТА СУТРИН направих коремните си преси, пих сок и взех душ. Избрах синия костюм, бяла памучна риза и семпла рубиненочервена вратовръзка. Облякох се пред голямото огледало в спалнята, после взех такси до сградата на Ван Лун на Четирийсет и осма улица. Чувствах се свеж и уверен, когато влязох във фоайето и закрачих към асансьора. Хората се движеха покрай мен, забързано и във всички посоки, а аз имах сетивното усещане, че си преправям път, като разрязвам гъстия мъх на общата суетня. Докато чаках вратата на асансьора да се отвори, погледнах към мястото, където бяха огромните бронзово оцветени прозорци, пред които бях стоял задъхан и обзет от паника с Джини миналата седмица, и ми беше трудно да обясня по някакъв смислен начин какво ме свързва с тази сцена. Нямаше и най-малка следа също така от предишната ми паника и страх, докато асансьорната кабина профучаваше нагоре към шейсет и втория етаж. Вместо това гледах отражението си в металните панели на интериора и се възхищавах от кройката на новия си костюм.

В приемната на „Ван Лун & Съдружници“ беше спокойно. Имаше няколко млади мъже, които разговаряха и от време на време избухваха в бурен смях. Секретарката гледаше в монитора на компютъра си и изглеждаше напълно погълната. Когато стигнах до бюрото й, се изкашлях, за да привлека вниманието й.

— Добро утро, сър. С какво мога да ви помогна?

Лицето й леко трепна от разпознаването, но показваше и силно объркване.

— Господин Ван Лун, моля.

— Боя се, че господин Ван Лун е извън страната в момента. Очакваме да се върне чак утре. Ако желаете…

— Няма нищо — казах аз. — Бих искал да оставя този пакет за него. Много е спешно и трябва да бъде представено на вниманието му веднага щом пристигне.

— Разбира се, сър.

Тя се усмихна.

Аз кимнах и се усмихнах в отговор.

Едва сдържайки се да не ударя пети една в друга, аз се завъртях и се отправих отново към асансьорите.

ПРИБРАХ СЕ ВКЪЩИ и през останалата част от деня търгувах в интернет, добавяйки още десет бона към купчинката си.

Дотук комбинацията от MDT и дексерон се оказа много добра за мен и аз стисках палци. Бях я прилагал почти цяла седмица и не бях имал ни най-малък признак за причерняване. За посещението на Генади обаче реших съзнателно да поразхвърлям малко апартамента. Исках да замаскирам ефекта от голямата доза MDT и да се опитам да го убедя, че вземането на повече от едно хапче на всеки два дни е всъщност опасно. По този начин щях да забавя него, а на себе си щях да осигуря малко свободно пространство. Нямах обаче никаква представа как да се справя с него.

Когато се появи на вратата в петък сутринта, забелязах, че малко е регресирал. Не каза нищо, само протегна ръка и направи движение, означаващо „дай ми“.

Извадих едно найлоново пликче с десет таблетки MDT от джоба си и му го подадох. Той веднага го отвори, така както беше застанал на вратата и, преди да се впусна в моята игра за дозировката, вече го беше мушнал в устата си.

Затвори очи, стоя неподвижен известно време и не каза нищо. После отвори очи и се огледа наоколо. Бях се опитал да направя апартамента да изглежда разхвърлян, но не беше лесно — и със сигурност и сравнение не можеше да става между апартамента сега и вида му миналата седмица.

— Ти също вземаш? — каза той и закима с глава към общо взето спретнатия хол.

— Да.

— Значи вземаш повече от десет? Ти казал само десет.

Ужас.

— Купих дванайсет — казах аз. — Успях да взема дванайсет. Две в повече за мен. Но това струваше хиляда долара. Толкова мога да си позволя.

— Добре, следващата седмица вземаш за мене дванайсет.

Исках да кажа не. Исках да кажа да ти го напукам. Исках да се втурна към него и да проверя дали физическите ми сили от тройната доза MDT ще са достатъчни, за да го надвия и може би да го удуша. Но не направих нищо. Казах: „Окей“.

Защото какво щеше да стане, ако нещо се обърка и аз бъда удушеният — или в най-добрия случай, привлека вниманието на полицията? И вляза в системата, регистриран и с пръстови отпечатъци? Трябваше ми по-безопасен и много по-ефикасен начин да се измъкна от ситуацията. И то за постоянно.

Генади протегна отново ръка и каза:

— Седемнайсет хиляди и петстотин?

Бях приготвил парите и само му ги подадох, без да кажа нищо.

Той ги прибра в джоба си.

Докато излизаше през вратата каза:

— Следващата седмица дванайсет. Не забравяй.

КАРЛ ВАН ЛУН ми позвъни в седем часа вечерта. Не бях очаквал толкова бърза реакция, но се радвах — защото сега по един или друг начин, можех да продължа с него. Бях започнал да ставам нервен, пришпорван от нарастващата необходимост да се занимавам с нещо, което да погълне всичкото ми време и енергия.

— Еди.

— Карл.

— Колко пъти ще трябва да повтаряме това, Еди?

Аз направих един сравнително спокоен коментар, че това е добър знак, и се впуснах в самозащита в най-широкия смисъл, която взе връх в молба да ми позволи отново да се занимавам със сделката MCL-Абраксас. Казах му, че съм много ентусиазиран и кипя от нови идеи и че, ако разгледа преработените записки, ще види колко съм сериозен.

— Аз ги прегледах, Еди. Невероятни са. Ханк е тук и му ги показах преди малко. Той иска да се срещне с теб. — Направи пауза. — Искаме това нещо да се отлепи от земята и да полети.

Той отново направи пауза, по-дълга този път.

— Карл?

— Но, Еди, ще бъда откровен с теб. Ти много ме ядоса. Не знаех с кого или с какво разговарям. Искам да кажа, че какъвто и да ти е проблемът, някакво раздвояване на личността ли, не знам — тази степен на нестабилност не трябва да се проявява, когато играеш на такова ниво. Когато се обяви сливането, ще има много напрежение, пълно отразяваме в медиите, неща, които не можеш да си представиш, ако вече не си минал през тях.

— Нека дойда и да разговаряме, Карл, очи в очи. Ако не си доволен, ще се оттегля. И повече никога няма да ме чуеш и видиш. Ще подпиша споразумение за конфиденциалност. Пет минути.

Ван Лун мълча цели трийсет секунди. В тишината долавях дишането му. Накрая каза:

— Аз съм вкъщи — каза той, — имам нещо по-късно тази вечер, затова ако искаш да минеш, ела сега.

ВЪРНАХ СИ БЛАГОРАЗПОЛОЖЕНИЕТО на Ван Лун само за десет минути. Седяхме в библиотеката му, пиехме уиски, а аз разтеглях някаква подробна история за изцяло въображаемо заболяване, от което се предполага, че страдам. Лесно се лекува с безобиден медикамент, но бях реагирал негативно на някаква съставка в него и в резултат имах това непостоянно поведение. Лекарството беше балансирано, приключил съм курса на лечение и вече^ съм добре. Историята беше доста скалъпена, но не мислех, че Ван Лун слуша много внимателно какво казвам — по-скоро изглеждаше хипнотизиран от тембъра на гласа ми, от физическото ми присъствие и дори имах чувството, че от всичко най-много иска да се пресегне и да ме докосне — и в известен смисъл, да се наелектризира. Това беше една по-висша версия на начина, по който хората реагираха на мен преди — Пол Бакстър, Арти Мелцер, Кевин Дойл, самият Ван Лун. Не се оплаквах, но трябваше да внимавам как се справям. Не исках това да предизвика някакви смущения или да извади нещата от равновесие. Реших, че най-добрият начин да овладея това, е като бъда непрекъснато зает и държа хората, които изпитват влиянието ми, също заети. С тези мисли в главата бързо насочих разговора към сделката MCL- Абраксас.

Всичко било много деликатно, каза Ван Лун и времето беше от съществено значение. Въпреки че съществуваха някои пречки, Ханк Атууд нямаше търпение да продължи нататък. След като беше налице разработена структура за оценяване, готова да се представи, следващата стъпка беше да се предложат хора за най-високите позиции и да се определи какъв ще е обликът на новата компания. После предстояха срещи, преговори, безсмислени сесии — хората на MCL-Парнасус с хората на Абраксас — „…а ние по средата“.

— Ние?

Отпих от скоча си.

— Ние?

— Аз и ако потръгне, ти. Джим Хече, един от моите старши вицепрезиденти, знае какво става, жена ми знае — и толкова. Същото се отнася и до принципалите. Ханк току-що доведе двама съветници, много е предпазлив. Затова искаме това нещо да стане за няколко седмици, най-много месец. — Той пресуши уискито си и ме погледна: — Не е лесно да се държи нещо под похлупак, Еди.

Бъбрихме още около половин час, след което Ван Лун каза, че трябва да излиза. Уговорихме се да се видим на другата сутрин в неговия офис. Ще обядваме с Ханк Атууд и сериозно ще засилим топката.

Ван Лун ми стисна ръката и каза:

— Еди, искрено се надявам, че това ще се осъществи. Много се надявам.

Аз кимнах.

На излизане от библиотеката към главния вход на апартамента се огледах, надявайки се да зърна Джини…

— Само не ме проваляй, Еди, окей?

…ако си е вкъщи.

— Няма Карл. Аз съм за това, вярвай ми.

Но нямаше и следа от нея.

— Разбира се. Знам това. До утре.

ОБЯДЪТ С ХАНК АТУУД премина много гладко. Бях му направил впечатление не само с пълното си владеене на материята, свързана със сделката, но и с широките си познания от света на бизнеса изобщо. Не ми беше трудно да отговарям на въпросите му, и даже умело успях да върна някои от тях към него самия. Облекчението на Ван Лун, че нещата най-после проработиха, беше видимо, усещах още, че качеството на моята работа се отразява добре на „Ван Лун & Съдружници“. Отново бяхме в „Четирите сезона“ и докато седях и оглеждах салона, играейки си със столчето на празната си винена чаша, се опитах да си спомня подробности от това, което се беше случило миналия път, когато бях тук. Но не след дълго добих изключително странното чувство, че спомените, които се опитвам да извикам във въображението си, като сън след хипноза, бяха неточни. Даже си помислих, че никога не съм. бил там преди, не и в действителност и че бях реконструирал този спомен от нещо, което някой ми е казал, или нещо, което съм чел. Чувството за дистанциране обаче от този предишен път беше добре дошло — защото аз бях там сега, а единствено това имаше значение.

Беше ми приятно също така — въпреки че едва докоснах храната и не пих нищо. С напредването на обяда Ханк Атууд доста се успокои и дори забелязах у него малък проблясък от тази необходимост от моето внимание, което беше станало така характерно за по-предишни, подобни взаимоотношения. Това беше добре. Седях в „Четирите сезона“, пирувах и се наслаждавах на упоителната атмосфера, мислейки си от време на време — когато си припомнях кои са тези мъже, — че това, което преживявам, би могло да е прототип на някаква изключително сложна виртуална игра.

ВЪВ ВСЕКИ СЛУЧАЙ този обяд трябваше да бъде за мен началото на един много натоварен, странен и вълнуващ период от живота ми. През следващите две-три седмици бях въвлечен в постоянни срещи, обяди, вечери, в интимни късни разговори с влиятелни, загорели мъже в скъпи костюми — като всички се стремяхме да стигнем до това, което Ханк Атууд продължаваше да нарича „стиковка на вижданията“. Моментът, в който двете страни се споразумеят по основния проект на сделката. Срещах се с различни хора — адвокати, финансисти, корпоративни стратези, двама конгресмена, един сенатор — и успявах да съм на нивото на всеки от тях. Всъщност донякъде създавайки тревога за Ван Лун, аз се превърнах в едно-две отношения в централна фигура в цялата работа. С приближаването до критичната точка на единомислие, някои от нас, които де факто работеха върху сделката, станаха доста близки, в корпоративен, колективен смисъл, но аз бях човекът, който осигуряваше социалната спойка. Аз бях този, който изглаждаше недоразуменията между различните корпоративни култури. В допълнение към това станах напълно незаменим за самия Ван Лун. Тъй като не можеше да докара своите екипи от хора да работят по сделката, той все повече разчиташе на мен да следя какво става и да систематизирам и обработвам огромен обем информация — от законовите наредби на Федералната комисия по търговия до лабиринтите на високоскоростния интернет, от часовете за срещи до имената на съпругите на разни хора.

Паралелно успявах да върша и други неща. Всеки ден ходех във фитнес залата на „Ван Лун & Съдружници“, за да изгоря част от излишната енергия, като тренирах на различни уреди и се опитвах да постигна пълен цикъл от упражнения. Успявах да следя портфолиото си в Клондайк и дори се активирах малко на брокерския етаж, за който Ван Лун ми беше казал. Купих си мобилен телефон, нещо което се бях канил да направя от години. Купих си още дрехи и всеки ден обличах различен костюм — или най-малкото редувах шест-седем. Тъй като спането като дейност вече не се проявяваше прекалено много в живота ми, започнах да чета вестниците и да правя проучвания, седнал пред компютъра — до късно вечер, а често пъти до много късно през нощта…

Друга част от живота ми, част, която не можех да пренебрегна — за зла участ, — беше Генади. Поради факта, че бях толкова зает в тази нарастваща и губеща очертанията си цялост на моя съживителен период, аз се плъзнах в една лесна рутина, снабдявайки го с дузина таблетки всяка петъчна сутрин, като всеки път, когато му ги подавах, си казвах, че ще се занимая с този проблем преди следващия петък, че ще предприема стъпки да удържа ситуацията. Но как? Не знаех как.

Всеки път, когато се появеше, също, бивах шокиран от факта колко много се е променил. Онзи блед вид на наркоман, изписан на лицето му, беше изчезнал и кожата му беше придобила здрав блясък. Беше се подстригал и започнал да носи костюми — макар че далеч не бяха хубави като моите. Също така беше започнал да идва с кола, черен мерцедес или нещо подобно, и някакви момчета го чакаха долу пред входа. Нямаше как да не ми каже това, разбира се, и малко или много ме насочи да погледна през прозореца и да видя целия му антураж, който го чакаше на Десета улица.

Друго нещо, което Генади правеше и с което много ме дразнеше, беше, че изсипваше една от таблетките в шепата си в момента, в който ги получеше, и после я мушкаше в устата си — там на място пред мене, сякаш бях някакъв дилър на кокаин и той проверяваше продукта. Беше започнал също да разпределя таблетките в малка сребърна кутийка за лекарства, която държеше във външния горен джоб на сакото си. Потупваше тази част от сакото и казваше: „Винаги в готовност“. Генади беше боклук и аз физически не можех да издържам присъствието му. Но бях безсилен да го спра, тъй като той очевидно се беше придвижил нагоре в Организацията, как бих могъл дори да помисля за това?

Единственото, което правех, беше да го изолирам от съзнанието си, справях се с него в момента и после бързо забравях и продължавах живота си.

Аз като че ли правех това доста тези дни.

По-голямата част от времето си обаче прекарвах в съвещания по разни офиси или конферентни зали в сградата на Ван Лун на Четирийсет и осма улица, с Карл, Ханк Атууд и Джим Хече или с Карл, Джим и Дан Блум, президента на Абраксас и неговите хора.

Кьсно една нощ, обаче, останах сам с Карл в една от конферентните зали. Пиехме и тъй като бяхме много близо до сключване на сделката, той отвори дума за пари, нещо, което не беше споменавал от първата вечер в неговия апартамент на Парк Авеню. Направи един коментар за размера на комисионите, които ще получим като брокери на сделката, затова реших да го попитам направо какъв ще е моят дял. Без дори да трепне, като разсеяно прелистваше и търсеше нещо в една папка на масата, той каза:

— Ами, като се има предвид размера на приноса, Еди, няма да е по-малко от четирийсет. Не знам, да речем четирийсет и пет.

Аз замълчах и го оставих да продължи — защото не бях сигурен какво точно има предвид. Но той не каза нищо друго, просто продължи да гледа в папката.

— Хиляди? — осмелих се да попитам.

Той ме погледна и смръщи вежди. Изглеждаше леко объркан.

— Милиона, Еди. Четирийсет и пет милиона.

23

НЕ БЯХ ПРЕДПОЛАГАЛ, че ще спечеля такава сума пари толкова бързо — не си бях представял преди всичко, че сделката MCL-Абраксас ще е толкова изгодна за „Ван Лун & Съдружници“. Но като се замислих и сравних с други сделки и начина, по който се структурират, разбрах, че в това изобщо няма нищо необикновено. Общата стойност от двете компании би възлязла някъде от порядъка на двеста милиарда долара. На базата на това нашата посредническа такса от нула цяло от някакъв процент — ще излезе… доста щедра.

Мислех си, че мога да направя много неща с такава сума. Отделих доста време да мисля за това, всъщност, но много малко ми трябваше, за да се почувствам разочарован, защото не разполагах с тези пари в момента. Отне ми още по-малко време, обаче, да убедя Ван Лун за някакъв аванс.

Като остави папката настрана и отново насочи вниманието си към мен, му обясних, че живея на Десета улица и Авеню А от шест години, но чувствам, че е време да променя положението. Той се усмихна неловко, сякаш му бях казал, че живея на луната — но много се разведри, когато му казах, че съм гледал някакъв апартамент в „Божествения“ в Уест сайд.

— Добре. Това звучи по-нормално. Моите уважения, Еди — но Авеню А, какво по дяволите означава това?

— Доходи, Карл. Това означава. Никога не съм имал достатъчно пари, за да живея някъде другаде.

Очевидно, смятайки че ме е поставил в неудобно положение, Ван Лун измънка нещо и сякаш се чувстваше много неловко. Казах му, че ми харесва ъгъла на Авеню А и Десета улица, че е много хубав квартал, пълен със стари барове и чудаци. Пет минути по-късно обаче той вече ми казваше да не се притеснявам, че ще уреди финансирането незабавно, така че да мога да купя апартамента в „Божествения“. Това ще е рутинен заем от компанията, който ще мога да изплатя по-късно, по-нататък, когато мога. Да, наистина, мислех си аз, заем от девет милиона и половина долара е просто рутинен заем.

Телефонирах на Алисън Ботник на следващата сутрин в „Съливан, Драскъл“, агенцията за недвижими имоти на Медисън Авеню.

Ей, господин Спинола. Как сте?

— Добре.

Извиних й се, че съм изчезнал така предния път, като го обърнах на шега. Тя каза, о, не, дори не го споменавайте. После я попитах дали апартаментът е все още за продан. Да, каза тя, и всичките довършителни работи са приключили. Казах й, че искам отново да го видя, същия ден, ако е възможно, и да говорим за цената.

Ван Лун каза още, че ще ми напише препоръчително писмо, така че нямаше да е необходимо „Съливън, Драскъл“ да се ровят в данъчните ми сметки и историята на кредитите ми и ще означава също, че ако всичко мине добре, ще мога веднага да подпиша договора и да се нанеса.

Това беше контролиращата динамика на моя живот в момента — незабавно, с голямо ускорение, с висока скорост. Бързо се прехвърлях от една сцена на друга, от едно място на друго без никаква представа къде точно стават свръзките. Например, тази сутрин трябваше да се видя с няколко души и то на различни места — в офиса на Четирийсет и осма улица, хотел в горната част на града, банка, долу на Веси Стрийт. После имах уговорка за обяд с Дан Блум в Ле Сърк. Сместих някак повторното отиване до апартамента след обяда. Алисън Ботник беше вече там и ме чакаше, когато пристигнах на шейсет и осмия етаж — сякаш не беше си тръгвала оттук след предишното ми идване търпеливо беше чакала да се върна. След като едва ме позна в началото, тя ме обсипа с внимание, но след около пет минути, може би дори по-малко, аз предложих цена, с малка, но стратегическа добавка към исканата и си тръгнах — обратно към Четирийсет и осма улица за още една среща с Карл, Ханк и Джим, след която имаше коктейл в Зала Орфеус.

КОГАТО ТАЗИ ПОСЛЕДНА СРЕЩА приключваше, Ван Лун прие едно телефонно обаждане от бюрото си. Бяхме почти стигнали до обявяването на сделката и всички бяха в приповдигнато настроение. Срещата беше минала добре и, въпреки че най-тежката част предстоеше — получаване на одобрения от Конгреса, от Федералната комисия по съобщенията и Федералната комисия по търговията — в стаята имаше реално усещане за колективно постижение.

Ханк Атууд стана от стола си и тръгна бавно към мястото, където седях. Беше малко над шейсет години, но изглеждаше стегнат, издръжлив и в много добра форма. Въпреки че беше нисък, имаше заповедническо, почти заплашително присъствие. Като ме удари леко с юмрук по рамото, той каза:

— Еди, как го правиш?

— Кое?

— Тази изумителна памет, която имаш. Начинът, по който мозъкът ти обработва всичко. Просто виждам как работи.

Вдигнах рамене.

Той продължи:

— Ти владееш цялото това нещо по начин, който намирам почти…

Започвах да се чувствам неудобно.

— …почти… искам да кажа, аз съм в бизнеса от четирийсет години, Еди, оглавявал съм конгломерат за храни и напитки, ръководил съм филмово студио, виждал съм всичко, знам всеки трик от учебника, всяка възможна сделка, която съществува, виждал съм всякакви хора, които можеш да срещнеш…

Той ме гледаше право в очите, изправен над мене.

— …но не мисля, че съм срещал човек като теб…

Не бях сигурен дали това е обяснение в любов или обвинение, но точно в този момент Ван Лун стана от бюрото си и каза:

— Ханк, някой иска да ти каже здрасти.

Атууд се обърна

Ван Лун се беше отдръпнал от бюрото си и прекосяваше стаята, отправил се към вратата. Аз станах от стола си и се преместих зад Атууд. Джим Хече беше някъде по средата на стаята и вадеше мобилния си телефон.

Обърнах се към вратата.

Ван Лун я отвори и направи знак на някого да влезе. Чувах гласове, идващи отвън, но не можех да различа какво се говори. Имаше кратка размяна на любезности, последвана от изблик на смях, след което, две секунди по-късно, Джини Ван Лун се появи в стаята.

Усетих забързаното биене в гърдите си.

Тя целуна леко баща си по бузата. После Ханк Атууд вдигна ръце:

— Джини.

Тя отиде към него и двамата се прегърнаха.

— Е, добре ли прекара?

Тя кимна и широко се усмихна.

— Зашеметяващо.

Къде е била?

— Опита ли онази остериа, за която ти казах?

Италия.

— Да, беше страхотна. И онова нещо, как му беше името, баккала? — Влюбих се в него.

Североизточната част.

Продължиха да разговарят още минута и нещо, като вниманието на Джини беше изцяло насочено към Атууд. Докато чаках да се освободи и, предполагам, да ме забележи, я наблюдавах отблизо и осъзнах нещо, което би трябвало да ми е станало ясно много по-рано.

Бях влюбен в нея.

— …и е наистина много хитро да именуват улиците си с дати…

Тя беше облечена с къса сива пола, пепелявосиня жилетка, блуза в съответния цвят и черни кожени обувки, всичко купено в Милано на път от Виченца до Венеция, или където другаде е била. Косата й също беше различна — не беше със заострени краища, а изправена и отрязана отпред, така че падаше над очите й и тя непрекъснато трябваше да я отмята назад.

— …Улица Двайсети септември, улица Четвърти ноември, това сякаш резонира…

Тя погледна в моята посока, видя ме и се усмихна — изненадана и не изненадана.

Ван Лун каза:

— Предполагам, че историята е много важна за тези хора там.

— О, какво сме ние в сравнение — каза Джини, обръщайки се внезапно към баща си, — една от тези щастливи нации, които нямат история.

— Не това…

— Ние просто вършим разни неща и се надяваме никой да не забележи.

— Това, което аз…

— Или го измисляме така, че да се хареса на хората, когато го забележат.

— И това мислиш, че не се случва в Европа? — каза Ханк Атууд. — Това ли искаш да ни кажеш?

— Не, но… е, не знам, да вземем например тази гадост с Мексико в момента. Хората там не могат да повярват, че дори само говорим за инвазия.

— Виж, Джини — каза Ван Лун, — това е много сложна ситуация. Имаме си работа с една наркотрафикантска държава… — Той продължи да рисува картината, която можеше да се види в уводните статии и откритите мнения на дузина вестници напоследък, огромна разгорещена фреска, показваща нестабилност, безредици и надвиснала, неизбежна катастрофа…

Джим Хече, който се беше върнал в стаята и слушаше внимателно, каза:

— Това не е само в наш интерес, Джини, да знаеш, в техен интерес е също.

— О, да превземем страната, за да я спасим? — каза тя вбесена. — Не мога да повярвам, че чувам това.

— Понякога това е…

— А какво ще кажете за решението на Обединените нации — каза тя, а гласът й бързо набираше скорост, — че никоя държава няма право да се намесва, директно или косвено, по каквато и да е причина, във вътрешните работи на друга държава?

Тя беше застанала в центъра на стаята, готова да парира атаки от всички страни.

— Джини, чуй ме — каза Ван Лун спокойно. — Търговията с Централна и Южна Америка винаги е била критично важна за…

— О, Господи, татко, всичко това са празни приказки.

С изражение, сякаш дъщеря му току-що го е нокаутирала, Ван Лун вдигна ръце нагоре.

— Искаш ли да ти кажа защо аз мисля, че е всичко това — продължаваше тя, — какво мисля наистина?

Ван Лун изглежда се колебаеше, но Ханк Атууд и Джим Хече явно бяха любопитни и чакаха да чуят какво ще каже. Аз, от своя страна, се бях оттеглил до дървената ламперия на стената зад мен и наблюдавах сцената със смесени чувства — с голямо удоволствие, изпълнен с желание, объркан.

— Няма някакъв грандиозен план — каза тя, — няма икономическа стратегия, нито конспирация. Не е обмисляно изобщо. Всъщност, мисля, че просто още една манифестация на нещо… ирационално — не точно изблик, но…

Леко загубил търпение вече, Ван Лун каза:

— Какво означава това?

— Мисля, че Келъб Хейл е изпил няколко питиета в повече тази вечер или може би е смесил алкохол с хапчетата си трибурбазин, или каквото там взема, и съвсем се е изпуснал. А сега се опитват да замажат думите му, да покрият следите, да го направят да изглежда като истинска политика. Това, което правят обаче, е изцяло нерационално…

— Това е смешно, Джини.

— Говорехме за история преди малко — мисля, че така работи историята в повечето случаи, татко. Хората на власт, те я измислят в крачка. Тя е разводнена, съставена от случайни елементи и субективизъм…

Причината да съм така объркан през тези няколко минути, докато гледах Джини, беше че въпреки всичко — колкото и различно да изглеждаха и звучаха — аз, без никакво усилие, все едно че гледах Мелиса.

— Джини постъпва в колеж тази есен — каза Ван Лун на останалите. — Международни отношения, или ирационални отношения? — затова не й обръщайте внимание, тя просто загрява.

Като тропна с новите си обувки, Джини каза:

— Среден пръст, господин Ван Лун.

После се обърна и се запъти към мен. Ханк Атууд и Джим Хече се приближиха и един от тях заговори с Ван Лун, който се беше върнал и седнал на бюрото си.

Когато Джини се приближи до мен, вдигна очи, пропъждайки всичко — и всеки зад гърба си. Дойде и леко ме мушна по корема.

— Виж ти.

— Какво?

— Къде са ти килограмите?

— Казах ти, теглото ми варира.

Тя ме погледна недоверчиво.

— Да не страдаш от булимия?

— Не, както ти казах…

Направих пауза.

— Тогава да не би да си шизофреник?

— Какво е това? — Аз се разсмях и направих гримаса. — Сигурна ли си, че не отиваш да учиш медицина? Аз съм добре. Просто ме засече в лош ден.

— Лош ден?

— Да.

— Хм.

— Наистина така беше.

— А днес?

— Днес е добър ден.

Изпитах импулсивно желание да добавя някакъв глупав коментар от рода на и сега е даже още по-добър, защото ти си тук, но съумях да задържа устата си затворена.

Последва кратко мълчание, през което време се гледахме един друг.

После, от другия край на стаята се чу:

— Еди?

— Да?

Беше Ван Лун.

— Какво беше онова нещо, за което говорихме по-рано? Медни пръстени и… нещо с АД?

Наклоних се леко наляво от едната страна на Джини, за да ме чуе Ван Лун.

— ADSL — Асинхронни цифрови абонаментни пръстени.

— И…?

— Това дава възможност за препращане на единични компресирани видеосигнали със скорост 1,5 мегабита за секунда. Като допълнение към обикновен гласов телефонен разговор.

— Правилно.

Ван Лун се обърна отново към Ханк Атууд и Джим Хече и продължи това, за което говореше.

Джини ме погледна и вдигна вежди.

— Извинете ме.

— Нека се измъкнем от тук и да отидем някъде да пийнем нещо — казах аз, много припряно. — Хайде, не казвай „не“.

Тя замълча и по лицето й отново премина този израз на несигурност. Преди да успее да отговори, Ван Лун плесна с ръце и каза:

— Окей, Еди, да вървим.

Джини веднага се обърна и тръгна, подхвърляйки на баща си:

— Къде отивате?

Аз отново се облегнах, леко отпуснат на дъбовата ламперия на стената.

— В зала Орфеус. Имаме да дискутираме още неща. Ако нямаш нищо против.

Тя махна пренебрежително с ръка, направи едно „пуф“ с уста и каза:

— Ще се нокаутирате.

— А ти какво ще правиш?

Докато тя поглеждаше часовника си, аз гледах гърба й и мекото пепелявосиньо на кашмирената й жилетка.

— Ами имам да свърша нещо по-късно, а сега се прибирам вкъщи.

— Добре.

Следващите няколко секунди бяха изпълнени с вземане на „довиждане“ и „ще се видим по-късно".

Джини се отправи бавно към вратата, махна ми с ръка, усмихна се и изчезна.

Докато вървяхме към зала Орфеус няколко минути по-късно, трябваше да се отърся от острото чувство на разочарование и да фокусирам вниманието си отново към бизнеса в момента.

МОЯТА ОФЕРТА за апартамента в „Божествения“ беше приета на следващия ден и на по-следващия успях да подпиша всички документи. Писмото на Ван Лун предотврати всякакви проучвания за данъците ми и след като и финансовият въпрос беше уреден също толкова дискретно, трябва да кажа, че всичко стана много лесно. Позвъних на двама вътрешни дизайнери и посетих няколко изложбени зали за мебели, разгледах и разни лъскави списания, но не можах да взема решение и изпаднах в един натрапващ се цикъл от план и контра план, цветна гама и контра гама. Дали исках да е икономично обзаведен и да има индустриален вид, например, с метално сиви повърхности и модулни мебели или да е екзотичен и претрупан със столове Луи XV, японски копринени паравани и червени лакирани маси?

Когато Генади дойде в апартамента на Десета улица тази петъчна сутрин, аз вече бях започнал да опаковам някои от нещата си в кашони.

Трябваше да очаквам неприятности, разбира се, но не си бях позволих да мисля за това.

Той влезе през вратата, видя какво става и мигновено избухна. Ритна няколко кашона и каза, че това е краят.

Достатъчно дълго търпях двуличната ти игра на опитно зайче с тази гадост.

Беше облечен с широк, кремав на цвят костюм и вратовръзка на спираловидни розови и жълти ивици. Косата му беше пригладена назад и носеше огледални слънчеви очила с метални рамки, застанали на върха на носа му.

— Имам предвид какво става тука?

— Спокойно, Генади. Просто се местя в друг апартамент.

— Къде?

Това щеше да е трудната част. Разбереше ли къде се местя, сегашната ни уговорка повече нямаше да го задоволява. Аз бях изплатил целия заем до този момент, така че уговорката помежду ни беше аз да го снабдявам с дванайсет таблетки MDT всяка седмица. Не исках да продължавам с тази уговорка, разбира се, но очевидно ще има някакъв нов елемент в зависимост от естеството на промените, които щяха да настъпят.

— Апартамент В Уест Търтис, на Дванайсето Авеню.

Той ритна един от кашоните.

— Кога се местиш?

— В началото на другата седмица.

Новият апартамент не беше готов, що се отнася до интериора и мебелите, но след като имаше душ и телефон, и след като аз нямах нищо против известно време да се храня с храна, поръчана и доставена вкъщи, и тъй като наистина много исках да се махна от Десета улица, бях готов да се преместя в него така както е, веднага.

Генади започна да диша учестено

— Слушай — казах му аз, — имаш единния ми граждански номер и данните от кредитната ми карта. Не е като да загубиш следите ми. Освен това е само от другата страна на града и е малко нависоко.

— Ти мислиш, че се притеснявам да не ти загубя следите? — Той замахна пренебрежително с ръка във въздуха. — Изморих се от това… — той посочи към пода — …да идвам до тук.

— Искам да се срещна с твоя дилър. Искам да купя този боклук на едро.

Поклатих глава и цъкнах с език.

— Съжалявам, Генади, това просто не е възможно.

Той остана спокоен за момент, но после се хвърли напред и ме удари с юмрук в гърдите. Паднах назад върху един кашон, пълен с книги, ръцете ми бяха разперени, а главата ми се удари в пода.

Трябваше ми малко време, за да седна, още малко, за да разтрия удареното място и да се огледам в недоумение, после да се изправя отново на крака. В ума ми напираха хиляда неща, които можеш да му кажа, но не си направих труда.

Той беше протегнал ръка.

— Хайде, къде са?

Дотътрих се до бюрото и извадих таблетките от едно чекмедже. Върнах се и му ги подадох. Той глътна една от тях, после в следващите една-две минути внимателно прехвърли останалите от малкото пластмасово пликче, както му ги бях дал, в неговата сребърна кутийка. Когато свърши с това, хвърли пликчето и сложи кутийката във външния горен джоб на сакото си.

— Не бива да вземаш повече от едно на ден — казах аз.

— Не вземам. — После погледна часовника си и въздъхна нетърпеливо. — Бързам. Запиши ми адреса на това ново място.

Пак отидох до бюрото, все още потърквайки тила си. Когато намерих лист хартия и писалка, помислих да му дам фалшив адрес, но после реших, че няма никакъв смисъл — той имаше всичките ми данни.

— Давай. Имам съвещание след петнайсет минути.

— Съвещание? — повторих аз с малко сарказъм в гласа.

— Да-а. — ухили се той самодоволно, явно не забелязвайки сарказъма.

— Създавам една фирма за внос — износ. Или поне се опитвам. Но в тази страна има толкова много закони и наредби. Знаеш ли през колко гадости трябва да минеш, само за да получиш лиценз?

Поклатих глава, после го попитах:

— Какво смяташ да внасяш? Или да изнасяш?

Той замълча, приведе се леко напред и прошепна:

— Не знам… разни неща.

— Разни неща?

— Ей, ти какво искаш — планът, по който работя, е много сложен — да не си мислиш, че ще кажа на чекиджия като теб за него?

Свих рамене.

— Окей, Еди — каза той. — сега ме чуй. Давам ти време до другата седмица. Уреди час с този човек и аз ще се срещна с него. Ще те уредя за комисиона. Но ако ме прецакаш, ще ти изтръгна сърцето ей с тези две ръце и ще го изпържа в тиган. Разбра ли ме?

Погледнах го и казах „Да“.

Юмрукът му изскочи отнякъде изневиделица и като торпедо се заби в слънчевия ми сплит. Превих се от болка и залитнах пак назад, като едва не се спънах отново в кашона с книги.

— О, извинявай, „да“ ли каза? Грешката е моя.

Докато се спускаше надолу по стълбите, чувах как се смее.

КОГАТО ОТНОВО ВЪЗВЪРНАХ нормалното си дишане, отидох до дивана и легнах. Опънах се и се загледах в тавана. От известно време имаше опасност личността на Генади спираловидно да започне да излиза от контрол. Ще ми се наложи да предприема нещо и то скоро — защото видеше ли веднъж апартамента в „Божествения“, няма да мога да направя нищо. Вече не. Ще е прекалено късно. Той ще иска да е в играта. Ще иска всичко.

Ще съсипе всичко.

Малко по-късно обаче, като обмислих нещата по-обстойно, стигнах до заключението, че истинската криза не се свеждаше до Генади. Истинската криза беше във факта, че запасите ми от MDT изтичаха като при кръвоизлив — и то с обезпокоителна бързина. През последния месец и нещо, бърках в плика по няколко пъти в седмицата, поголовно, без даже да си направя труда да преброя колко таблетки са останали — като всеки път си казвах, че ще ги преброя следващия път. Но така и не го направих. Не можах да се накарам. Бях толкова ангажиран с разни неща, прекалено заклещен в безмилостния барабанен ритъм в собствената ми глава — сделката MCL-Абраксас, „Божествения“, Джини Ван Лун…

Влязох в спалнята. Отворих дрешника, извадих големия кафяв плик и изсипах съдържанието му на леглото. Преброих таблетките. Бяха останали само около двеста и петдесет. При настоящата консумация — плюс редовното снабдяване на Генади — ще ги свърша след около два месеца. Дори да елиминирам Генади от уравнението, това ще добави общо само още няколко седмици. Така че в края на краищата… няколко седмици, няколко месеца — каква разлика има?

Това беше истинската криза, пред която бях изправен, и накрая опрях отново до черното тефтерче на Върнън. Някъде в този списък от имена и телефонни номера трябваше да има някой, който е запознат с MDT, знае съставките му и в как действат различните нива на дозировка, и даже може би ще знае как човек да се добере до канал за снабдяване. Защото, ако имам някакъв шанс да реализирам тази невероятна, непотърсена съдба, очертала се пред мен, трябва да реша тези въпроси — единия от тях или и двата, дозировката и снабдяването, и трябва да го направя незабавно.

ИЗВАДИХ ТЕФТЕРЧЕТО и отново започнах да го прелиствам. С червена химикалка задрасках имената, които вече бях опитвал. Първият номер в този нов списък беше на Дик Тобър. Нямах желание да му се обаждам до сега, защото не мислех, че има голям шанс да се добера до него. През 1980-те години продавал застрахователни полици, бил брокер на Уолстрийт, но се беше преобразил и в момента беше усамотен водач на движение за самоусъвършенстване, носещо неговото име, Дикеделия.

Колкото повече мислех за това обаче, толкова повече се убеждавах, че трябва да му се обадя. Независимо колко странен или изолиран да е станал, той все пак ще знае кой съм. Беше познавал Мелиса. Мога да се позова на старото време.

Набрах номера и зачаках.

— Офисът на господин Тобър.

— Здравейте, може ли да говоря с господин Тобър, моля.

Подозрителна пауза.

Мамка му.

— Кой се обажда, ако мога да попитам?

— Ъм… кажете му, че е негов стар приятел, Еди Спинола.

Отново пауза.

— Откъде имате този номер?

— Не мисля, че това ви влиза в работата. Може ли сега да ме свържете с господин Тобър, моля?

Щрак.

Не обичах хора, които ми затварят телефона, но знаех, че това ще продължи да се случва.

Погледнах отново списъка с имена.

Кой е?

Какво искате?

Откъде имате този номер?

Мисълта, че трябва да мина по този списък и да продължа да задрасквам всеки номер, беше много демобилизираща, затова реших известно време да бъда по-настоятелен с Тобър. Влязох в уебсайта на Дикеделия и прочетох какви курсове предлагат, каква селекция от книги и видеокасети продават. Всичко имаше много рекламен вид и явно беше предназначено за привличане на нови членове.

Сърфирах малко и открих връзки с много други сайтове. Имаше един справочник за неофициални религии, една мрежа за самосъзнание, наречена Култово бдение, различни организации на „загрижени родители“ и други сайтове, занимаващи се с контрол върху съзнанието и „възстановително подпомагане“. Накрая се озовах на страницата на квалифициран психолог в Сиатъл, загубил сина си преди петнайсет години заради група, наречена Блестящите венецианци. Тъй като този човек беше споменал Дикеделия в заглавната си страница, реших да издиря номера и да му се обадя. Разговаряхме няколко минути и въпреки че не помогна кой знае колко много, даде ми телефона на една група на загрижени родители в Ню Йорк. Разговарях със секретарката на групата — загрижен и явно много объркан родител — и взех името на частна детективска агенция, която правеше разследване на Дикеделия от името на няколко членове на групата. След няколко опита и много хитрувания, успях да се добера до един от оперативните служители на агенцията, Кени Санчес.

Казах му, че имам информация за Дик Тобър, която може да го интересува, но в замяна искам да науча нещо друго. Той беше много предпазлив в началото, но накрая се съгласи да се срещнем — при пързалката на Рокфелер Плаза.

Два часа по-късно се разхождахме нагоре-надолу по Четирийсет и седма улица. После свърнахме по Шесто Авеню, минахме покрай Рейдио Сити Мюзик Хол и продължихме нагоре по Сентрал Парк Саут.

Кени Санчес беше нисък, имаше шкембе и беше облечен с кафяв костюм. Въпреки че беше сериозен и очевидно много благоразумен, що се отнася до работата му, след около десетина минути започна да се отпуска и се разбъбри. Като преувеличавах леко, му казах, че съм бил приятел с Дик Тобър през 1980-те години, но сме загубили връзка. Това като че ли много му хареса, зададе ми няколко въпроса. Като му отговорих без затруднение, създадох впечатление, че съм готов да споделя всяка информация, с която разполагам, което означаваше, че до момента, когато аз ще започна да му задавам въпроси, ще съм го спечелил достатъчно.

— Основният принцип на този култ, Еди — каза ми той с поверителен тон, — е, че всеки индивид трябва да избегне присъщите на семейната матрица нарушени функции и — чуй това — да се изгради отново самостоятелно в една алтернативна среда.

Той спря за миг и сви рамене, сякаш да се дистанцира от казаното. После продължи да върви.

— Когато това започна, Дикеделия беше ни повече, ни по-малко разслоена от дузината други подобни групи — нали знаеш, с лекции, медитации, бюлетини. Като всички останали имаше аурата на евтин, второкачествен мистицизъм — но нещата се промениха много бързо и преди да се усетим, лидерът на това истинско-неистинско духовно движение започна да издава бестселъри и видеокасети.

Хвърлих един кос поглед на Кени Санчес докато говореше. Той се изразяваше добре и тези неща явно бяха живи в съзнанието му, но почувствах още, че иска да ми покаже колко добре владее работата си.

— Проблемите започнаха малко след това. Редица последователи — винаги млади хора, обикновено изпаднали в задънена улица в работата си — като че ли просто започнаха да изчезват в движението. Но в това нямаше нищо нелегално, защото членовете никога не пропускаха да оставят „прощални“ писма до семействата си, като по този начин… — той вдигна показалеца на дясната си ръка — …много умно предотвратяваха всяко разследване от страна на полицията за изчезнала личност.

Той се фокусира върху три индивидуални случая с млади хора, изчезнали през миналата година, и ми описа някои подробности за всеки от тях — неща, които не ми беше нужно да слушам.

— А как върви разследването в момента? — попитах аз.

— Ами… не много добре, боя се. — Той явно не искаше да го каже, но като че ли нямаше много избор. После като компенсация добави: — Но като че ли в момента се случва нещо странно. През миналите седмица-две се носеха слухове, че Дик Тобър се е разболял. Никой не го е виждал, не е изнасял лекции, не е давал автографи на книгите си. Никой не може да се свърже с него. Напълно некомуникативен.

— Хм.

Почувствах, че сега е моментът да покажа картите си.

Казах, че имам основания да смятам, че Дик Тобър взема някакъв странен, силно пристрастяващ медикамент, създаден незаконно, и ако е болен, това означава, че единственият дилър на медикамента е… изчезнал, и е оставил всичките си клиенти на сухо, както си беше. Кени Санчес, естествено се заинтересува от това, макар че бях доста неясен и му казах веднага какво ми трябва — информация за съдружника на Тобър, някой си Тод. Казах му, че ако ми помогне да го открия, ще му дам всяка информация, която успея да открия, свързана с този медикамент.

Опитвайки се да ми направи впечатление, Кени Санчес беше донякъде загубил професионалното си поведение, но все пак успяваше убедително да задържа нещата, когато ставаше дума за разкриване на информация пред трета страна, информация, получена по време на разследването.

— Информация за съдружника на Тобър? Не знам, Еди — няма да е лесно, имам предвид, че сме обвързани с наредби за конфиденциалност… — направи пауза — …етика… такива неща…

Спрях на ъгъла на Шеста и Сентрал Парк Саут и се обърнах с лице към него. Той също спря. Погледнах го право в очите.

— Как преди всичко намираш информацията си, Кени? Това е стока като всичко останало, нали? Валута? Това ще е просто една размяна…

— Предполагам…

— Искам да кажа, какво всъщност са източниците?

— Да, но…

— Трябва да има известно „давам срещу нещо“, разбира се.

Продължих в този дух, докато накрая се съгласи да ми помогне. Каза, че ще види какво може да направи и добави — смутено, — че ако опита, може би ще получи достъп до извлечение с телефонните разговори на Тобър.

ПРЕКАРАХ УИКЕНДА, като довърших опаковането на вещите си и пренесох повечето от тях в „Божествения“. Запознах се с най-важния човек в сградата, Ричи, който седеше на рецепцията във фоайето. Посетих още няколко мебелни изложбени зали и разгледах най-новите кухненски уреди и развлекателни системи. Купих цялата поредица от романите на Дикенс — нещо което от години се канех да направя. Научих испански — още едно нещо, което от край време исках да направя — и прочетох Сто години самота в оригинал.

Кени Санчес ми се обади в понеделник сутринта. Попита дали можем да се видим и предложи едно кафене на Кълъмбас Авеню в района на улиците започващи с осемдесет. Мислех да възразя и да предложа нещо по-близо до средната част на града, но не го направих. Ако това е едно от неговите малки лични предпочитания като следовател — да провежда срещите си на публични места като пързалка за кънки или кафенета — така да бъде. Направих няколко телефонни обаждания преди да изляза. Уговорих си среща със собственика от Десета улица, за да му предам ключовете. Направих един безуспешен опит да си насроча друга среща с човека, който щеше да слага плочките в банята. Говорих още със секретарката на Ван Лун и насрочих две срещи някъде по средата на следобеда.

После отидох до Първо Авеню и бързо взех едно такси.

ТОВА БЕШЕ СУТРИНТА миналия понеделник.

Сега, докато седя тук в мрачната тишина на стаята си в Нортвю Мотър Лодж, ми изглежда неправдоподобно, че всичко това се е случило само преди пет дни. Също толкова неправдоподобна, като се има предвид какво се случи от тогава до сега, беше активността ми през това време — насрочвах бизнес срещи, тревожех се за плочките в банята, предприемах някакви уж разумни стъпки, за да реша проблема с MDT…

Отвън започна да се забелязва едва доловима промяна. Мракът беше загубил плътността си, няма да мине много и от хоризонта ще започне да се процежда синевата. Изкушавам се да оставя лаптопа, да изляза навън, да погледна небето и да почувствам необхватното спокойствие, което заобикаля това малко сечище над магистралата за Върмонт.

Но оставам, където съм — в стаята, седнал на плетения фотьойл, — и продължавам да пиша. Защото истината е, че не ми остава кой знае колко време.

С ТАКСИТО НА ПЪТ ЗА КАФЕНЕТО минахме покрай Актиум на Кьлъмбас Авеню — ресторантът, където бях седял срещу Донатела Алварес. Бегло зърнах мястото, докато бързо преминавахме край него. Ресторантът беше затворен и изглеждаше странно безинтересен и нереален, като изоставен филмов декор. Позволих на мозъка си да пресъздаде всичко, което можех да си спомня от вечерята там и приема в студиото на Рудолфо Алварес след това, но много скоро само някакви нарисувани, смъртнобледи, изпъкнали напред, умножаващи се фигури беше всичко, което можех да видя и трябваше да спра. Блокирах мислите, като се зачетох в правата на пътниците, закачен на гърба на седалката пред мен.

Когато стигнах до кафенето, Кени Санчес седеше в едно сепаре и ядеше шунка с яйца. На масата до чашата му с кафе имаше голям кафяв плик. Седнах срещу него и кимнах с подходяща дискретност „здравей“.

Той избърса устата си със салфетка и каза:

— Еди, как си? Искаш ли да хапнеш нещо?

— Не, ще пия само кафе.

Той даде знак на минаваща сервитьорка и поръча кафе.

— Имам нещо за теб — каза той и потупа плика.

Усетих, че ударите на сърцето ми се учестяват.

— Страхотно. Какво е?

Той отпи от кафето си.

— Ще стигнем и до това, Еди — но първо, трябва да си откровен с мен. Този нелегален медикамент — колко реален е? Искам да кажа, какво знаеш за него?

Явно като се е прибрал и е размислил малко, е заключил, че се опитвам да го преметна, да измъкна информация от него, без да му дам нещо съществено в отплата.

— Напълно реален е — казах аз и направих пауза. После сервитьорката дойде с кафето ми, което ми даде секунди време, за да помисля. Но нямаше какво да мисля. Имах нужда от тази информация.

Когато сервитьорката се отдалечи, казах:

— Нали знаеш тези стимулиращи медикаменти — за по-добро постижение в плуването, бягането, вдигането на тежести? Е, това е един от тях, само че е за мозъка — нещо като стероид за интелекта.,

Той се взираше в мен и не знаеше как да реагира, чакаше да кажа още нещо.

— Един човек, когото познавах, е снабдявал Тобър — кимнах към плика. — Ако това са разпечатки от телефонните обаждания на Тобър, името на този човек вероятно ще е там, Върнън Гант.

Кени Санчес се поколеба. После обаче взе плика, отвори го и извади сноп хартия. Веднага забелязах, че това са разпечатки на телефонни номера, придружени от имена, часове и дати. Той ги прелисти, търсейки нещо по-конкретно.

— Ето — каза той след малко и вдигна страницата, сочейки едно име „Върнън Гант“.

— А има ли също някой Тод в списъка?

— Да. Само три-четири обаждания, всичките горе-долу по едно и също време, в разстояние на няколко дни.

— А след това обажданията и от Върнън Гант спират.

Той погледна пак към страниците, прелиствайки ги една по една, проверявайки казаното от мен. Накрая кимна и каза:

— Да, прав си. — Остави свитъка хартия върху плика. — Какво означава това? Изчезнал ли е?

— Върнън Гант е мъртъв.

— О-о.

— Беше ми девер.

— О — въздъхна той. — Съжалявам.

— Недей. Той беше кретен.

След това и двамата замълчахме. После предприех един малко премерен риск. Взех свитъка хартия и повдигнах вежди въпросително.

Той кимна в знак на съгласие.

Разглеждах страниците известно време, прехвърляйки ги безразборно. После попаднах на обажданията на Тод. Фамилното му име беше Елис.

— Това е номер в Ню Джърси, нали?

— Да. Аз проверих. Обажданията са до място, наречено Юнайтед Лабтех, което е някъде близо до Трентън.

— Юнайтед Лабтех?

Той кимна и каза:

— Да. Искаш ли да отидем до там?

КОЛАТА МУ БЕШЕ ПАРКИРАНА много близо на същата улица, така че след няколко минути вече бяхме стигнали до Хенри Хадсън Паркуей. По тунела Линкълн стигнахме до Ню Джърси, оттам поехме по магистралата. Кени Санчес ми беше дал да държа плика, когато се качвахме в колата и след няколко минути аз извадих свитъка и започнах да прелиствам страниците. Явно беше, че Санчес е малко притеснен от това, но не каза нищо. Съумях да задържа така нещата, като говорех през цялото време и му задавах въпроси — за различните случаи, които беше имал, за аномалиите в закона, за семейството му, за всичко. После изведнъж започнах да му задавам въпроси за списъка. Кои бяха тези хора? Беше ли проследил всички обаждания? Как става това?

— Повечето от номерата — каза той — са свързани с бизнеса на Дикеделия — издатели, дистрибутори, адвокати. Тях можем да ги наблюдаваме и затова ги елиминираме. Изолирали сме обаче още двайсет и пет други имена, които не се вписват никъде и не можем да ги проследим.

— До кого са обажданията? Или от кого?

— До и от, при това много редовно. Това са все личности, които живеят в големи градове навсякъде из страната. Заемат ръководни длъжности в широк кръг различни компании, но никой от тях не личи да има някаква връзка с Дикеделия.

— Като… например — казах аз и се спрях на едно от няколкото имена извън щата — този… Либи Дрискол? Във Филаделфия?

— Да.

— Хъм.

Погледнах през прозореца и докато бензиностанцията, фабриките, Пица Хат и Бъргър Кинг прелитаха покрай нас, се питах кои може да са тези хора. Опитах се да си изградя няколко теории. Но скоро се разсеях от факта, че Кени Санчес като че ли поглеждаше в задното огледало през секунда. Без някаква видима причина, той започна да сменя платното — един път, два пъти, трети път.

— Нещо не е наред ли? — попитах накрая.

— Мисля, че някой ни следи — заяви той, като отново смени платното и даде газ.

— Да ни следи? — казах аз. — Кой?

— Не знам. Може и да не е това. Аз просто съм… предпазлив.

Проточих врат и извъртях глава, за да се огледам. Трафикът зад нас се стичаше в три ленти, а цялата натоварена магистрала се виеше като серпентина през хълмистия, индустриален пейзаж. Трудно ми беше да си представя как Санчес е успял да изолира една кола измежду всички тези и да си помисли, че ни следи.

Не казах нищо.

След няколко минути се отклонихме по отбивката за Трентън и след като бяхме шофирали, което ми се стори цяла вечност, най-после стигнахме до една безлична едноетажна сграда. Беше ниска и дълга и приличаше на склад. Пред нея имаше голям паркинг, половината от който беше празен. Единственият знак за идентифициране на мястото беше някаква малка табела на главния вход за към паркинга. На нея беше изписано „Юнайтед Лабтех“, а под надписа имаше лого, което се очакваше да подскаже някаква изследователска дейност — спирала на фона на извита синя решетка. Влязохме с колата и паркирахме.

Изведнъж ми мина през ума колко близо може да съм до партньора на Върнън Гант и усетих прилив на адреналин.

Посегнах да отворя вратата на колата, но Санчес сложи ръка върху моята и каза:

— Кои са там, където отиваш?

— Какво?

— Не може просто така да влезеш вътре. Трябва ти някакво прикритие. — Той се пресегна през мене, отвори жабката на колата. — Нека аз. — Извади от там шепа визитни картички, прехвърли ги и избра една. — Застрахователен агент е винаги добре за такова място.

Не знаех какво да правя и започнах да хапя долната си устна.

— Виж, аз само ще установя дали е там — каза Санчес. — Това е първата стъпка.

Аз се колебаех.

— Добре.

Гледах как Санчес излиза от колата, върви към входа на сградата и изчезва вътре.

Той беше прав, разбира се. Аз ще трябва да се свържа с Тод Елис много внимателно, защото, ако избръщолевех нещо неуместно в момента, в който го срещна — особено ако е на работното му място, — лесно можех да го изплаша или да разкрия неговото прикритие.

Докато седях и чаках в колата, мобилният ми телефон звънна.

— Ало.

— Еди, Карл е.

— Какво има?

— Мисля, че стигнахме до момента на единомислие. Ханк и Дан. Поканил съм и двамата на вечеря вкъщи тази вечер и изглежда ще стигнем до финалното ръкостискане.

— Страхотно. В колко часа?

— Осем и половина. Аз съм отменил срещите ти този следобед, така че… къде си ти между другото?

— В Ню Джърси.

— Какво по…

— Не питай.

— Добре. Докарвай задника си тук колкото може по-скоро. Трябва да прегледаме много неща преди вечерята.

Погледнах часовника си.

— Дай ми един час.

— Добре. До скоро.

Главата ми се замая, докато прибирах телефона. Прекалено много неща ставаха по едно и също време — да намеря Тод Елис, сделката, новия апартамент…

Точно тогава Кени Санчес се появи отново. Вървеше бързо към колата и влезе вътре.

Аз го погледнах като безгласно крещях „Е?“

— Казаха, че не работи вече тук.

Обърна се и ме погледна.

— Напуснал преди две седмици. И нямат никакъв нов адрес, нито телефон, на който да бъде потърсен.

24

ПЪТУВАХМЕ ОБРАТНО КЪМ ГРАДА ПОЧТИ В ПЪЛНО МЪЛЧАНИЕ. Мисълта, че Тод Елис просто е изчезнал и се е изпарил във въздуха, предизвикваше нервно свиване в стомаха ми и гадене. Не ми харесваше и факта, че вече не работи в Юнайтед Лабтех, защото, ако MDT се произвеждаше там, какъв шанс имах да се сдобия с още от него без вътрешна връзка? Някъде по средата на тунела Линкълн казах на Санчес:

— Мислиш ли, че ще можеш да го откриеш?

— Ще се опитам.

По тона му разбрах, че малко му е омръзнало. Но не исках да го оставям на мира. Нужно ми беше да е на моя страна.

— Ще опиташ, така ли?

— Да, но ми се иска…

Спря и въздъхна нетърпеливо. Не искаше да го каже, затова аз го казах вместо него:

— Иска ти се да разполагаш с нещо повече от моята честно казано невероятна история.

Той се поколеба, но после каза: „Да“

Помислих малко и на излизане от тунела му казах:

— Тези хора от списъка, тези двайсет и пет имена, за които нямаш информация? Говорил ли си с някой от тях?

— С някои, в началото, когато започнахме да следим телефонните му обаждания.

— Кога беше това?

— Преди около три месеца. Но стигнахме до задънена улица.

Извадих мобилния си телефон и започнах да избирам един номер.

— На кого се обаждаш?

— На Либи Дрискол.

— Но как…

— Аз имам добра памет… Либи Дрискол, моля.

След няколко секунди оставих телефона в скута си.

— Болен е. От една седмица.

— Е?

Извадих страниците от плика и тръгнах надолу по номерата. Намерих друг номер извън щата, казах на Санчес и позвъних.

Същата история.

Бяхме на Четирийсет и втора улица и аз помолих Санчес да ме остави на Пето Авеню.

— Това е само предположение — казах аз — но ако звъннеш на всеки един от малкия списък, ще установиш, мисля, че всички са болни. Освен това ще видиш, че тримата души, които търсиш — изчезналите членове на култа — са всъщност хора от този списък…

— Какво?

— …които водят успешен живот под друга самоличност, подхранвани с MDT-48, с което Дик Тобър ги снабдява.

— Исусе Христе.

— Но доставките са спрели и това е причината всички да са болни.

Санчес спря малко преди Пето Авеню.

— Моето предположение — продължих аз — е, че всеки един от списъка е друга самоличност. Както ти каза, те се пресъздават в една алтернативна среда.

— Но…

— Те може би дори не знаят, че го вземат. Той им го дава — не знам, по някакъв начин, — но най-вероятната отплата за него е, че получава процент от тлъстите им началнически заплати.

Кени Санчес гледаше право пред себе си и почти чувах как мозъкът му работи.

— Слушай, ще се заема с това веднага — каза той — и ще ти се обадя в момента, в който имам нещо.

Слязох от колата, все още с леко гадене. Но докато вървях по Пето Авеню към Четирийсет и осма улица, се почувствах странно доволен от това колко умело бях успял да задържа Кени Санчес на борда.

ПРЕКАРАХ СЛЕДОБЕДА с Карл Ван Лун, преглеждайки онова, което бяхме гледали сто пъти досега, особено стратегията ни за връзки с обществеността при официалното обявяване на сливането. Той много се вълнуваше от финализирането на сделката и не искаше да остави нищо на случайността. Вълнуваше се още, защото това щеше да се случи в неговия апартамент на Парк Авеню, което — макар че вече го беше забравил — беше моя идея. При трескавата дейност от последните няколко седмици, Ханк Атууд и Дан Блум се бяха срещали очи в очи два пъти — много набързо във формална бизнес обстановка. Затова бях предложил една неформална вечеря в апартамента на Ван Лун като по-добро място за следващата ключова среща, с аргумента, че една приятна, клубна атмосфера с бренди и пури много ще улесни осъществяването на последното от цялото начинание — двамата принципали да се погледнат право в очите, седнали един срещу друг на масата, и да кажат „По дяволите, давай да се обединим“.

Излязох от офиса в 4 часа следобед и отидох на Десета улица, където се бях уговорил да се срещна с хазаина. Предадох му ключовете и взех остатъка от багажа си — включително и плика с хапчетата MDT. Беше странно, че затварям вратата за последен път и напускам сградата, защото аз не само напусках апартамента, мястото, където бях живял шест години, а защото, в известен смисъл, оставях себе си там. През последните няколко седмици много се бях променил и макар че го бях направил с доста страст, мисля, че подсъзнателно имах чувството, че докато живея в апартамента на Десета улица, ще имам избор, ако се наложи да върна нещата назад — сякаш това място задържаше част от мен, която беше безпогрешна, някаква форма на генетична последователност, запечатана в дъските на пода и стените, която можеше да се използва, за да върне първоначалните ми движения, ежедневните ми навици, всичко, което представлявах. Сега обаче, настанявайки се на задната седалка на таксито на Първо Авеню — с последните няколко вещи от апартамента, натъпкани в една войнишка торба — знаех със сигурност, най-после, че се откъсвам и се понасям по течението.

След малко повече от час гледах града от шейсет и осмия етаж на „Божествения“. Заобиколен от неразопаковани кашони и дървени сандъци, стоях в главното дневно помещение само по хавлия и бавно пиех шампанско. Изгледът беше изумителен, а настъпващата вечер обещаваше, по свой начин, да бъде също толкова великолепна. И си спомням как в този момент си помислих, че ако така изглежда животът, когато се откъснеш от нещо и се понесеш по течението, най-вероятно, предполагам, бих могъл да свикна с него…

СТИГНАХ ДО АПАРТАМЕНТА на Ван Лун на Парк Авеню за срещата в осем часа и бях въведен в голяма приемна, обзаведена малко кичозно с лъскава флорална мебел. Самият Ван Лун се появи след няколко минути и ми предложи питие. Изглеждаше малко превъзбуден. Каза ми, че жена му я няма и че не се чувства комфортно да посреща гости без нея. Напомних му, че освен нас двамата с него, на вечерята ще са само Ханк Атууд, Дан Блум и по един съветник от всеки преговарящ екип. Не даваше някакво екстравагантно парти за обществото. Ще бъде просто, неформално, като в същото време ще свършим и малко работа. Ще бъде дискретно, но с много значими резултати за бъдещето.

Ван Лун ме потупа леко по гърба:

— „Дискретно, но със значими резултати за бъдещето“. Харесва ми това.

Другите пристигнаха на две групи, през пет минути и не след дълго всички стояхме с чаши в ръце, преднамерено не дискутирахме сливането MCL-Арбаксас. В тон с неформалния етикет за вечерта, аз бях облечен с черен кашмирен пуловер и черни вълнени панталони, всички останали обаче, включително и Ван Лун, бяха с памучни панталони и спортни ризи. Това ме караше да се чувствам малко по-различен — и по някакъв начин подсилваше усещането, че участвам в някаква свръхсложна компютърна игра. Аз бях идентифициран като герой, защото бях облечен различно, в черно. Противниците в памучни панталони и спортни ризи бяха навсякъде около мен, а аз трябваше да ги омая до смърт преди да разберат, че съм фалшив и да ме изхвърлят.

Това леко чувство на разграничаване остана с мен през първата част от вечерта, но всъщност не беше неприятно и си помислих след известно време за това, което се случваше. То беше мое дело. Аз бях направил преговорите за това сливане възможни. Аз бях помогнал за структурирането на огромна корпоративна сделка — но това е вече приключено. Тази вечеря беше само формалност. Аз исках да продължа да се придвижвам към нещо друго.

Като че ли забелязали това мое усещане, и двамата Ханк Атууд и Дан Блум поотделно, дискретно, интимно споделиха, че ако съм заинтересован — по-нататък, разбира се, — може да се намери някаква… роля, която да играя в новосформирания медиен „бегемот“. Аз бях много внимателен с отговорите на тези увертюри, считайки, че лоялността ми към Ван Лун е на първо място, но естествено, бях поласкан. Не знаех какво да поискам при едно такова споразумение така или иначе — освен че ще е различно от всичко, което бях вършил до този момент. Може би щяха да ми поверят филмово студио, или ще искат да разработя нова глобална корпоративна стратегия за компанията.

А може би щях да се отделя напълно и да се посветя на нещо съвсем различно. Да отида в политиката. Да се кандидатирам за сенатор.

Оттеглихме се в една друга стая и заехме местата си около голяма кръгла маса и докато мислено се впусках и задълбочавах в идеята да се посветя на политиката, разговарях с Дан Блум за отлежалото малцово шотландско уиски. Това мечтателно, разсеяно състояние на ума ми продължи по време на цялата вечеря (фетучини със задушен заек и английски грах, последван от еленово месо, сотирано с кестени) и може би ме правеше да изглеждам доста резервиран. Един-два пъти даже забелязах, че Ван Лун поглежда към мен, с объркано, тревожно изражение на лицето.

Някъде по средата на основното ястие — да не споменавам двете изпразнени бутилки Шато Калон Сегур от 1947 година — разговорът се прехвърли върху текущия бизнес. Това не отне много време обаче, защото щом въпросът се повдигна, бързо стана ясно, че детайлите и трескавата работа по цифрите от последните седмици бяха просто козметични подробности, и че това, което има значение повече от всичко друго в този момент, е споразумението по принцип. „Ван Лун & Съдружници“ бяха фасилитаторите на това и тук всъщност се проявяваше истинското умение за посредничество — в оркестриране на събитията и докарване всичко до край. Сега обаче, след като нещата бяха фактически на автопилот, имах чувството, че наблюдавам сцената от голяма височина, или през парче опушено стъкло.

Когато разчистиха масата, в стаята настъпи тежко мълчание. Разговорът се движеше от само себе си до някое време, а сега като че ли моментът беше настъпил. Прочистих гърлото си и почти театрално, като по даден условен знак, Ханк Атууд и Дан Блум се пресегнаха през масата и си стиснаха ръцете.

Настъпи кратък повей от аплодисменти и размахване на ръце във въздуха, след което на масата се появиха бутилка Вьов Клико и шест чаши. Ван Лун стана и превърна в шоу отварянето на бутилката, после вдигнаха тост. Всъщност имаше няколко тоста — и накрая даже имаше един за мен. Като внимателно подбираше думите, Дан Блум вдигна чашата си и ми благодари за проницателността и безграничната всеотдайност. Ханк Атууд добави, че съм бил душата на преговорите. Самият Ван Лун изрази надежда, че той и аз — след като заедно сме успели да преговаряме за най-голямото сливане в историята на корпоративна Америка — не смятаме, че преживяният опит по някакъв начин ще стесни хоризонтите ни.

Това предизвика сърдечен смях. Това също ни отпусна от главната задача на бизнеса и спокойно ни придвижи към следващия етап на вечерта — десерта (глазирани хрупкави бадемови сладки), пури и час-два безпрепятствено благоразположение. Аз допринасях изцяло за разговора, който беше на широк обхват от теми и малко шеметен, но под самата му повърхност аз, барабанейки непрекъснато по идеята си да представлявам Ню Йорк в Сената на Съединените щати, беше добила свой собствен живот — даже до такава степен, че виждах като неизбежно някъде в бъдещето да се опитам да получа номинацията на Демократичната партия за президент.

Това бяха фантазии, разбира се, но колкото повече си мислех за това, толкова повече основната идея за влизане в политиката започваше да добива смисъл за мене — защото да печеля хората на моя страна, да ги запалвам и ентусиазирам, беше моето амплоа. В крайна сметка, бях накарал тези мъже — милиардери в спортни ризи — да се състезават за моето внимание, така че колко трудно би било да спечеля вниманието на американската публика? Колко трудно би било да спечеля вниманието на необходимия процент регистрирани избиратели да гласуват за мен? Като следвам внимателно разработен план, бих могъл да се включа в разни подкомисии и избирателни комисии в рамките на пет години, а след това, кой знае?

Във всеки случай, може би имах нужда от един добър петгодишен план — нещо, в което да изгарям невероятната енергия и амбиции, с които MDT толкова лесно ме зареждаше.

Напълно осъзнавах факта, че нямам постоянно снабдяване с MDT и че запасите, които имам, заплашително намаляват, но независимо от това имах увереността, че по един или друг начин и то доста скоро, ще съм преодолял този проблем. Кени Санчес ще открие Тод Елис. Той ще има трайни запаси от медикамента. Аз някак си ще намеря достъп до тези запаси. Всичко — някак — ще се нареди…

ОКОЛО 11 ЧАСА имаше общо съгласие за приключване на срещата. Преди това беше взето решение за свикване на пресконференция на следващия ден, на която да се обяви предложеното сливане. Стратегически историята ще изтече сутринта, а пресконференцията ще се състои в късния следобед. Блясъкът от отразяването в медиите щеше да е много интензивен и щеше да създаде много напрежение, но в същото време всички го очакваха с нетърпение.

Ханк Атууд и аз все още седяхме на масата, замислено разклащайки брендито в чашите си. Другите бяха станали. Разговаряха, а въздухът се беше сгъстил от дима на пурите.

— Добре ли си, Еди?

Обърнах се, за да го погледна.

— Да. Добре съм. Защо?

— Няма причина. Просто изглеждаш, не знам, потиснат.

Усмихнах се.

— Мислех си за бъдещето.

— Е… — той протегна ръка и много леко чукна чашата си в моята… — пия за това…

Точно тогава на вратата се почука и Ван Лун, който стоеше наблизо, отиде да я отвори.

— …непосредствени и дългосрочни…

Ван Лун застана на вратата, гледайки навън, после направи движение за тишина на този, който беше пред вратата — но този, който беше там, явно не искаше да го карат да пази тишина.

После чух гласа й.

— Не, татко, наистина не мисля…

— Само малко дим от пури, за бога. Влез и поздрави.

Погледнах към вратата, надявайки се, че тя ще влезе.

— …по който и да е начин — казваше Атууд, — това е обещаната земя.

Отпих глътка от чашата си.

— Кое?

— Бъдещето, Еди, бъдещето.

Погледнах назад, разсеяно. Джини вече влизаше колебливо в стаята. Едва прекрачила прага, тя се пресегна и целуна баща си по бузата. Носеше сатенена блузка с презрамки, панталони от рипсено кадифе и държеше малка велурена чанта в лявата си ръка. Като се отдръпна от баща си, тя ми се усмихна, вдигна дясната си ръка и направи движение с пръстите си — поздрав, който мисля, че трябваше да включва и Ханк Атууд. Придвижи се малко по-навътре в стаята. Чак тогава забелязах, че Ван Лун е протегнал ръка, за да се ръкува с още някой, който вървеше след нея. Една-две секунди по-късно — и след ръкуването, което изглеждаше много енергично — на вратата се появи млад мъж, на около двайсет и пет-шест години.

Джини се ръкува любезно с Дан Блум и другите двама мъже, после се обърна. Тя застана до масата и сложи ръка върху облегалката на един празен стол, който се намираше право срещу мене.

Младият мъж и Ван Лун разговаряха и се смееха и въпреки че ми беше трудно да не гледам Джини, продължавах да гледам тях. Младият мъж носеше суичър с качулка и цип, черна тениска и джинси. Имаше черна коса и малка козя брадичка. Не бях сигурен, но ми се струваше, че го познавам. Във всеки случай в него имаше нещо, нещо в излъчването му, което ми беше познато. Той и Ван Лун като че ли се познаваха доста добре.

Върнах погледа си на Джини. Тя издърпа стола и седна. Остави чантичката си на масата и събра ръцете си, сякаш се явяваше на интервю.

— Е, господа, за какво говорим?

— За бъдещето — каза Атууд.

— Бъдещето? А знаете ли какво е казал Айнщайн за него?

— Не, какво?

Той казва: „Никога не мисля за бъдещето. То идва достатъчно бързо.“ — Тя погледна право към мен и добави: — Аз съм склонна да се съглася с него.

— Ханк.

Изведнъж Ван Лун размаха ръка към нас и даде знак на Атууд да отиде при него.

— Извинявай, миличка — каза той и направи измъчена физиономия, докато ставаше. Заобиколи масата и в този момент аз се сетих кой е младият мъж — Рей Тайнър. Както често се случва с кинозвездите, той изглеждаше малко по-различен в реалния живот. Бях чел за него във вестника предния ден. Току-що се беше върнал от Венеция, където се снимал в някакъв филм.

— Значи — каза Джини, като се оглеждаше — тук се срещат заговорниците, тайните движещи сили, разтърсващи света, в тази пълна с дим тайна стая.

Аз се усмихнах:

— Мислех, че сме в трапезарията ви.

Тя сви рамене:

— Да, но аз никога не се храня тук. Ям в кухнята. Това тук е контролният център.

Кимнах с глава към Рей Тайнър. Атууд, Блум и останалите се бяха струпали около него, а той като че ли им разказваше някаква история.

— Е, кой ръководи контролния център сега?

Тя се извъртя в стола си за момент, за да го погледне. Вглеждах се внимателно в профила й, в извивката на шията й, голите й рамене.

— О, Рей не е такъв — каза тя, като се обърна отново към мен, — той е много мил.

— Вие двамата едно цяло ли сте?

Тя опъна глава назад малко изненадана от въпроса ми.

— Ти какво, да не работиш извънредно за клюкарската страница?

— Не, просто съм любопитен. Да знам за в бъдеще.

— Както казах, господин Спинола, аз не мисля за бъдещето.

— Заради него ли не искаше да излезеш с мен?

Тя замълча. После каза:

— Не те разбирам.

Това ме озадачи.

— Какво не разбираш? — попитах аз.

— Не знам… — лицето й се промени, докато се опитваше да намери думите. — Съжалявам — трябва да е нещо инстинктивно, — но имам чувството, че когато ме гледаш, виждаш в мен някой друг.

Не знаех какво да отговоря на това. Гледах сконфузено в чашата си с бренди. Толкова ли беше явно? Джини ми напомняше за Мелиса, така беше, но до този момент не си бях дал сметка колко силно и дълбоко ми въздействаше тази прилика.

В другия край на стаята избухна смях и групата започна да се разпръсква.

Отново я погледнах.

— Аз не мисля за миналото — казах аз, опитвайки се да бъда остроумен.

— А за настоящето?

— И за него не мисля.

— Да, предполагам — каза тя, после се разсмя. — То минава твърде бързо.

— Нещо такова.

Рей Тайнър се приближи зад нея. Тя се извърна леко и изви ръката си към него. Той я пое и тя стана от стола.

— Рей, това е Еди Спинола, мой приятел. Еди, Рей Тайнър.

Пресегнах се и двамата си стиснахме ръцете.

Бях необикновено доволен, че тя ме беше представила като свой приятел.

Отблизо Рей Тайнър беше почти неестествено красив. Имаше изумителни очи и усмивка, с която би могъл да въздейства на цяла стая пълна с хора, без да си прави труда да отрони и дума.

Може би трябва да го поканя да ми стане асистент в кампанията.

ВЪРНАХ СЕ В „БОЖЕСТВЕНИЯ“ малко след дванайсет. Това щеше да е първата ми нощ в новия апартамент, но нямах на какво да спя. Всъщност нямах никакви мебели изобщо, нито легло, нито диван или етажерки, нищо. Бях поръчал някои неща, но нищо още не беше доставено.

Аз така или иначе не възнамерявах да спя много, така че нямаше голямо значение. Вместо това започнах да обикалям от една стая в друга в огромния празен апартамент — като се опитвах да се убедя, че не съм разстроен или ревнив и по никакъв начин не се чувствам отхвърлен. Джини Ван Лун и Рей Тайнър бяха прекрасна двойка — и в сравнение с групата стари бизнес пръдлювци, които пушеха пури и говореха в проценти, изглеждаха даже още по-добре.

За какво да съм разстроен?

Малко по-късно извадих компютъра си от кашона и го сложих върху един дървен сандък. Влязох в интернет и се опитах да наваксам с финансовите новини от деня.

25

НА СЛЕДВАЩАТА СУТРИН в около седем и половина бях на Четирийсет и осма улица, пишех чернови на речи и правех някои последни промени в изявлението за пресата. Като се има предвид, че до обявяването оставаха само два часа и че пазенето в тайна вече не се налагаше, Ван Лун можеше да повика някои от своите хора, за да задвижат машината на връзките с обществеността и да я подкарат. Въпреки че това беше голяма помощ, офисът беше по-задръстен от гара Гранд Централ.

Преди да изляза от апартамента си, бях взел обичайната доза MDT и дексерон — но в последната минута се върнах, разрових се във войнишката торба и взех още по едно хапче от двете. В резултат действах на пълни обороти, но установих, че моето ускорено темпо на работа започна да плаши някои от редовните хора на Ван Лун — хората, които вероятно имаха много повече опит от мен. За да избегна конфликти, аз сформирах временен офис в една от заседателните зали и вършех някои неща сам.

Към десет и половина Кени Санчес ми се обади по мобилния. Бях седнал на огромната овална маса с един лаптоп и дузина листи, разпилени пред мен, когато той звънна.

— Имам лоша новина, Еди.

Стомахът ми се присви с остро пропадащо усещане.

— Каква?

— Ами няколко неща. Открих Тод Елис, но мисля, че е мъртъв.

По дяволите.

— Какво му се е случило?

— Блъснат от кола, виновникът избягал, станало е преди седмица. Някъде около мястото, където живеел, в Бруклин.

Шибана работа.

Това изведнъж ме обля като вълна — без Тод Елис, какъв шанс имах? Къде отивах? Откъде бих започнал?

Забелязах, че Кени Санчес спря да говори.

— Ти каза, че са няколко неща — казах аз. — Какво друго?

— Отнеха ми случая.

— Какво?

— Отнеха ми този случай, дадоха ми друг. Не знам защо. Кръв пиках, много се ядосах, но нищо не мога да направя. Това е голяма агенция. Това е работата ми.

— А… кой пое случая след теб?

— Не знам. Може би никой.

— Това обичайно ли е — такова вмешателство?

— Не.

Той звучеше много ядосано.

— Вчера, след като те оставих, целия следобед работих с телефоните. Тази сутрин отивам, за да докладвам, а те ми казват, че съм им нужен за друг случай и да предам всичката документация, събрана до този момент.

Помислих за секунда за това, но какво можех да отговоря? Казах само:

— Какво друго успя да откриеш?

Той въздъхна и аз си представих как се почесва по главата.

— Ами, ти беше прав за списъка — каза той накрая. Беше невероятно.

— Какво значи това?

— За номерата в другите щати. Прав беше. Всичките тези хора изглежда са членове на култа и живеят под фалшиви имена. Повечето са болни, но успях да говоря с някои от тях. — Настъпи кратка пауза, през която го чух да въздиша отново. — От тримата, които по начало издирвах, двама са в болница, а един е в дома си и страда от остри мигрени.

От тона му можех да заключа, че макар да беше отстранен от случая, той се вълнуваше от разкритията, които беше направил.

— Не беше лесно да ги накарам да разговарят с мен, но веднъж започнех ли разговора, беше удивително. Най-дългият разговор, който имах, беше с едно момиче на име Бет Липски. Като че ли стандартната процедура в Дикеделия изисква съвършено нова самоличност — промени в метаболизма, постигнати по химичен път, пластични операции, нови „приписани“ роднини, всичко. И точно както ти каза, напредъкът в кариерата е мярката за успяваща нова личност, като 60 процента от заплащането се връща в организацията. Мамка му, това е като кръстоска между свободните масони и програмата за протекция на свидетели.

— Тя защо разговаря с тебе?

— Защото се страхува. Тобър е прекъснал всякакъв контакт с нея и тя се чувства нервна и сама. Има постоянно главоболие и не може да се съсредоточи в работата си. Не знае какво става с нея. Аз дори мисля, че не е знаела, че взема някакъв медикамент — и не исках да я извадя от равновесие, ако й кажа. Беше параноична, само защото разговаряше с мене преди всичко, но веднъж като започна, не можеше да спре.

— Как мислиш, че им дава медикамента?

— Вероятно ги поставя на някакъв режим с витамини и специални хранителни добавки, така че предполагам, някак го вмъква. И това е вероятно източникът му на власт и на предполагаемата му каризма над всичките тези хора. — Той спря. Чух как тупна с крак или удари нещо с юмрук. После каза: — Проклето да е! Аз наистина не мога да повярвам в тази гадост. Никога не съм работил по толкова интересен случай досега.

Нямах време за това сега — Кени Санчес да ме залива с професионалната си криза по телефона. Изведнъж неочаквано получих леко гадене. Поех си дълбоко дъх и го попитах дали е открил нещо за Юнайтед Лабтех.

Той отново въздъхна.

— Да, открих — каза той, — едно нещо поне, собственост е на една фармацевтична компания, Айбен-Кемкорп.

Скоро след това му казах, че трябва да затварям, защото съм на работа. Благодарих му, пожелах му късмет и се измъкнах възможно най-бързо.

Оставих телефона на масата и се изправих.

Бавно прекосих стаята и застанах до прозореца. Беше ясен, слънчев ден в Манхатън и от тук, от шейсет и втория етаж всичко, което можеше да се види, се виждаше много ясно и се открояваше, всяка забележителност, всяка архитектурна подробност — включително някои от най-биещите на очи като сградата на „Божествения“ от дясната ми страна или старият терминал Порт Оторити доста по-надолу на Осмо Авеню, където бяха офисите на Кер&Декстър. Застанал на прозореца, всъщност виждах, че целият ми живот се е проснал пред мен, като поредица от знаци в огромния микрочип на града — улични ъгли, апартаменти, магазини за хранителни стоки, за алкохол, кина. Но сега вместо по повърхността да се издълбае една по-дълбока и постоянна линия, имаше опасност малките резки да се заличат, изгладят и изчезнат.

ОБЪРНАХ СЕ И СЕ ЗАГЛЕДАХ в гладките бели стени на отсрещната страна на стаята и сивия килим и мебелите на анонимната компания. Все още не се бях предал на паниката — въпреки че със сигурност тя скоро щеше да настъпи. Пресконференцията беше насрочена за следобеда, и вече самата мисъл за нея ме изпълваше с ужас.

Но после се сетих още нещо и с праволинейността на обречен човек се вкопчих в него и не го оставях да си отиде.

Санчес беше споменал Айбен-Кемкорп. Знам, че бях чувал това име някъде много наскоро и след една-две минути си спомних къде. Бях го видял у Върнън в онзи ден — в Бостън Глоуб. Върнън очевидно четеше материали по предстоящото дело в Масачузетс, свързано с надеждността на някакъв продукт. Доколкото си спомнях, момиче в тийнейджърска възраст, което вземало трибурбазин, убива най-добрата си приятелка, след което се самоубива.

Отидох до масата и седнах пред лаптопа. Влязох в интернет и потърсих архива на Глоуб и още подробности по тази история.

Семейството на момичето завело дело срещу Айбен-Кемкорп и търсеха наказателни мерки за нанесени щети. В процеса компанията трябваше да се защити срещу обвинението, че антидепресантът е причинил „загуба на контрол върху импулсивните реакции“ и „синдрома за самоубийство“ при момичето. Дейв Моргенталър, личен адвокат по обезщетенията, трябваше да е главният адвокат, представляващ ищците и според една от статиите, които прочетох, прекарал последните шест месеца в събиране на показания под клетва от експерти, които ще свидетелстват — сред тях и учени, участвали в разработката и производството на трибурбазина, и психиатри, които ще потвърдят, че трибурбазинът е потенциално вреден.

Умът ми препускаше. Взех химикалка и започнах да нахвърлям неща върху лист хартия, опитвайки се да свържа всичката тази информация.

Айбен-Кемкорп бяха собственици на Лабтех, мястото, откъдето предполагам се получаваше MDT. Това на практика означаваше, че MDT е разработен и произвеждан от международна фармацевтична корпорация. Тази корпорация на свой ред трябваше да се пребори с високопрофилен и потенциално много съсипващ процес.

Всъщност — обърнах се пак към компютъра и влязох в една от финансовите уеб страници, и ето ти — поради неблагоприятна публичност около случая, акциите на Айбен-Кемкорп вече бяха претърпели големи загуби, бяха спаднали до 69 точки и 7/8 от високата стойност 87 и 1/4 по-рано през годината. Този публичен интерес към случая ще продължи вероятно да нараства с наближаване датата на процеса. Намерих голям брой статии, които със сигурност напипваха ключовите моменти в случая — ако човешкото поведение се свързва главно с наличието на синапсис и сератонин, тогава къде се вписва свободната воля в картината? Къде свършва личната отговорност и откъде започва химията в мозъка?

Айбен-Кемкорп накратко казано, беше в много уязвима позиция.

Аз също, разбира се, но това което се питах в момента, беше как да се възползвам от Айбен-Кемкорп с всичко, което знам за MDT. Да ги накарам да ме снабдяват с MDT в отплата, че няма да кажа нищо на Дейв Моргенталър, може би?

Станах и започнах да се разхождам из стаята.

Струваше ми се, че ако в съда се получи информация за продукт на Айбен-Кемкорп, който дори не е бил тестван, и вече е причинил голям брой смъртни случаи, това би имало унищожителен ефект върху цените на акциите на компанията. Това беше една наистина високорискова опция, но при създалите се обстоятелства може би единственият избор, който ми оставаше.

Минах отново покрай прозореца, но този път не погледнах навън. След като дълго размишлявах, реших, че първата най-практическа стъпка би била да осъществя контакт с Дейв Моргенталър. Ще трябва да съм предпазлив в подхода си към него, но за да представя достоверна заплаха за Айбен-Кемкорп, щеше да ми е необходимо да обработя Моргенталър за съкрушителния удар. Трябва така да го подготвя, че да мога да го пусна в действие в последния момент.

Направих някои запитвания и намерих телефона на офиса му в Бостън. Позвъних веднага и поисках да разговарям с него, но той отсъстваше за целия ден. Оставих номера на мобилния си телефон със съобщение: че имам „взривяваща“ информация за Айбен-Кемкорп и искам да се срещна и да разговарям с него колкото е възможно по-скоро.

Когато оставих телефона, се опитах отново да работя, да пренасоча вниманието си към сделката MCL-Абраксас и пресконференцията този следобед, но беше много трудно. Мислите ми непрекъснато се връщаха към преживяното през последните няколко седмици и ми се искаше да бях направил едно или друго — искаше ми се, например, да бях проучил Дик Тобър малко по-рано, което може би щеше да ми помогне да се свържа с Тод Елис преди да напусне Юнайтед Лабтех…

После започнах да се питам дали има някаква връзка между неговата смърт и тази на Върнън. Но каква полза имаше? Дали смъртта на Тод Елис е била случайна или не, този канал беше вече затворен за мене. Нямах друг избор освен да измисля някаква алтернатива.

Отидох пак до прозореца и се загледах в сградите отсреща — взирах се в тези огромни вертикални плоскости от стомана и стъкло, гледах към улиците под тях и миниатюрните струйки от хора и трафик. Много скоро този град ще загъмжи от новината за сливането, аз ще съм там, когато новината се пръкне. Но в момента се чувствах далече от това. Имах чувството, че съм влязъл в някакъв объркан сън, съзнавайки някак, че никога няма да мога да изляза от него…

ТОВА ЧУВСТВО СЕ ЗАСИЛИ още повече в момента, когато ми се обадиха от един от другите офиси да отида за последни доуточнявания преди пресконференцията. Организирана, трябва да се признае, за много кратко време от един от служителите на Взн Лун, пресконференцията щеше да се състои в пет часа в един хотел в центъра на града. Толкова знаех, но сега като разбрах в кой хотел, в стомаха ми се върна острото усещане за потъване.

— Добре ли си?

Това беше един от служителите. Вдигнах очи и погледнах към него, като в същото време улових отражението си в едно огледало, което се намираше на страничната стена в офиса.

Лицето ми беше мъртвешки бледо.

— Да — казах аз. — Добре съм, само… нещо моментно, мисля…

Обърнах се и побързах да изляза от офиса, влязох в мъжката тоалетна и отидох право към една от мивките.

Наплисках лицето си със студена вода.

Пресконференцията щеше да се състои в хотел Клифдън.

ВАН ЛУН И АЗ ПРИСТИГНАХМЕ към три и половина, а там вече кипеше доста голямо оживление. Първото изтичане на информация за медиите, че нещо предстои да се случи, беше направено рано през деня, след като Ван Лун беше телефонирал на няколко много внимателно подбрани хора и им беше казал да отменят каквито ангажименти имат за по-късния следобед. Имената Атууд и Блум бяха споменати в същия контекст и това беше достатъчно, за да забушува луд огън от слухове и предположения. Изпратихме изявлението за пресата един час по-късно. После телефоните започнаха да звънят и не спряха.

Клифдън представляваше четирийсет и пет етажна кула, която се издигаше от реставрираната забележителна сграда на Петдесет и шеста улица, точно до Медисън Авеню. Това беше луксозен хотел с над 800 стаи, както и с напълно оборудвани бизнес помещения. От фоайето се влизаше в остъклено предверие, а след него имаше още една приемна, в която щяхме да проведем пресконференцията.

Докато Ван Лун отговаряше на мобилния си телефон, аз много внимателно огледах фоайето, но честно казано, не открих нищо познато. Въпреки че в мен се таеше особено чувство на безпокойство, стигнах до твърдото заключение, че никога не съм бил тук преди.

Ван Лун приключи разговора. Влезе в остъкления салон и докато го прекосявахме, на три пъти различни журналисти се обърнаха с въпроси към него. Той разговаряше с тях чаровно и шеговито, но не им каза нищо повече от това, което те вече бяха чули или за което бяха чели в изявлението. Вътре в конферентната зала кипеше работа, техниците поставяха камерите и тестваха звука в противоположния край. Малко по-навътре в залата, служители на хотела оформяха редове от сгъваеми столове, а най-отпред имаше подиум с две големи маси от двата му края. Зад тях имаше монтирани стойки, всяка със съответното лого на компаниите, MCL-Парнасус и Абраксас.

Стоях известно време в дъното, докато Ван Лун се консултираше в средата на залата с един от постоянните си хора. Зад мен чух двама от техниците да разговарят, докато се справяха с жиците и кабелите.

— …заклевам ти се, фраснал я отзад в тила.

— Тук ли?

— С някакъв тъп предмет. Ти не четеш ли вестници? Била мексиканка. Женена за някакъв художник.

— Да, сега си спомням. Ужас. В този хотел ли е станало?

Преместих се близо до вратите — така че да не мога да ги чувам. После бавно излязох от конферентната зала и отидох в остъкленото предверие.

Едно от нещата, които много ясно си спомних от онази нощ — някъде към края й, във всеки случай, — беше, че вървях по един пуст коридор в някакъв хотел. Все още беше пред очите ми — ниския таван, мокета на тъмно сини и яркочервени шарки, стените с цвят на магнолия, облицованите с бук врати, които се изнизваха покрай мен от двете ми страни…

Аз просто не си спомнях нищо повече.

Прекосих приемната и се отправих към фоайето. Пристигаха още хора и въздухът беше натежал от очакване. Аз зърнах човек, когото познавах и исках да избегна, затова се шмугнах към асансьорите в противоположния край на регистратурата. Но след това, сякаш теглен от някаква неустоима сила, всъщност последвах две жени и влязох с тях в асансьора. Едната от тях натисна бутона за техния етаж и ме погледна въпросително, докато пръстите й кръжаха пред таблото.

— Петнайсети — казах аз. — Благодаря.

Моето тревожно състояние се смеси свободно и някак противно с аромата на скъп парфюм и интимността, с която се изпълва всяко пътуване в асансьор и която никой не признава. Докато с леко жужене се изкачвахме нагоре, усетих че, стомахът ми започва да се разбърква и трябваше да се облегна на стената, за да се задържа. Когато вратата се плъзна и се отвори на петнайсетия етаж, аз се втренчих в недоумение в стената с цвят на магнолия. Като бързо минах покрай една от жените, излязох, стъпвайки с олюляване върху мокета с тъмносини и яркочервени шарки.

— Приятна вечер.

Обърнах се и докато двете жени се скриваха от погледа ми със затварянето на вратата, измънках нещо в отговор.

Останал сам в празния коридор, изпитах нещо подобно на истински ужас. Бил съм тук преди. Беше точно както си го спомнях — нисък, широк коридор… в пищни цветове, луксозен, дълбок и дълъг като тунел. Но това беше всичко, което можех да си спомня. Изминах няколко крачки и спрях. Застанах с лице срещу една от вратите и се опитах да си представя как изглежда стаята отвътре, но нищо не се сетих. Продължих да вървя, отминавайки врата след врата от двете ми страни, докато накрая в самото дъно на коридора стигнах до една, която беше леко открехната.

Спрях, а сърцето ми биеше силно, докато стоях там и надничах през пролуката, оглеждайки това, което можеше да се види — края на едно двойно легло, стол, всичко в блестящ кремав цвят.

Леко бутнах вратата с крак, отворих я още малко и отстъпих назад. В рамката на вратата виждах същото, типична хотелска стая, но после изведнъж, поглеждайки през рамката отляво надясно, видях една висока, тъмнокоса жена с дълга черна рокля. Тя беше хванала главата си с ръце, а отстрани по лицето й шуртеше кръв. Сърцето ми застина, отстъпих назад, зави ми се свят и се свлякох надолу, опрян в стената с цвят на магнолия. После станах и със залитане тръгнах по коридора, обратно към асансьорите.

Изминаха една-две минути без да мога да направя каквото и да е. Сърцето ми все още беше като изместено и сякаш щеше да спре. Ръцете ми трепереха. Облегнат на стената, гледах в мокета. Наситените цветове сякаш пулсираха, шарките сякаш бяха живи и се движеха.

Накрая се изправих и стигнах до асансьорите, но ръката ми все още трепереше, когато се пресегнах да натисна бутона за надолу.

КОГАТО СЕ ВЪРНАХ, в конферентната зала бяха пристигнали много хора и атмосферата беше френетична. Придвижих се напред, където една група от хора на MCL се беше събрала и всички разговаряха оживено.

Изведнъж чух гласа на Ван Лун, който се приближаваше към мен иззад гърба ми.

— Еди, къде беше?

Обърнах се. На лицето му беше изписана истинска изненада.

— Господи, Еди, какво се е случило? Ти… изглеждаш сякаш си видял…

— Призрак?

— Ами, да.

— Малко съм стресиран от всичко това, Карл, това е. Просто ми трябва мъничко време.

— Виж, Еди, не се притеснявай. Ако някой тук заслужава малко почивка, то това си ти. — Той сви юмрук и протегна ръка в израз на солидарност. — Както и да е, ние нашата работа сме я свършили. За момента. Прав ли съм?

Кимнах.

Ван Лун беше грабнат от един от хората му, за да разговаря с някого в отдалечения край на подиума.

През следващите два часа се носех в някаква полуосъзната мъгла. Движех се, разговарях с хора, но не си спомням нито един от разговорите. Сякаш всичко беше с предварителна хореография и автоматизирано.

Когато започна същинската пресконференция, видях, че съм се озовал на подиума, застанал зад хората на Абраксас, които бяха насядали на масата от дясната страна на подиума. В дъното на стаята — и над морето от 300 и повече глави, имаше фаланга от репортери, фотографи и видеооператори. Събитието щеше да се предава на живо по няколко канала, а имаше покритие и в интернет, и по сателита. Когато Ханк Атууд се качи на подиума, изведнъж се чу нещо като артилерийски огън от щракането на фотоапаратите от дъното на залата — щракане, бръмчене, включване на светкавици — и този шум продължи без прекъсване по време на цялата пресконференция, не преставаше дори по време на сесията въпроси — отговори, която последва накрая. Аз не се заслушах в нито една от речите, макар че бях помагал за написването на някои от тях, разпознавах откъслечни фрази и изрази, но непрекъснатото повтаряне на думи като „бъдеще“, „трансформация“, и „възможност“ само засилваха чувството за нереалност, което изпитвах за всичко, случващо се около мен.

ТЪКМО КОГАТО Дан Блум се качваше на подиума, мобилният ми телефон иззвъня. Бързо го извадих от джоба на сакото и отговорих.

— Ало… Еди Спинола ли е?

Едва се чуваше.

— Да.

— Тук е Дейв Моргенталър от Бостън. Получих съобщението ви от тази сутрин.

Закрих другото си ухо.

— Вижте, изчакайте за секунда.

Изместих се вляво, минах през една врата малко по-надолу, която водеше към една тиха част извън остъкления салон.

— Господин Моргенталър?

— Да.

— Кога можем да се срещнем?

— Кой сте вие? Аз съм много зает — защо ще губя време да се срещам с вас?

Колкото можех най-сбито му подхвърлих историята за един много силен, нетестван и потенциално смъртоносен медикамент от лабораторията на компанията, срещу която той ще застане в съда. Не казах нищо конкретно и не описах ефекта от медикамента.

— Нищо от това, което казахте до тук, не можа да ме убеди — каза той. — Откъде да знам дали не сте някой откачен? Как мога да знам дали не сте си измислили този боклук?

В тази част на салона осветлението беше слабо и единствените хора наоколо бяха двама възрастни мъже, потънали в разговор. Седяха на една маса, близо до огромна палма в саксия. Зад мене, чувах гласовете, резониращи от конферентната зала.

— MDT не може да се измисли, господин Моргенталър. Този боклук е истински, вярвайте ми.

Настъпи пауза, доста дълга, след която той каза:

— Какво?

— Казах, че не можете…

— Не, името. Какво казахте му е името?

Мамка му, не трябваше да казвам името.

— Ами, това е…

— MDT… вие казахте MDT. — В гласа му се долови припряност. — Какво е това, умно хапче?

Поколебах се преди да кажа още нещо. Той знаеше за него или поне беше чувал нещо за него. И явно искаше да научи повече.

Попитах:

— Кога можем да се срещнем?

Този път не се поколеба.

— Мога да взема ранен полет утре сутринта. Нека се срещнем, да речем… в десет?

— Добре.

— Някъде на открито. На Петдесет и девета улица? Пред Плаза?

— Добре.

— Аз съм висок и…

— Виждал съм снимката ви в интернет.

— Чудесно. Добре. Ще се видим утре сутрин тогава.

Затворих телефона и бавно тръгнах обратно към конферентната зала.

Атууд и Блум бяха заедно на подиума и отговаряха на въпроси. На мен все още ми беше трудно да се концентрирам върху случващото се, защото малкият инцидент на петнайсетия етаж — халюцинация, видение, каквото беше — беше все още в съзнанието ми и блокираше всичко останало. Не знам какво се беше случило между мен и Донатела Алварес в онази нощ, но сега подозирах, с чувство за вина и несигурност, че това беше само върхът на един много голям айсберг.

СЛЕД КАТО СЕСИЯТА с въпроси и отговори приключи, тълпата започна да се разпръсква, но от това мястото стана по-хаотично от всякога. Журналисти от Бизнес уик и Тайм се носеха наоколо и търсеха хора за коментари, шефовете се потупваха един друг по гърбовете и се смееха. В един момент Ханк Атууд мина покрай мене и ме потупа по гърба. После се обърна и с протегната ръка и показалец посочи към мен.

— Бъдещето, Еди, бъдещето.

Аз се усмихнах едва и той изчезна.

Хората на „Ван Лун & Съдружници“ се канеха да отидат някъде на вечеря, да отпразнуват, но аз не бих могъл да издържа това. Със събитията от деня дотук бях натрупал достатъчно вълнения, които да предизвикат страхова атака с пълна сила и не исках да извърша нещо глупаво, което да я ускори.

Затова, без да промълвя дума на някого, се обърнах и излязох от конферентната зала. Прекосих остъкления салон и фоайето и просто излязох от хотела от страната на Петдесет и шеста улица. Вечерта беше топла и въздухът беше наситен с приглушения тътен на града. Стигнах до Пето Авеню и застанах до Тръмп тауър, като гледах към трите пресечки по посока на Петдесет и девета улица — към Големия армейски площад и ъгъла на Сентрал Парк. Защо Дейв Моргенталър иска да се срещнем там? На такова открито място?

Обърнах се и погледнах в обратната посока към потоците от трафик, потъващи и издигащи се, и към паралелните редици на сградите, които се изнизваха към някаква невидима обща точка.

Поех натам. Мина ми през ума, че Ван Лун може да се опита да ме потърси, затова извадих мобилния си телефон и го изключих. Продължих да вървя по Пето и накрая свих надясно по Трийсет и четвърта улица. След няколко пресечки бях стигнал до, предполагам, новия ми квартал — който беше какво? Челси? Гармънт Дистрикт? Кой, по дяволите, можеше да знае вече?

Спрях пред един опушен бар на Десето Авеню и влязох вътре.

Седнах на бара и си поръчах Джак Даниелс. Заведението беше почти празно. Барманът ми сипа уискито и се върна в дъното, за да гледа телевизия. Телевизорът беше монтиран високо на стената точно над вратата, която водеше към тоалетната и предаваше някакъв сапунен сериал. След около пет минути — през което време той се засмя само веднъж — барманът взе дистанционното и започна да привключва от един канал на друг. В един момент ми се мярна логото на MCL-Парнасус и казах:

— Чакай, върни на предния канал за секунда.

Той превключи обратно и после погледна към мен, все още насочил дистанционното към телевизора. По новините показваха кадри от пресконференцията по повод обявеното сливане.

— Задръж тук за минутка — казах аз

— Първо за секунда, сега за минута, господи — каза той нетърпеливо.

Погледнах го.

— Само тази част, става ли? Благодаря.

Той остави дистанционното върху бара и вдигна ръце нагоре. После и двамата насочихме вниманието си към екрана.

Дан Блум беше на подиума и докато гласът на репортера описваше мащаба и важността на предложеното сливане, камерата се изви бавно надясно, обхващайки всички от управата на Абраксас, седнали на масата. Зад тях ясно се виждаше логото на компанията, но това не беше единственото, което можеше да се види. Имаше още няколко души отзад, застанали прави, и един от тях бях аз. Докато камерата се движеше от ляво на дясно, аз минах през екрана от дясно на ляво и изчезнах. Но в тези няколко секунди човек можеше да ме види много ясно, като в редица от хора при разпознаване в полицията — лицето ми, очите ми, синята ми вратовръзка и тъмносивият ми костюм.

Барманът ме погледна, очевидно схванал нещо. После се обърна към екрана, но те вече се бяха върнали в студиото. Погледна ме отново с тъпо изражение на лицето. Аз вдигнах чашата си и я пресуших.

— Вече може да смениш канала — казах аз.

После сложих една двайсетачка на бара, станах от стола и си тръгнах.

26

На СЛЕДВАЩАТА СУТРИН ВЗЕХ ТАКСИ ДО Петдесет и девета улица и през целия път репетирах какво ще кажа на Дейв Моргенталър. За да задържа интереса му и да спечеля малко време, ще трябва да му обещая мостра на MDT. После ще съм в позиция да се свържа с някого от Айбен-Кемкорп. Надявах се още, че като разговарям с Моргенталър, може би ще получа някаква идея кого трябва да потърся в Айбен-Кемкорп. Стигнах до Големия армейски площад в десет без десет и започнах да се разхождам наоколо като от време на време поглеждах към хотела. В мислите си вече бях оставил зад гърба си Ван Лун и сливането — поне за момента.

В десет и пет до тротоара спря такси и един слаб висок мъж някъде около петдесетте слезе от него. Познах го веднага от снимките, които бях виждал в архивните статии в интернет. Тръгнах към него и въпреки че ме видя да се приближавам, той огледа мястото за някои други възможни кандидати. После погледна пак към мен:

— Спинола? — попита той.

Аз кимнах и подадох ръка.

— Благодаря, че дойдохте.

Ръкувахме се.

— Дано си струва.

Косата му беше смолисточерна и гъста, носеше очила с тежки рамки. Изглеждаше изморен и имаше някакво виновно изражение на лицето. Беше облечен в черен костюм и шлифер. Денят беше облачен и малко ветровит. Тъкмо се канех да предложа да потърсим някакво заведение или дори да отидем в Дъбовата стая, но Моргенталър имаше друго предвид.

— Хайде, да вървим — каза той и тръгна по улицата за към парка. Аз се поколебах, но после се изравних с него.

— Разходка в парка ли? — попитах аз.

Той кимна, което значеше „да“, но не каза нищо, нито погледна към мен.

Като вървяхме бързо и в пълно мълчание, слязохме надолу по стълбите, за да влезем в парка, минахме покрай езерото, после нагоре по Уолманринг, накрая стигнахме до Шийпмедоу. Моргенталър избра пейка и седнахме с лице към линията на хоризонта в Южната част на Сентрал парк. Там, където бяхме седнали, беше много открито и неприятно ветровито, но нямаше да се оплаквам.

Моргенталър се обърна към мен и попита:

— Добре, за какво става дума?

— Ами, както казах… MDT.

— Какво знаеш за MDT и къде за първи път си чул за него?

Неговият маниер беше много директен и очевидно смяташе да ме разпитва, както би разпитвал свидетел. Реших да приема играта, докато го докарам в положение, откъдето да не може да продължи. По начина, по който отговарях на въпросите му, ми дойдоха на ум няколко ключово важни идеи, с които да го парирам. Първата беше, че знаех за какво говоря. Описах му действието на MDT с почти клинични подробности. Той беше очарован от това и имаше свързани с него въпроси — което също потвърди, че и той знае за какво говори, поне що се отнася до MDT. Дадох му да разбере, че мога да предоставя имената на може би дузина хора, които са го вземали, спря ли са в последствие и сега страдат от остри синдроми в резултат на прекъсването. Ще има достатъчно случаи, за да се установи ясен модел. Дадох му да разбере, че мога да предоставя имената на хора, които са вземали MDT и впоследствие са починали. Накрая, дадох да се разбере, че мога да предоставя мостри от самия оригинален медикамент за анализи.

Като стигнахме до този момент, видях, че Моргенталър много се развълнува. Всичко, което му бях казах, щеше да бъде като динамит, ако го предоставеше в съда — но, разбира се, в същото време аз бях дразнещо неконкретен. Ако си тръгнеше сега, би си тръгнал само с една интересна история — и точно така исках да са нещата между нас.

— И какво следва? — попита той. — Как ще процедираме? — после добави с възможно най-лекия намек за презрение в гласа — Ти каква полза имаш от това?

Направих пауза, после се огледах. Виждаха се някакви хора, които бягаха за здраве, други бутаха бебешки колички. Трябва да го държа заинтригуван, без всъщност да му давам нищо — поне за сега. Аз също трябваше да разчопля мозъка му.

— Ще стигнем до това — казах аз, повтаряйки като ехо думите на Кени Санчес, — но първо, кажи ми ти откъде знаеш за MDT.

Той кръстоса крака, скръсти ръце и се облегна назад.

— Натъкнах се на него — каза той — в хода на разследването, свързано с разработката и тестовете на трибурбазина.

Почаках да каже още нещо, но като че ли това щеше да е всичко.

— Виж, Моргенталър — казах, — аз отговорих на всичките ти въпроси. Нека изградим малко взаимно доверие.

Той въздъхна, едва успявайки да скрие нетърпението си.

— Добре — каза той, приемайки ролята на вещо лице. — Докато вземах показания, свързани с трибурбазин, разговарях с много настоящи и бивши служители на Айбен-Кемкорп. Когато ми описаха процедурата за клинични изпитания, естествено беше тези хора да ми дадат някои примери, да направят сравнение с други медикаменти.

Той пак се приведе напред, явно чувствайки се неудобно, че трябва да върши това.

— Няколко души в този контекст цитираха поредица тестове, правени с антидепресанти в началото на седемдесетте години — тестове, които се оказали катастрофално лоши. Човекът, който отговарял за провеждането на тези тестове, е д-р Раул Фурстен. Той бил в изследователския отдел на компанията от края на петдесетте години и работел по тестването на LSD. Твърдяло се, че този нов медикамент засилва умствената дейност — поне до известна степен — и по онова време явно Фурстен непрекъснато давал израз на огромните си надежди за него. Говорел за политика на съзнанието, най-добрата и най-брилянтната, отправял поглед в бъдещето, глупости от този род. Не забравяй, че това става в началото на седемдесетте, което на практика е все още шейсетте години.

Моргенталър въздъхна отново и издиша, сякаш смалявайки се от това действие. После се намести на пейката и зае по-удобно положение.

— Както и да е — продължи той, — имало някои сериозни негативни реакции към медикамента. Хората очевидно ставали агресивни и ирационални, някои дори страдали от загуба на памет. Един човек ми довери, че имало смъртни случаи, които били покрити. Тестовете били прекратени, а медикаментът MDT-48 бил спрян. Фурстен се пенсионирал и очевидно се пропил до смърт в разстояние на една година. Никой от хората, с които разговарях, не може да докаже това, никой не потвърждава нищо. Всичко почива само на слухове, което, разбира се, в контекста на това, което се опитвам да направя, не ми върши никаква работа.

— Независимо от това, разговарях с някои други хора от странния, прекрасен свят на невропсихофармакологията — опитай се да изговориш това, когато си на няколко питиета — хора, които ще останат безименни, и изведнъж, в средата на осемдесетте започват отново да се носят слухове, че работата върху MDT е подновена. Това са само слухове, не забравяй… — той се обърна и ме погледна — …но сега, от това, което ти ми казваш, излиза, че това нещо се разпространява по улиците.

Кимнах, мислейки си за Върнън, Дик Тобър, Генади. Като бях съвсем уклончив по отношение на източниците си, аз не споменах на Моргенталър нищо за Тод Елис и за неофициалните тестове, които той беше провеждал, изнасяйки медикамента от Юнайтед Лабтех.

Поклатих глава.

— Казваш средата на осемдесетте години?

— Да.

— И тези тестове ще да са… неофициални?

— Очевидно.

— Кой отговаря сега за изследователската работа в Айбен- Кемкорп?

— Джером Хейл — каза той, — но не вярвам той да има нещо общо с това. Той е твърде почтен.

— Хейл? — казах аз. — Някаква роднинска връзка?

— О, да — каза той и се разсмя, — те са братя.

Затворих очи.

— Той работел с Раул Фурстен в началото — продължи Моргенталър. — Поел поста от него, всъщност. Но трябва да е имало някой друг, който е вършел всичко под негово ръководство, защото Хейл сега е повече човек от ръководството. Както и да е, няма значение, става дума за Айбен-Кемкорп — тази фармацевтична компания, която укрива информация заради печалби. Това е случаят, по който работим. Те са манипулирали информацията при тестването на трибурбазина и ако успея да докажа, че са направили същото с MDT и докажа ли модел на поведение… с тях е свършено.

Моргхенталър си позволи да покаже вълнение при мисълта, че може да спечели делото, но аз не можех да повярвам, че във въодушевлението си с такава лекота беше подминал факта, че Джером Хейл и Кейлъб Хейл са братя. Последиците от това ми изглеждаха огромни. Кейлъб Хейл беше започнал кариерата си във ФБР в средата на 60-те години. Докато работех по Нова светлина върху периода от Хейт-Ашбъри до Силиконовата долина, бях изчел всичко за изследователската дейност и разработките на ФБР, и как проектите МК-ултра тайно са финансирали изследователски програми на различни американски фармацевтични компании.

Цялото нещо изведнъж доби непосилно тежък, предизвикващ главоболие размер. Също така осъзнах колко далече съм стигнал.

— Така, господин Спинола, аз се нуждая от помощта ти. Ти от какво се нуждаеш?

Въздъхнах.

— От време. Нужно ми е повече време.

— За какво?

— За да помисля.

— Какво има тук за мислене. Тези ненормалници са…

— Разбирам, но не в това е всъщност проблемът.

— Какъв е проблемът, пари ли?

— Не — отхвърлих енергично и поклатих глава.

Той не беше очаквал това, очевидно предполагайки през цялото време, че искам пари. Усетих нарастващата му нервност, сякаш изведнъж беше осъзнал, че има опасност да ме изгуби.

— За колко време си в града?

— Трябва да се прибера довечера, но…

— Нека ти звънна след ден-два.

Той се поколеба, не знаеше как да отговори.

— Виж, защо не…

Реших да го прекъсна. Не ми харесваше да постъпвам така, но нямах избор. Наистина трябваше да се махна от тук и да мисля.

— Ще дойда до Бостън, ако е необходимо. С всичко. Само… нека ти се обадя след ден-два, става ли?

— Добре.

Станахме. Тръгнахме обратно към Източния край на Петдесет и девета улица.

Този път аз режисирах мълчанието, но след няколко момента се сетих нещо и исках да го попитам за него.

— Този случай, по който работиш — казах аз, — с момичето, което е вземало трибурбазин?

— Да?

— Тя… искам да кажа, тя наистина ли е убиец?

— Това е, което Айбен-Кемкорп искат да докажат. Искат да открият нещо в семейството, лоша семейна среда, малтретиране, всичко, което може да послужи за мотивация. Фактите, обаче, показват друго, всички, които я познават — говорим все пак за деветнайсетгодишна студентка — всеки, който я познава, казва, че е най-милото, най-умното момиче, което са срещали.

Стомахът ми започна да се бунтува.

— В общи линии искаш да кажеш, че причината е в трибурбазина, а не в нея.

— До този извод стигам, да — химически детерминизъм срещу морала.

Беше едва средата на деня, но небето беше толкова облачно, че придаваше някакво транно, почти раздразнително качество на светлината.

— Вярваш ли, че е възможно — попитах аз — този медикамент да вземе връх над нашата същност и да ни накара да вършим неща, които иначе не бихме вършили?

— Няма значение какво мисля аз. Важното е какво мисли съдът. Освен ако Айбен-Кемкорп не постигнат споразумение. Като при това положение няма да има никакво значение кой какво мисли. Аз обаче ще ти кажа едно нещо, не бих искал да съм в това жури.

— Защо?

— Ами, поканват те за съдебен заседател и ти си казваш, хубаво, за няколко седмици ще се откъсна от скапаната си работа, след това обаче ти натрисат да вземаш решение за нещо от такава голяма величина. Не ти трябва такова нещо.

Продължихме да вървим в мълчание. Като стигнахме обратно до Големия армейски площад, му казах отново, че ще му се обадя по телефона.

— След ден-два, нали? — попита той. — И моля те направи го, това наистина може много да промени нещата. Не искам да те препирам, но…

— Знам — казах аз твърдо. — Знам.

— Добре — той вдигна ръце. — Просто… ми се обади.

Започна да се оглежда за такси.

— Един последен въпрос — казах аз.

— Да?

— Защо беше всичко това, среща на открито, пейка в парка?

Той ме погледна и се усмихна.

— Имаш ли представа срещу каква мощна структура съм изправен в лицето на Айбен-Кемкорп? И за какви пари става въпрос?

Свих рамене.

— „Неимоверно“ и за двете неща. — Той протегна ръка и спря едно такси. — Аз съм под непрекъснато наблюдение от страна на тези хора. Знаят всичко което правя, подслушват телефоните ми, четат електронната ми поща, следят пътуванията ми. Мислиш, че сега не ни наблюдават ли?

Таксито спря до тротоара. Докато се качваше в него, Моргенталър се обърна към мен и каза:

— Знаете ли, господин Спинола, може би не разполагате с толкова много време, колкото си мислите.

ГЛЕДАХ КАК ТАКСИТО се отдалечава и изчезва в потока на трафика на Пето Авеню. После аз самият поех в същата посока, като вървях бавно, все още чувствайки леко гадене — не на последно място, защото разбрах, че планът ми беше неосъществим. Моргенталър може и да беше малко параноичен, но въпреки това беше ясно, че да заплашваш с твърда игра огромна фармацевтична компания изобщо не беше добра идея. Преди всичко към кого бих се обърнал? Брата на министъра на отбраната? Освен че от това нещата ставаха много сложни, не виждах преди всичко как компания от категорията на Айбен- Кемкорп ще се поддаде на изнудване, не и с всичките средства, които имаха на свое разположение. Това на свой ред ме накара да си припомня как беше умрял Върнън и как Тод Елис беше напуснал Юнайтед Лабтех, след което удобно беше прегазен от кола. Какво се беше случило? Дали са открили малката измама на Тод, източването на MDT и пласирането му навън? Може би Моргенталър не беше параноик все пак, но ако нещата наистина стояха така, аз ще трябва да измисля друг план — нещо, най-малкото, не толкова дръзко.

Стигнах до Петдесет и седма улица и докато я пресичах, се огледах. Спомних си, че едно от най-първите ми причернявания се беше случило тук, след първата вечер, прекарана в библиотеката на Ван Лун. Няколко пресечки по-нататък, на Парк Авеню. Получих виене на свят, препънах се и без никакво обяснение се озовах една пресечка по-надолу, на Петдесет и шеста улица. После си помислих за голямото тъмно петно от загуба на памет, което имах на следващата вечер — когато бих с юмруци онзи човек в Конго долу на Трибека, след това момичето в сепарето, после Донатела Алварес, после петнайсетият етаж на хотел Клифдън…

Нещо наистина много лошо се беше случило в онази нощ и само мисълта за това сега ми причиняваше режеща болка под лъжичката.

Но после ми мина през ума… цялата последователност — MDT, засилена умствена способност, тъмни петна — губене на памет, липса на контрол върху импулсивните действия, агресивно поведение, дексерон за противодействие на тъмните петна, още MDT, още по-засилена умствена способност — всичко това беше свързано с химията на мозъка. Може би привеждането на човешкото поведение под общ знаменател, с което Моргенталър възнамеряваше да пледира пред журито, беше основателно, може би всичко се свеждаше до молекулярно взаимодействие, може би ние бяхме просто едни машини.

Но ако това беше случаят, ако мозъкът беше просто един химически програмен продукт, програма, която работи в мозъка — и фармацевтични продукти като трибурбазин и MDT са просто пренаписани програми — тогава какво може да ме спре да науча как действа всичко това? Като използвам останалото ми количество от MDT-48, можех през следващите няколко седмици да префокусирам способностите си и да се концентрирам върху механиката на човешкия мозък. Можех да изуча неврология, химия и фармакология и даже — бог да ми е на помощ — невропсихофармакология…

Тогава какво може да ме спре да произведа мое собствено MDT? Имаше много нелегално работещи химици по времето на LSD, хора, кривнали от пътя, за да задоволят нуждата от култивиран медикамент в медицинските или фармацевтични общности, създавайки свои собствени лаборатории в бани и мазета из цялата страна. Със сигурност не бях химик, но преди да започна да вземам MDT, не бях и брокер — всъщност, далече бях от това. Въодушевен от перспективата да се захвана с това, ускорих крачките си. На Четирийсет и осма улица имаше книжарницата Барнс & Нобъл. Мислех да се отбия в нея, да взема някои учебници, после да се кача на някое такси и да се върна право в „Божествения“.

Като минавах покрай един щанд с вестници видях заглавието на един от тях, отнасящо се до предложението за сливане между MCL и Абраксас и си спомних, че мобилният ми телефон е все още изключен. Докато се спусках надолу, го извадих и проверих съобщенията. Имаше две от Ван Лун, първото много озадачено, второто с леко раздразнение. Ще трябва да разговарям с него скоро и трябва да измисля някакво предварително извинение за отсъствие през следващите няколко седмици. Не можех просто да го пренебрегна. В края на краищата дължах на човека почти десет милиона долара.

ПРЕКАРАХ ЕДИН ЧАС в Барнс & Нобъл, преглеждайки университетски учебници — огромни томове с дребен шрифт със схеми и диаграми и плетеници от изписани с курсив термини на латински и гръцки. Накрая се спрях на осем книги със заглавия Биохимия и поведение, том първи, Принципни положения в неврологията и Кората на главния мозък, платих ги с кредитна карта и излязох от магазина, приведен под тежестта на две изключително тежки торби, по една във всяка ръка. Взех такси на Пето Авеню тъкмо когато започваше да вали. Докато стигнем до „Божествения“ започна да вали като из ведро и през десетте секунди, които ми трябваха, за да пресека площада и да стигна до главния вход на сградата, бях целият прогизнал. Но това не ме притесняваше — бях развълнуван и нямах търпение да стигна до апартамента си и да се захвана с тези учебници.

Когато влязох вътре, докато пресичах фоайето, мъжът на рецепцията, Ричи, ми махна с ръка.

— Господин Спинола. Здравейте. Аз… пуснах тези момчета да влязат.

— Моля?

— Пуснах ги да влязат. Тръгнаха си преди около двайсет минути.

Приближих се до бюрото му.

— За какво говориш?

— Тези момчета, които каза, че щели да ти доставят нещо. Бяха тук.

Пуснах торбите на пода и го погледнах.

— Нищо не съм ти казвал за момчета, които ще ми доставят… нещо. Какво ми говориш?

Той преглътна и изведнъж стана много нервен.

— Господин Спинола, ти… ти ми звънна преди около час и каза, че някакви хора ще дойдат да доставят нещо, да им дам ключа.

— Аз съм ти звъннал?

— Да.

Вода се стичаше от косата ми и падаше отзад върху яката на ризата ми.

— Да — повтори той сякаш да увери самия себе си. — Линията беше лоша, и вие сам казахте, че е от мобилния ви телефон…

Вдигнах торбите и забързах към асансьорите.

— Господин Спинола?

Не му обърнах внимание.

— Господин Спинола? Изяснихме ли нещата?

Влязох в асансьора, натиснах бутона и докато кабинката се изкачваше нагоре до шейсет и осмия етаж, усещах биенето на сърцето си толкова силно, че трябваше да си поемам дълбоко дъх и на два пъти удрях с юмрук по ламперията, за да се стабилизирам. После прокарах ръка през косата си и разтърсих глава. Навсякъде се разпръснаха капки вода.

На шейсет и осмия етаж взех двете си торби и се измъкнах от асансьора, преди вратата да се беше отворила напълно. Втурнах се по коридора до апартамента си, пуснах торбите на пода и зарових в джоба на сакото за ключа. Като го намерих, ми беше трудно да го вкарам в ключалката. Накрая успях да отворя вратата, но в мига, в който прекрачих вътре, вече знаех, че всичко е загубено.

Знаех го още долу във фоайето. Знаех го в мига, в който Ричи изговори думите: „Пуснах тези хора… “

Огледах се, за да преценя пораженията. Кашоните и дървените сандъци в средата на хола бяха обърнати наопаки, разбити, смачкани и отворени, и всичко беше разпиляно наоколо. Втурнах се и затърсих между безпорядъка от книги, дрехи и кухненски уреди войнишката торба, където държах хартиения плик, в който беше и найлоновата торбичка с таблетки MDT. След малко намерих торбата — но беше празна. Пликчето с таблетките беше изчезнало, както и малкото черно тефтерче на Върнън. С напразната надежда, че пликът може да е някъде там, че може би просто е изпаднал от торбата — прерових отново всичко. Но напразно.

MDT беше изчезнал.

Отидох до прозореца и погледнах навън. Все още валеше. Когато гледаш дъжда от толкова висок ъгъл, добиваш странното усещане, сякаш ако се качиш два етажа по-нагоре, няма да го има, ще го гледаш отгоре през слънчевата светлина върху сиви пелени от облаци.

Обърнах се и се облегнах на прозореца. Стаята беше толкова огромна и светла, и в нея имаше толкова малко вещи, че неразборията в средата дори не изглеждаше голяма. Стаята не беше опустошена, защото в нея имаше много малко за разбиване — само няколкото ми лични вещи от Десета улица. В апартамента на Върнън бяха причинили къде повече щети.

Останах там доста време — в шок, предполагам, — без да мисля за нищо. Погледнах към отворената врата. Двете торби с книги от Барнс & Нобъл бяха все още вън в коридора, оставени на пода една до друга и изглеждаха сякаш чакат търпеливо да бъдат внесени вътре.

После телефонът звънна.

Не мислех да го вдигам, но като видях, че не са изтръгнали телефонния кабел от стената, както бяха направили с компютъра и телевизора, отидох до него. Наведох се и го вдигнах. Казах „Ало“, но връзката моментално прекъсна.

Отново се изправих. Отидох и избутах с крак двете торби в антрето. После затворих вратата и се облегнах на нея. Поех си дълбоко дъх няколко пъти, преглътнах, затворих очи.

Телефонът отново звънна.

Отидох до него и отговорих както преди, но — също както преди — връзката прекъсна. После почти веднага звънна отново.

Вдигнах го без да кажа нищо.

Който беше в другия край, този път не затвори.

Накрая някакъв глас каза:

— Е, Еди, това е.

— Кой е?

— Ти отиде твърде далече в разговора с Дейв Моргенталър. Не беше добра идея…

Кой за бога беше това?

— …затова решихме да дръпнем шалтера. Но… просто си мислех, че трябва да ти кажем. Като видяхме какво добро момче си.

Гласът беше много тих, човекът почти шепнеше. Нямаше емоция, нито следа от някакъв акцент.

— Не би трябвало да правя това, разбира се — но на този етап, имам чувството, че почти те познавам.

— Какво имаш предвид като казваш „да дръпнем шалтера'“?

— Е, предполагам, вече си забелязал, че сме ти взели хапчетата. Така че от днес нататък може да смяташ, че сме прекъснали експеримента.

— Експеримент?

За момент настъпи мълчание.

— Наблюдаваме те от деня, в който се появи в апартамента на Върнън, Еди.

Сърцето ми замря.

— Защо мислиш, че полицията повече не те потърси? Отначало не бяхме сигурни, но после стана очевидно, че си взел таблетките на Върнън, решихме да видим как ще се развият нещата по-нататък и да извършим малък клиничен тест, както се и получи. Нямаме толкова много тестове върху хора, знаеш това…

Взирах се в стаята пред мен, като се опитвах да върна разсъдъка си, да открия някакви сигнали, знаци…

— …и човече, какъв обект за експеримент беше само! Ако за теб е някаква утеха, Еди, никой досега не е вземал толкова голямо количество MDT и никой не е стигал толкова далече с него, както ти.

— Кой сте вие?

— Искам да кажа, знаехме, че трябва наистина много да си се надрусал, като видяхме резултатите ти в Лафайет, но после като се добра до Ван Лун… това вече беше зашеметяващо.

— Кой сте вие?

— Разбира се, случи се този малък инцидент в хотел Клифдън…

— Кой сте вие? — повторих аз равно, почти механично.

— Но кажи ми, какво точно се случи там?

Оставих телефона на вилката и го затиснах с ръка, притисках го силно, сякаш като го натисках по този начин, той — който и да беше — щеше да си отиде.

Когато телефонът звънна отново, го вдигнах моментално.

— Виж, Еди, не се обиждай, но не можем да рискуваме и да те оставим да разговаряш с частни детективи — да не споменаваме руските лихвари. Просто исках да знаеш, че беше… много добър обект.

— Слушай — казах аз, а в мен изведнъж се появи чувство на отчаяние, — има ли някакъв начин… искам да кажа, не е необходимо да…

— Виж, Еди…

— Не съм дал на Моргенталър нищо. Не съм му казал нищо. — В гласа ми нещо се пропука. — Не бих ли могъл да се сдобия с малко…

— Еди…

— Имам пари — казах аз, стиснал здраво слушалката, за да спра треперенето на ръката си, — имам много пари в банката. Бих могъл…

Линията прекъсна.

Държах ръка върху слушалката, както бях направил първия път. Този път обаче чаках цели десет минути. И нищо не се случи.

Накрая я оставих и се изправих. Краката ми се бяха вдървили. Премествах тежестта си от единия на другия крак, повървях напред-назад известно време. Това ми създаваше усещането, че върша нещо.

Защо ми затвори телефона?

Дали защото бях споменал за пари? Дали ще звънне отново след малко с някаква цифра? Трябва ли да имам готовност?

Колко пари имах в банката?

Изчаках още двайсет минути, но нищо не се случи.

През следващите двайсет минути се убеждавах, че затварянето на телефона трябва да е някакво закодирано съобщение. Аз му предложих пари и сега трябваше да се изприщя, докато ми се обади отново и предложи някаква сума, която аз би трябвало да имам под ръка.

Взирах се в телефона.

Не исках да го използвам, затова извадих мобилния си и звъннах на Хауърд Луис, моя банков мениджър. Той говореше по другата линия. Оставих съобщение да ми се обади и дадох номера на мобилния. Казах, че е спешно. След пет минути върна обаждането ми. Между това, което бях спечелил от последните търгувания, и парите, които бях взел назаем от Ван Лун за обзавеждане и декориране на апартамента, в сметката имаше малко над 400 000 долара. Откакто Ван Лун се намеси във финансовите ми дела на персонално ниво, Луис беше възвърнал предишния си раболепен тон, и когато му казах, че имам нужда от половин милион долара в брой — при това колкото може по-бързо, — той малко се стъписа, но в същото време изгаряше от желание да ми угоди и обеща да приготви парите рано на следващата сутрин.

Казах „добре, ще дойда“, затворих телефона, изключих го и го пъхнах обратно в джоба си.

Половин милион долара. Кой би ги отказал?

Обикалях из стаята като избягвах безпорядъка в средата. От време на време поглеждах към телефона на пода.

Когато отново звънна, се втурнах към него, наведох се и го вдигнах сякаш извършвах едно-единствено движение.

— Ало?

— Господин Спинола? Ричи е, от рецепцията.

По дяволите.

— Какво има? Зает съм.

— Само исках да проверя дали всичко е наред. За това…

— Да, да, всичко е наред. Няма проблем.

Затворих.

Сърцето ми биеше лудо.

Изправих се и продължих да крача из стаята. Помислих си, че трябва да разтребя, но реших да не го правя. След известно време седнах на пода, облегнал гръб на стената, взирах се в стаята и чаках.

Прекарах в тази поза следващите осем часа.

HOPMAЛHO вземах MDT следобед, но тъй като това не беше възможно, до края на вечерта започнах да изпитвам силна умора — нещо, което реших, че е проява на най-ранния стадий от спирането на медикамента. Всъщност успях да поспя — макар и на пресекулки и неспокойно. Нямах легло, бях нагънал няколко одеяла и чаршафи на пода. Когато се събудих — в около пет часа сутринта — имах тъпо главоболие, а гърлото ми беше сухо и възпалено.

Направих жалък опит да разтребя бъркотията, просто за да върша нещо, но умът ми беше прекалено блокиран от тревога и страх, затова не успях да свърша кой знае какво.

Преди да отида в банката, взех две таблетки екседрин. После изрових телефонния секретар от един от разбитите дървени сандъци. Не изглеждаше да е претърпял съществени повреди и когато го свързах с телефона на пода, като че ли работеше. Извадих куфарчето си от друг сандък, облякох едно сако и излязох — избягвайки контакт очи в очи с Ричи, когато минавах покрай рецепцията долу във фоайето.

В таксито на път за банката с празното куфарче в скута ми, ме обля вълна на безизходица, чувството, че надеждата, в която се бях вкопчил, беше не само отчаяна, но очевидно и абсолютно безпочвена. Като гледах трафика и изнизващите се покрай нас фасади на Трийсет и четвърта улица, мисълта, че нещата могат да се обърнат на този късен етап, изведнъж ми се видя просто… прекалено оптимистична.

После обаче в банката, докато наблюдавах как служителят пълни куфарчето със солидните пачки от по петдесет- и стодоларови банкноти, си възвърнах известна част от увереността. Подписах всички необходими документи, усмихнах се любезно на умилкващия се Хауърд Луис, пожелах му приятна сутрин и си тръгнах.

В таксито на път за вкъщи с пълното куфарче в скута изпитвах смътно вълнение, сякаш този нов план нямаше как да се провали. Когато човекът звънне, ще съм готов с офертата — той ще има предложение… ще се споразумеем, нещата плавно ще си дойдат на мястото.

В МОМЕНТА, в който се прибрах в апартамента, оставих куфарчето на пода до телефона. Оставих го отворено, за да виждам парите. Нямаше съобщения на телефонния ми секретар, проверих и мобилния си телефон. Имаше едно ново — от Ван Лун. Той разбира, че имам нужда от почивка, но не е този начинът. Да му се обадя.

Изключих го и го бутнах настрани.

До обяд главата започна да ме боли жестоко. Продължавах да гълтам таблетки екседрин, но те като че ли вече не ми действаха. Взех душ, стоях цяла вечност под струята гореща вода, опитвайки се да омекотя възлите от напрежение по врата и раменете.

Главоболието беше започнало като ивица по цялото ми чело и зад очите, но до средата на следобеда се беше промъкнало до всяка частица от черепа ми и пулсираше като удари с пневматичен чук.

Часове наред обикалях стаята, като се опитвах да потуша болката — взирах се в телефона и исках да звънне. Не разбирах защо този човек все още не ми се обажда. Погледнах парите. Това бяха половин милион долара, лежаха на пода и просто чакаха някой да дойде да ги вземе…

До началото на вечерта установих, че обиколките из стаята вече не помагат. Имах пристъпи на гадене и треперех почти през цялото време. Реших, че ще ми стане по-добре, ако легна на импровизираното легло от нагънати одеяла, мятах се и се въртях, като понякога стисках главата си с ръце в напразен опит да намаля болката. Като се стъмни, започнах на периоди да изпадам в трескав сън. По едно време се събудих с повръщане — като отчаяно се опитвах да изпразня вече празния си стомах. Повърнах кръв на пода, после отново легнах по гръб, втренчен в тавана.

Тази нощ — четвъртък вечер — беше безкрайна и въпреки това в известен смисъл не исках да свършва. Колкото повече се повдигаше булото на MDT, толкова повече се засилваше усещането ми за страх и ужас. Терзаеше ме чувство на несигурност, разяждаше стомаха ми и не спирах да мисля. Какво бях направил? Имах живи, образни сънища, почти халюцинации, в които многократно сякаш се приближавах до обяснението какво се беше случило онази нощ в хотел Клифдън, но после, тъй като не можех да отделя това, което трескавият ми мозък измисляше, от това, което действително си спомнях, така и не успявах да стигна достатъчно близо. Виждах как Донатела Алварес спокойно прекосява стаята, както преди, в черна рокля и кръв, стичаща се по едната страна на лицето й, но това ставаше в тази стая, не в хотелската и си спомням, мислех си, че ако е била ударена толкова силно по главата, нямаше да е така спокойна и да се разхожда наоколо. Сънувах също, че двамата седим на някакъв диван, прегърнати, аз се взирам в очите й, възбуден, развълнуван, потънал в пламъците на някакво безименно чувство — но в същото време това беше старият ми диван, този от апартамента на Десета улица, а тя шепнеше в ухото ми и казваше, че това е моментът за предварителни продажби на акциите на технологичните компании. По-късно седеше на масата срещу мен в трапезарията на Ван Лун, пушеше пура и говореше оживено, „…защото тези североамериканци не разбират нищо, нищичко…“ — след което аз като че ли се пресегнах ядосано към най-близката бутилка с вино…

През главата ми минаваха различни версии на тази среща, всяка една с някаква лека промяна — не пура, а цигара или свещ, не бутилка вино, а бастун или статуетка — всяка една версия беше като късче от цветно стъкло, което прелетява през пространството със забавено движение след някаква експлозия, всяка една напразно обещаваше да се оформи като солиден спомен, в нещо обективно и възможно за припомняне… нещо, на което може да се разчита…

В един момент се изтърколих от постелята, държейки се за стомаха, пропълзях по пода до бляскавата тъмнина на банята. След още един пристъп на повръщане, този път в тоалетната чиния, успях да се изправя на крака. Облегнах се на мивката, борих се известно време с крановете, после наплисках лицето си със студена вода. Когато погледнах в огледалото, отражението ми беше като на призрак, едва се различаваше, а очите ми — ясни и подвижни — бяха единственият признак на живот.

Дотътрих се обратно в хола, където неясните сенки по пода — смачканите кашони, купчините дрехи, отвореното куфарче с парите — изглеждаха като някакво несиметрично скално образувание върху странен, неясен синкав терен. Свлякох се пак до стената, която беше най-близо до телефона и с плъзгане седнах на пода. Прекарах така следващите два часа, докато дневната светлина започна да се прецежда около мен, давайки възможност на стаята да възвърне пред очите ми предишния си вид, нищо в нея не се беше променило.

И аз донякъде се бях приспособил към болката в главата — стоях напълно неподвижен, без да мърдам, без да трепвам и тя услужливо се оттегляше в някакъв тъп, пулсиращ, безумен ритъм…

27

КОГАТО ТЕЛЕФОНЪТ ДО МЕН ЗВЪННА малко след девет часа, имах чувството, че през мозъка ми премина хиляда волтов електрически ток.

Пресегнах се — с трепереща ръка — и вдигнах слушалката.

— Ало?

— Господин Спинола? Ричи е, от рецепцията.

— Ъ-ъ-х

— Някакъв господин Генади иска да се види с вас. Да го пусна ли?

Петък сутрин.

Тази сутрин. Е, вече е станало вчера сутринта.

Направих пауза.

— Да.

Оставих слушалката. Нека ме види — нека види как ще изглежда и той много скоро.

Помъчих се да стана от пода — всяко движение, което правех, беше като нов удар с електрически ток в мозъка ми. Когато най-после се изправих, забелязах, че съм стъпил в малка локва от собствената ми урина. По ризата ми имаше петна от кръв и слуз и целият треперех.

Погледнах към куфарчето с парите, после пак към телефона. Как можах да бъда толкова глупав, толкова лекомислен? Погледнах към прозореца. Денят беше светъл. Отидох до вратата много бавно и я отворих.

Обърнах се и направих няколко крачки навътре в стаята, после се обърнах отново с лице към вратата. В краката ми лежеше голям, смачкан кашон, разпиляното му съдържание — тигани, тенджери, разни кухненски принадлежности — се бяха изсипали като вътрешности върху пода.

Стоях там, изведнъж превърнал се в старец — немощен, прегърбен, оставен на милостта на всичко около мен. Чух отварянето на асансьора, после стъпките и след няколко секунди Генади се появи на вратата.

— Леле… мамка му!

Гледаше, изпаднал в шок, мен, безпорядъка, безспорния размер на апартамента, прозорците — явно без да е в състояние да реши дали е отвратен или впечатлен. Беше облечен в двуреден костюм на тънки райета и черна риза, без вратовръзка. Беше обръснал главата си и беше пуснал тридневна брада на изрязаното си като с длето лице.

Огледа ме няколко пъти от горе до долу.

— Какво, по дяволите, е станало с теб?

Измънках нещо в отговор.

Влезе по-навътре в стаята. После, като заобикаляше купчината на пода, отиде до прозорците, беше неудържимо привлечен от тях, предполагам, също както бях аз при първото си посещение тук с Алисън Ботник.

Не помръднах. Гадеше ми се.

— Това определено е голяма промяна от дупката на Десета улица.

— Да.

Чувах го зад гърба си, докато се разхождаше покрай прозорците.

— Мамка му, от тук се вижда всичко. — Замълча. — Чух, че си си намерил доста добро местенце, но това е невероятно.

Това какво означаваше?

— Ето я Емпайър Стейт. Сградата на Крайслер, Бруклин. Харесва ми. Знаеш ли, може би аз също ще се нанеса тук. — По гласа му познавах, че се е обърнал към мен. — Всъщност, може би ще взема този апартамент, ще се нанеса тук. Как ти звучи това, чекиджия?

— Ще бъде чудесно, Генади — казах аз, полуобърнат към него. — Аз така или иначе се канех да потърся съквартирант — да си делим изплащането.

— Чуй го само, комедиант с петна по ризата и гащите. Е, Еди, какво за бога става тук?

Той заобиколи купчината вещи от другата страна и беше отново в полезрението ми. Спря, когато видя куфарчето с парите на пода.

— Господи, ти наистина не обичаш банките, нали?

С гръб към мен той се наведе и започна да оглежда парите, като вземаше пачки и ги разлистваше.

— Тук трябва да има триста-четиристотин хиляди долара — подсвирна той. — Не знам в какво си забъркан, Еди, но ако има още от тези там, откъдето си ги взел, може би трябва да решиш да ги инвестираш в нещо. Моята фирма за внос скоро ще започне да действа, така че ако искаш по някое време да се включиш… знаеш, можем да се договорим за цената.

Да говорим за цената?

Генади не знаеше това, но скоро щеше да е мъртъв — няколко дена, след като снабдяването му с MDT спре.

— Е — каза той, като пак се изправи и се обърна, — кога ще се срещна с този твой дилър?

Погледнах го и казах:

— Няма да се срещнеш с него.

— Какво?

— Няма да се срещнеш с него.

Той не каза нищо, само дишаше тежко. После застана срещу мен и ме гледа може би в продължение на десет секунди. Изражението на лицето му беше като на сърдито дете — но сърдито дете с автоматичен нож в джоба. Извади го бавно и го отвори с едно щракване.

— Помислих си, че може да стане така — каза той, — затова си написах домашното. Открих няколко неща за теб, Еди. Следях те с едно око.

Преглътнах.

— Доста ти върви напоследък, нали? Със съдружниците ти в бизнеса и сделките за сливане. — Той се обърна и закрачи из стаята. — Но не мисля, че на Ван Лун и Ханк Атууд ще им е много приятно да научат за връзката ти с някакъв руски лихвар.

Погледнах го, като че и аз започнах да се чувствам малко сърдит.

— Или за употребата на наркотици? И в пресата няма да звучи много добре.

Моят период с наркотиците? Това беше в историята. Как е узнал всичко това?

— Невероятно е как можеш да научиш всичко за миналото на някого, нали? — каза той, сякаш четеше мислите ми. — Работните ти места, кредитите ти — даже неща от личния живот.

— Да си го начукаш.

— О, не мисля така.

Като каза това, той се обърна и бързо се придвижи до мястото, където бях застанал. Вдигна ножа близо до носа ми и го размаха наляво-надясно.

— Мога да пренаредя частите на лицето ти, Еди, красиво, креативно, с въображение, но аз все още искам да чуя отговора на въпроса си. — Той ме гледаше право в очите и го повтори, този път шепнешком: — Кога ще се срещна с този твой дилър?

Нямаше къде да ходя и имах много малко за губене. Отвърнах също шепнешком:

— Никога.

Настъпи кратка пауза, след което той ме удари с юмрук в стомаха с лявата си ръка — също толкова бързо, както го направи веднъж в стария ми апартамент. Превих се на две и паднах възнак върху някакви кашони, дишайки трудно и притиснал силно стомаха си с две ръце.

Генади пак започна да се разхожда напред-назад из стаята.

— Ти не си си помислял, че ще започна от лицето, нали?

Болката беше едновременно ужасна и нещо от което усещах, че много странно се отдалечавам. Мисля, че бях прекалено разтревожен за това как някой беше нахълтал в личното ми пространство и как Генади беше успял да изрови миналото ми.

— Имам цяла папка с неща за тебе. Толкова дебела. Всичко е там, Еди, информация — готова, с подробности, за които няма да повярваш.

Погледнах го. Беше обърнат с гръб към мене в момента и размахваше с ръце. Точно тогава нещо привлече погледа ми — нещо, което се подаваше от смачкания кашон с кухненски уреди пред мен.

— Така, това което искам да знам, Еди, е следното: как предлагаш да обясним всичките тези години посредственост пред новите ти приятели там горе? А? Защо си писал тези бомбастични глупости за К&Д? Защо си преподавал английски в Италия без разрешително за работа? Как си прецакал цветоразделянето в списание Хром?

Докато говореше, аз се приближих до кашона. От него се подаваше дървената дръжка на един дълъг стоманен месарски нож. Хванах я и измъкнах ножа от кашона, главата ми пулсираше силно от усилието да контролирам треперенето на ръката си — да не говорим за навеждането преди всичко. Напрегнах сили да се изправя на крака, като внимавах да държа ножа зад гърба си.

Генади се обърна.

— И си бил женен веднъж, нали?

Той прекоси стаята и се насочи към мен. Вече ми се виеше свят, виждах го двоен, докато приближаваше, а фонът зад него бял и пулсиращ. Въпреки тази нестабилност обаче, аз като че ли знаех какво върша — всичко беше ясно и на мястото си, гняв, страх, унижение. Имаше логика във всичко това, някаква неизбежност. Дали е било същото на петнайсетия етаж? Не виждам как би могло да е същото, знаех само, че никога няма да открия.

— Но и там не ти е провървяло, нали?

Той спря за миг, после се приближи с няколко крачки.

— Как, да припомним, й беше името?

Той държеше ножа и го размахваше пред лицето ми. Помирисвах дъха му. Сега главата и сърцето ми пулсираха в унисон.

— Мелиса.

— Да — каза той. — Мелиса… и тя има, колко, две деца?

Очите ми се разшириха изведнъж и погледнах над рамото му. Когато се извърна, за да види какво гледам, поех дълбоко въздух и извадих месарския нож. С единствено бързо движение забих върха в стомаха му и го сграбчих отзад зад врата за опора. Вкарах ножа навътре колкото можех по-надълбоко, като се опитвах да го насоча нагоре. Чух дълбокия къркорещ звук и усетих как ръцете му се мятат нагоре-надолу, безпомощно, сякаш изтръгнати от останалата част на тялото му. Мушнах ножа за последен път, после трябваше да спра. Беше ми отнело огромно усилие да свърша това, аз просто се олюлях назад, като се опитвах да си поема дъх. После се облегнах на един от прозорците и наблюдавах Генади, застинал в същата поза, полюшвайки се, вперил поглед в мен. Устата му беше отворена, а двете му ръце се бяха вкопчили в дървената дръжка на ножа — единствената видима част от него.

Болката в главата ми стана толкова интензивна, че изключваше всякакъв ужас от морално естество, който бих могъл да изпитвам от гледката или от това, което бях сторил. С тревога мислех само какво би трябвало да последва.

Генади направи няколко крачки към мен. На лицето му беше изписана смесица от неверие и ярост. Помислих си, че трябва да се дръпна встрани, за да го избегна, но почти в същия момент той се препъна в един разкъсан кашон и се строполи напред върху купчина книги голям формат с художествена фотография. В резултат на това ножът трябва да се е забил още по-надълбоко — и то фатално — защото след като падна, той остана абсолютно неподвижен.

Изчаках няколко минути, гледайки и ослушвайки се, но той нито помръдна, нито издаде някакъв звук.

Накрая, много бавно, отидох до мястото, където беше паднал. Наведох се над него и опипах пулса отстрани на врата му. Не се усещаше нищо. После ми мина нещо през ум и действайки с последните резерви от адреналин в мен, го хванах за ръката и го изтъркалях по гръб. Ножът беше потънал под ъгъл в стомаха и черната му риза беше прогизнала с кръв. Поех си дъх няколко пъти и се опитах да не го гледам в лицето.

Повдигнах с една ръка дясната страна на сакото му и бръкнах в горния вътрешен джоб. Порових известно време, като мислех, че няма да намеря нищо — но изведнъж напипах нещо твърдо, увито с плат. Улових го с върха на пръстите си и го издърпах. Подържах го за малко — сърцето се блъскаше в гърдите ми — и го разтърсих. Малката сребърна кутийка за хапчета издаде тих, но много приятен потракващ звук.

Изправих се и отидох пак до прозореца. Останах неподвижно няколко секунди, опитвайки се безуспешно да успокоя болката в главата. После се облегнах с гръб към прозореца и се плъзнах по стената, за да седна на пода. Ръцете ми все още трепереха, така че, за да държа кутийката здраво, я сложих на пода между краката си. Като се концентрирах наистина силно, развих капачето, сложих го встрани и погледнах вътре. В кутийката имаше пет таблетки. Отново, вършейки всичко с огромно внимание, успях да извадя три таблетки и да ги сложа в дланта си.

Спрях, затворих очи и неволно пресъздадох в ума си преживяното през последните няколко минути — като в калейдоскоп, зловещо, но точно. Когато отново отворих очи, първото, което видях, на няколко крачки пред мен, като някаква изтъркана кожена футболна топка — беше обръснатата глава на Генади, после останалата част от него, просната напреко върху слегналата се купчина книги.

Вдигнах ръка, сложих трите таблетки в устата си и ги глътнах.

ОСТАНАХ СЕДНАЛ през следващите двайсет минути, с поглед към стаята — а през това време, като облачно мрачно небе, проясняващо се до синьо, болката в главата ми бавно започна да изчезва. Треперенето на ръцете ми също намаля и аз усещах постепенното завръщане — поне в параметрите на MDT — към някакво нормално състояние. Това беше време, взето назаем и аз го знаех. Знаех също, че антуражът на Генади е вероятно долу и го чака, че като мине още малко време, ще полюбопитстват, може и да се разтревожат — и нещата много ще се усложнят.

Сложих обратно капачката на кутийката и я пуснах в джоба на панталона си. Когато се изправих, забелязах отново петната по ризата си — както и няколко още неща, които говореха за общата деградация, в която бях изпаднал. Тръгнах към банята, разкопчавайки ризата си в движение. Съблякох и останалите дрехи и взех бърз душ. После облякох чисти дрехи, джинси и бяла риза — като не забравих да прехвърля кутийката с таблетки в джоба на джинсите. Отидох до телефона на пода, позвъних на информация и взех телефона на местна служба за наемане на коли с шофьор. После позвъних на номера и поръчах кола възможно най-бързо, като ги инструктирах да ме вземат от задния вход на сградата. След това събрах няколко от нещата си във войнишкия сак, включително лаптопа. Взех куфарчето с парите и го затворих. После ги пренесох до вратата и я отворих.

Постоях там известно време, гледайки към стаята. Генади се беше почти изгубил от погледа в голямата бъркотия от вещи, мои неща — кашони, книги, дрехи, тигани, обложки от албуми. Но после видях една малка струя кръв да пълзи по чистата част на пода. Когато видях още една, ми прилоша и трябваше да се облегна от страни на вратата, за да запазя равновесие. Докато правех това, се чу някакъв внезапен писклив звук откъм средата на стаята. Сърцето ми се преобърна, но когато високият, леко приглушен тон премина в електронната версия на основната тема на Концерт номер 1 за пиано на Чайковски, разбрах, че това трябва да е мобилният телефон на Генади. Гардовете долу явно ставаха неспокойни и без съмнение много скоро ще тръгнат нагоре. Като нямах друг избор освен да продължа напред, се обърнах и затворих вратата след себе си. Взех асансьора надолу до гаражите и извървях това огромно закрито пространство, минавайки покрай бетонни колони и паркирани коли. Минах по извивката на рампата, която водеше към гърба на сградата. На петдесетина метра вляво от изхода, на който бях, два камиона разтоварваха стоката си на специалния за това док — може би зареждаха някой от ресторантите в „Божествения“. Изчаках около пет минути, без да се показвам навън, докато се появи една черна, неотличаваща се с нищо кола. Дадох знак на шофьора и той спря. Качих се отзад заедно с куфарчето и войнишката торба и постоях така няколко секунди. След като си поех дълбоко дъх няколко пъти, казах на шофьора да ме закара до Хенри Хъдсън Паркуей, посока север. Той зави покрай едната страна на сградата, после пое наляво. Светофарът на следващата пресечка светеше червено и когато колата спря, се обърнах да погледна назад. Един мерцедес беше паркиран до бордюра на площада. Няколко мъже в кожени якета стояха до него на тротоара и пушеха. Един от тях гледаше нагоре към сградата.

Светофарът се смени и докато се придвижвахме — внезапно — изневиделица се появиха три полицейски коли. Паркираха покрай бордюра на площада и за секунди — последното, което можах да различа — пет-шест униформени полицаи се затичаха към главния вход на „Божествения“.

Пак се обърнах. Не разбирах какво става. Времето след излизането ми от апартамента не би могло да е достатъчно някой да влезе, да открие трупа… да повика полицията и полицията да дойде…

Нямаше обяснение.

Улових погледа на шофьора в огледалото на колата. Той задържа погледа ми няколко секунди.

После и двамата се загледахме встрани.

28

ПРОДЪЛЖИХМЕ НА СЕВЕР.

Щом стигнахме до междущатската магистрала номер 87, почувствах, че напрежението ми намалява. Облегнах се на задната седалка и се загледах през прозореца, гледах как милите на аутобана прелитат покрай нас и се сливат бавно в един непрекъснат, хипнотичен поток — процес, който ми позволи да уталожа всички мисли, които имах през последните два дни, последните два часа, и специално за това, което бях направил с Генади. Но след близо четирийсет минути такива размишления, не можех да не обърна ума си към необходимостта да реша какво ще правя оттук нататък, към непосредственото бъдеще — единственото бъдеще, което май ми беше останало.

Казах на шофьора да ме остави на някое място като Скардейл или Уайт Плейнс. Той помисли една-две минути, прецени възможностите си и накрая ме остави в центъра на Уайт Лейнс. Платих му — и със слабата надежда, че може би ще си затваря устата, му дадох сто долара бакшиш.

С куфарчето и торбата — по едно във всяка ръка — повървях малко, докато намеря такси на Уестър Авеню, в което се качих, за да отида до най-близкото място за наемане на коли. Като използвах кредитната си карта, наех един „Патфайндър“. После без да губя време, излязох от Уайт Плейнс и продължих на север до междущатския аутобан 684.

Отминах Катона и завих наляво при Кротън Фолс по посока Махопак. След като бях слязъл от аутобана и шофирах през този спокоен, хълмист, и покрит с гори район, се почувствах не на място, но в същото време странно освежен — сякаш вече бях преминал в някакво друго измерение. Смяната на перспективата и скоростта засилваха още повече и без друго растящото ми чувство за нереалност. Не съм бил зад волана от сто години — и във всеки случай извън града, с такава скорост, и никога не съм се чувствал така приповдигнато, както в един от тези автомобили с висока проходимост…

Като наближих самия Махопак, трябваше да намаля скоростта. Трябваше да положа усилие, за да пренасоча вниманието си върху това, което вършех и това, което се канех да направя. Отне ми малко време да си спомня адреса, който Мелиса ми беше записала в бара на Спринг Стрийт. Накрая си го спомних и когато влязох в града, спрях на бензиностанцията, за да си купя карта на района и да видя как мога да стигна до мястото, където живее.

След десет минути го намерих.

Завих надясно за Милфорд Драйв и спрях до тротоара пред третата къща отляво. Пресегнах се към задната седалка, където бях оставил торбата. Отворих страничния й джоб и извадих от него малко тефтерче и химикалка. После взех куфарчето от седалката до мене и го сложих в скута си. Откъснах лист от тефтерчето и написах набързо няколко реда. Отворих куфарчето, гледах парите известно време, после сложих бележката вътре така че лесно да се види.

Излязох от колата, изтегляйки куфарчето след себе си и тръгнах по тясната пътека, водеща към къщата. От двете страни на пътеката беше засадена трева, а на една от тези полянки се виждаше малък велосипед, обърнат на една страна. Беше едноетажна, облицована със застъпващи се сиви дъски къща, със стъпала, които водеха към нея и предверието отпред. Изглежда се нуждаеше от нова боя и от нов покрив.

Качих се по стъпалата и постоях малко на предверието. Опитах се да надникна вътре, но на вратата имаше мрежа и не се виждаше добре. Свих показалеца си и почуках на рамката на вратата.

Сърцето ми биеше силно.

След малко вратата се отвори и пред мен застана слабо, източено момиченце на седем-осем години. Имаше дълга, тъмна, права коса и дълбоки кафяви очи. Трябва да съм показал колко съм изненадан, защото тя свъси вежди и много делово каза

„Да?“

— Ти трябва да си Али — предположих.

Тя помисли за момент върху това и реши да кимне в знак на потвърждение. Беше облечена в червена жилетка и розов плътно по краката клин.

— Аз съм стар приятел на майка ти.

Това като че ли не й направи голямо впечатление.

— Казвам се Еди.

— Искаш ли да говориш с мама?

Долових леко нетърпение в тона й и в движението на тялото й, сякаш искаше да свършвам по-скоро — да стигна до същината, за да може тя да се върне към това, с което се беше занимавала, преди да я обезпокоя.

Някъде отвътре се чу глас:

— Али, кой е?

Беше Мелиса. Изведнъж това започна да изглежда много по-трудно, отколкото си представях.

— Един… човек.

— Аз… — Настъпи пауза, изпълнена с кратка нерешителност, а може би и с намек за раздразнение. — …Ще дойда след минутка. Кажи му… да почака.

Али каза информативно:

— Мама мие косата на малката ми сестричка.

— Това трябва да е Джейн, нали?

— Да. Тя не може да си я мие сама. И й трябва много време.

— Защо?

— Защото е дълга.

— По-дълга ли е от твоята?

Тя изпуфтя, сякаш искаше да каже: „О, господине, ти изобщо не си толкова информиран, колкото си мислиш. “

— Добре, виж — казах аз, — вие всички явно сте много заети тук. — Направих пауза и я погледнах право в очите, изпитвайки нещо подобно на вертиго, но стъпил здраво на земята — затова защо просто не дам това на теб… а ти ще кажеш на майка си, че съм идвал… и че съм оставил това за нея.

Като внимавах по никакъв начин да не изглежда, че я насилвам да върши нещо, аз се приведох малко напред и оставих куфарчето на една постелка от вътрешната страна на вратата.

Тя не помръдна, докато правех това. После погледна подозрително към куфарчето. Аз отстъпих няколко крачки назад. Тя отново ме погледна.

— Мама каза да почакаш.

— Знам, но много бързам.

Тя преценяваше доколко приемливо е това обяснение, вече заинтригувана — това, с което се беше занимавала преди да дойда, явно беше забравено.

— Али, идвам.

Припряността в гласа на Мелиса ме прониза и знаех, че трябва да се махна от там преди да е дошла. Смятах да й кажа да не отваря куфарчето, преди да съм си тръгнал. Сега нямаше значение.

Отстъпвах назад по стълбите.

— Трябва да вървя, Али. Приятно ми е, че се запознахме.

Тя отново сключи вежди, напълно объркана от случващото се. С тихичък глас каза:

— Майка ми вече идва.

Като вървях заднешком, я попитах:

— Запомни ли името ми?

С още по-тих глас тя каза:

— Еди.

Аз се усмихнах.

Можех да я гледам с часове, но трябваше да изчезвам и се обърнах. Отидох до колата, качих се вътре, запалих двигателя.

С ъгъла на окото си, докато потеглях, усетих внезапно раздвижване около вратата на къщата. Когато стигнах до първата отбивка и се канех да завия на ляво, погледнах в задното огледало, Мелиса и Али стояха — хванати за ръце — по средата на улицата.

ОТПРАВИХ СЕ към Нюбърг, откъдето се върнах отново на шосе номер 87, посока север. Реших да продължа така до Олбъни и от там да реша какво да предприема.

Беше рано следобед, когато стигнах покрайнините на града. Обикалях наоколо известно време после паркирах в една странична улица, пресечка на Централното Авеню. Седях в колата двайсетина минути, втренчен във волана.

Но какво можех да предприема от тук?

Излязох от колата и започнах да вървя, бързо и без конкретна посока. Докато вървях, непрекъснато си преповтарях сцената с Али. Приликата й с Мелиса беше свръхествествена, бях потресен, зашеметен от цялото преживяване — премигвах в безкрайността, разтърсен от внезапен, неочакван спазъм от човечност, доброта и надежда.

Но докато вървях, също така усещах сребърната кутийка на Генади, намираща се в джоба на джинсите ми. Знаех, че след няколко часа ще отворя кутийката, ще взема последните двете таблетки в нея и ще ги глътна — проста, банална последователност от движения, която беше прекалено крайна и лишена от всякаква близост с добротата и надеждата.

Продължавах да се разхождам безцелно.

След около половин час реших, че няма смисъл да продължавам. Изглежда скоро щеше да завали, и във всеки случай непознатостта на тези изпълнени с хора търговски улици беше започнала да става малко дезориентираща.

Спрях и се обърнах, за да тръгна отново към колата. Но докато се обръщах, се улових, че се взирам във витрината на един магазин за електроуреди, в който имаше петнайсет телевизора, наредени в три редици по пет. На всеки екран, втренчено право в мене, беше лицето на Донатела Алварес. Това беше голям шок. Тя беше леко наклонена напред, очите й, големи и дълбоки, дългата й, кестенява коса, спусната на една страна, хвърляше сянка върху едната половина на лицето й.

Стоях вцепенен на тротоара, хора минаваха зад и покрай мен. После се приближих до витрината и се загледах в новините, които показваха външни кадри на Актиум и хотел Клифдън. Придвижих се покрай витрината и влязох вътре, за да чуя коментара — но звукът беше силно намален и от шума на трафика зад мен, чувах само отделни фрагменти. След като показаха Четирийсет и осма улица, мисля, че чух нещо за… „изявление, направено този следобед от Карл Ван Лун“. После „…преоценка на сделката, в светлината на негативна публичност“. И по-нататък — аз наистина много се напрягах да чуя това — нещо като „…това се е отразило негативно върху цените на акциите.“

Огледах се раздразнено.

Имаше изложени още телевизори, настроени на същия канал, в една ниша в дъното на магазина. Бързо прекосих магазина, минах покрай записващи устройства за касети и дискове, стереоуредби и усилватели, и тъкмо когато стигнах до другия край, показваха част от пресконференцията за сливането на MCL с Абраксас, тази, на която камерата се придвижва по цялата зала от ляво надясно. Чаках, стомахът ми се свиваше, и само след няколко секунди… ето ме мен, на екрана, облечен с костюм, как преминавам от дясно наляво, с поглед в пространството. Лицето ми имаше странно празно изражение, което не си спомнях да съм забелязал, когато гледах кадрите за първи път…

Слушах репортажа, но почти не бях в състояние да го възприема. Тази нощ някой в Актиум — вероятно плешивият критик с прошарената брада — видял кадрите в новините и това опреснило паметта му. Разпознал Томас Коул, мъжа който седял срещу Донатела Алварес в ресторанта, и който по-късно разговарял с нея на рецепцията.

След като показаха пресконференцията, те се прехвърлиха на един репортер, застанал пред „Божествения“. „Следвайки тази нова улика — казваше репортерът, — полицията пристига в апартамента на Еди Спинола тук в Уест Сайд, за да го разпитат, но вместо него намират в апартамента тялото на неизвестен мъж, за който се предполага, че е член на руска криминална организация. Този мъж очевидно е бил наръган с нож, което означава, че Еди Спинола… “ — те показаха отново кадрите от пресконференцията — ,….в момента се издирва от полицията за разпит във връзка с две високопрофилни убийства… “

Обърнах се и бързо се върнах в другия край на магазина, избягвайки контакт с очи с хората наоколо. Излязох на тротоара и свърнах надясно. Докато минавах покрай витрината, бях наясно, че множеството екрани в магазина отново показват кадрите от пресконференцията.

На път към колата спрях в една аптека и купих голяма опаковка парацетамол. После спрях в един магазин за алкохол и купих две бутилки Джак Даниелс.

След като направих това, излязох отново на пътя, все още в посока север, и напуснах Олбъни възможно най-бързо.

ИЗБЯГВАХ МЕЖДУЩАТСКИТЕ магистрали и търсех второкласни пътища, които минаваха през Шенектади и Саратога Спрингс, откъдето се отправих нагоре към Адирондакс. Взех произволен кръгов маршрут към Шрун лейк, незабелязващ естествената красота навсякъде около мен, вместо това в главата ми гъмжеше безкрайна поредица от изкривени образи. Кръжах около Върмонт, все още по второкласни пътища и се насочвах нагоре, минавайки през Въргънс и Бърлингтън, към Морисвил и Бартън.

Шофирах седем-осем часа, като спрях само веднъж да заредя с бензин, където също така взех последните две таблетки от сребърната кутийка.

СПРЯХ В НОРТВЮ МОТЪР ЛОДЖ в около десет часа. Нямаше смисъл да шофирам по-нататък. Беше пълна тъмница, а и къде щях да отида така или иначе? В Мейн? Ню Брасуик? Нова Скотия?

Регистрирах се в мотела с фалшиво име и платих за стаята в брой. Предплатих.

За две нощи.

След като преодолях първоначалния шок от обзавеждането и комбинацията от цветове в стаята, легнах на леглото и се загледах в тавана.

Според бюлетина на новините по телевизията, които бях видял, аз бях издирван убиец. Не точно така се виждах аз, но предвид на обстоятелствата, знаех, че ще ми бъде много трудно да накарам някой да възприеме моята гледна точка.

Това е дълга история — ще трябва да кажа аз.

И после ще трябва да я разкажа.

Дали го бях осъзнал в момента, или не, сега си дадох сметка защо бях сложил лаптопа в сака си. Последното смислено нещо, което някога съм правил, ще бъде да разкажа какво се случи с мен и да оставя някой след мен да прочете историята. Прекарах на леглото още доста време, обмисляйки нещата. Но после си напомних, че не ми остава толкова много време, през което да мисля свързано.

Затова станах от леглото. Включих телевизора, но намалих звука. Извадих лаптопа от сака, както и една от бутилките Джак Даниелс. Сложих пластмасовото флаконче с парацетамол на малкото нощно шкафче. После седнах на този плетен стол и с шума от машината за лед като фон започнах да пиша.

СЪБОТА СУТРИН Е, рано сутринта и аз започвам да чувствам умора. Това е един от първите симптоми, когато спреш вземането на MDT — така че, все едно, малко или много привършвам с това.

Привършвам какво?

Това истинска и честна равносметката ли е за пътя, по който се бях приближил толкова много до постигане на невъзможното, да разбера невъзможното за разбиране… да стана един от най-добрите и най-умните? Това разказ за халюцинации, сън за възможността да бъдеш съвършен ли беше? Или е просто историята на един лабораторен плъх, някой, на който са окачили етикет, следили са го и са го фотографирали, след което са го изхвърлили от употреба? Или — даже още по-просто — последната изповед на един убиец?

Вече не знам и дори не знам дали има значение.

Освен това чувствам сънливост и съм много слаб.

Мисля да полегна.

БЯХ СПАЛ ОКОЛО ПЕТ ЧАСА, неспокойно, като се мятах и обръщах. През цялото време имах чувството, че съм изпаднал в продължителен, тревожен сън и когато се събудих имах главоболие. Загубил ориентация, изтощен, без сили, замаян, с гадене, станах от леглото, върнах се на плетения фотьойл и преместих лаптопа в скута си.

Сега е около дванайсет часът през деня, телевизорът още работи и аз го превключих на CNN.

Очевидно нещо много значимо се беше случило от снощи насам или рано тази сутрин. Виждам кадри с бойни кораби, струпани в Мексиканския залив, войници, които се разполагат в пограничните райони, министърът на отбраната Кейлъб Хейл на извънредна среща по спешност с началника на Генералния щаб.

Отдолу на екрана на телевизора вървят надписи, с които се обявява, че след малко ще започне предаване на живо с обръщение на президента от Овалния кабинет.

Затварям за малко очи и когато ги отварям отново, президентът е на екрана, седнал зад бюрото си. Няма да мога да понеса звука, затова не го усилвам, но докато го наблюдавам отблизо, виждам тревожното, натъпкано с MDT изражение в очите му, разбирам, че не мога и да го гледам. Пресягам се за дистанционното и превключвам на друг канал с рисувани филмчета.

Втренчвам се в клавиатурата на лаптопа. Главата ми пулсира и болката става все по-силна. Време е да затворя компютъра и да го сложа настрана. Отправям поглед към малкото нощно шкафче до леглото и пластмасовото флаконче, в което има 150 таблетки парацетамол. После поглеждам още веднъж към клавиатурата и с желанието командата да има по-широко и по-мъдро приложение — с желанието някак реално да осъществи основното значение на думата — натискам „save“.

Notes

1

Превод: Нели Доспевска.

2

Квартал на Сан Франциско, известен като епицентър на хипи движението. — Б. ред.

3

Американски боксьор, роден през 1921 г., известен с прозвището си „Разярения бик“. -Б. ред.

4

От тази киселина се синтезира LSD. — Б. ред.

5

Контракултурен каталог, публикуван за пръв път през 1968 г. от Стюарт Бранд, считан за предшественик на световната мрежа.

6

Да вървим.

Content

Алън Глин
Екстремен ум

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

Втора част

8

9

10

11

12

13

14

Трета част

15

16

17

18

19

20

21

Четвърта част

22

23

24

25

26

27

28

Notes