Дуґлас Ллойд К

Прекрасна одержимість

Ллойд К. Дуґлас

Прекрасна одержимість

Бетті і Вірджинії

I

Останнім часом тільки й мови було в Брайтвудському шпиталі – який в обширі трьохсот миль від Детройта більше відомий як клініка Гадсона – що шеф мало не падає з ніг. Ціла споруда гула наче вулик.

Усюди, від допитливого солярію на останньому поверсі і аж до пащекуватої кухні в підвальному приміщенні, збиралися купки люду – пацієнти в інвалідних візках, сестри з незграбними тацями, худі інтерни на гумових підошвах, сиві санітари, озброєні вологими ганчірками – щоби пошепки поширити бентежну новину. Доктор Гадсон був на межі виснаження.

На межі? … Авжеж! Одна обросла подробицями історія розповідала, як у вівторок він зімлів під час операції – а це теж дуже делікатна справа – яку молодий Вотсон, його асистент, мусив закінчити самотужки. І найгірше, що вже наступного ранку він повернуся і, як зазвичай, взявся до справ.

Теревені на взір цих, хай з якою щирою заклопотаністю їх обговорювали в Брайтвуді, завдали би установі приголомшливого удару, просочившись за обкуті залізом ворота. І чутки ці було особливо важко зупинити, тому що, на лихо, вони були правдиві.

Очевидно, настала пора вдатися до відчайдушних заходів.

Доктор Малкольм Пайл, патлатий і низькобровий, другий після шефа за старшинством, фахівець з абдомінальної хірургії, про якого колеги захоплено говорили як найкращого знавця черева на захід від Аллеганських гір, щось коротко прохрипів на вухо Дженнінґсу, хвороби крові й шкіри, неодруженому літньому цинікові, якого вже не раз вигнали би зі шпиталю за колькі жартики і неприховане нахабство, якби не його знання з бактеріолоії.

Незабаром Дженнінґс кинув слівце Картеру, медицина внутрішніх органів, який саме зустрічався в залі з вухо-горло-носом Макдермотом, повідомивши звістку.

– О так, я прийду, – тривожно заговорив Макдермот, – але мені не до смаку ідея, коли працівники збираються без шефа. Скидається на зраду.

– Це ж усе задля його добра, – пояснив Картер.

– Безумовно, але… йому самому відвертости ніколи не бракувало.

– Розкажи Олдрічу і Вотсону. Я зустрінуся з Ґремом і Гарпером. Мені це так само ненавидно, як і тобі, Маку, але ми не можемо допустити, щоб шеф занапастив самого себе.

* * *

З огляду на те, що завтра було Різдво, а нині субота, і вже давно минув обід, коли Пайл, добряче спізнившись, долучився до них у кабінеті завідувачки, усі восьмеро, облишивши будь-які прояви поважного всезнання, властивого лікарському такту, з прикрим серцем хотіли завершити цю неприємну справу і піти.

І коли зрештою Пайл прибіг, не надто переконливо намагаючись зобразити примирливу посмішку запізнілого, він застав їх понурими й сердитими: Картер люто достругував те, що лишилося від олівця, Олдріч шелестів сторінками лікарняного журналу, Макдермот спритно вишукував дрібки бинта на рукаві пальта, Вотсон напоказ тряс годинником біля вуха, Ґрем вистукував сердите татуювання на столі Ненсі Ешфорд, а решта сновигали туди-сюди, як голодні пантери.

– Отже, – заговорив Пайл, посадивши їх розмашистим жестом, – ви знаєте, навіщо ми тут.

– Бе-зу-мов-но, – процідив Дженнінґс. – Старого треба попередити.

– Негайно, – гаркнув Ґрем.

– Ще ж бо, – буркнув Макдермот.

– І тобі, Пайле, випадає зробити це! – Передчуваючи бурхливу відмову, Дженнінґс поспішив захистити себе від неминучого гамору, голосно стукаючи люлькою до обідця сталевої смітниці місіс Ешфорд, заняття, яке вона спостерігала з гострим інтересом.

– Чи не поквапився ти назвати його "старим", Дженнінґсе? – спитав Пайл, спрямувавши лютий, короткозорий погляд на свого шкодливого приятеля. – Він не надто старший від тебе.

Вотсон відхилився назад на задніх ніжках крісла, обережно повернув руду голову до Картера, сів поряд з ним і повільно заплющив одне око. Цікаво.

– Доктору Гадсону минуло сорок шість у травні, – зголосилася допомогти завідувачка, не підводячи погляду.

– Кому ж це знати, як не вам, – сухо поступився Дженнінґс.

Вона зустріла його грубий натяк зваженим, незворушним поглядом. І додала:

– Двадцять п’ятого травня.

– Вельми вдячний. Отже, питання з’ясовано. Попри це, він виглядав на всі сто сорок шість, коли вранці клигав з операційної, тремтливий і кволий.

– Про це також ходять чутки, – поскаржився Картер.

– Передайте це йому, докторе Пайле, – улещував Макдермот. – Скажіть, що, на нашу спільну думку, йому потрібна відпустка – і дуже довга!

Пайл пирхнув зневажливо і націлив на нього густі брови.

– Гм! Як чудово! "Скажіть йому, що, на нашу спільну думку", еге ж? Та на цю нашу спільну думку Гадсон начхає, цілковито й безцеремонно! Чи ви коли-небудь… – він показав кістлявим пальцем на спітнілого Макдермота, – чи ви коли-небудь мали бажання дати кілька дружніх порад доктору Вейну Гадсону, як краще залагодити його особисті справи?

Макдермот почервонів на знак заперечення, і сухий голос Пайла захрипів знову:

– Так я і думав! Це пояснює, чому ви майже без жодних емоцій радите це иншим. Бачите, мій сину, – він облишив глузливий тон і заговорив щиро, – тут ми маємо справу з оригіналом. Когось подібного годі знайти в цілому світі… у нього вдосталь цікавих коників. У психіятричній клініці – на яку незабаром перетвориться цей шпиталь, зі штатом працівників у гамівних сорочках – деякі чарівні ідіосинкразії Гадсона брутально назвали би явним психозом!

У кабінеті пані Ешфорд запала напружена тиша. Всі добре знали, що пошана Пайла до шефа близька до культу. Що ж він таки хоче сказати? І чи справді вірить, що Гадсон з’їхав з глузду?

– Але ви мусите розуміти, – хутко заговорив він далі, відчувши їхнє здивування, – що Гадсон має право на всі свої чудасії. Як на мене, то він цілком заслужив привілей водити за собою цілу зграю фантомів. Це геній, і кожен, хто полюбив генія, не знатиме щастя, якщо не буде зносити все, терпіти все, страждати довго і зоставатися добрим.

– Не як мідь бреняча, – благочестиво додав Дженнінґс.

– Якщо зайшла мова про мідь, – прохрипів Пайл, – але нехай… Ми всі знаємо, що шеф – найважливіша постать в царині нейрохірургії на цьому континенті. Але ця слава покрила його не випадково. Він трудився, як віл у ярмі. Така спеціяльність неминуче впливає на нерви; він вважає себе щасливим, якщо знизить смертність до п’ятдесяти відсотків. Якою ж буде ваша психіка, – тепер він звернувся до Дженнінґса, що посміхався примирливо, – якщо ви втратите половину своїх хворих? Дуже скоро вас покладуть у ванну з теплою водою, годуючи шприцом через ніс!

– Згадуючи психози шефа, – втрутився Макдермот, нерішуче вимовляючи небезпечне слово, – ви саме це мали на увазі, цілком буквально?

Пайл скривив губи і повільно кивнув.

– Так, буквально! Одне з його переконань – неабияк небезпечніше від цілого легіону инших, коли йдеться про теперішню дилему – пов’язане з незвичайним ставленням до страху. Він не має боятися нічого. Мусить жити понад страхом – це його слова. Почувши його белькотання, ви подумаєте, що це багата і стара невротична пані, яка невдоволена теософією і прагне опанувати багаїзм…

– Що таке багаїзм? – запитав Дженнінґс з удаваною наївністю.

– Гадсон вірить, – заговорив далі Пайл, не зважаючи на докучання, – що коли людина пригріє будь-який страх, хай який невинний і позірно безпечний – то він просотується в її мислення, руйнує особистість, віддає в рабство привиддю. Роками він так послідовно жив понад страхом – страхом упасти від втоми, страхом природної шкоди від надмірної праці, страхом нервового знесилення чи безсоння… Чи не чули ви, як він просторікує про захват від читання в ліжку до третьої ночі? … Страхом перед тією невеликою аневризмою, про яку йому добре відомо – що він жене себе учвал, шпори на чоботях, реп’яхи під сідлом, співаючи пісні свободі, до цілковитої знемоги. Однак кожен, хто застереже його, дістане доброго прочухана за таке нахабство.

Стомлений Пайл на хвилю замовк, і почалася дискусія на загальні теми. Картер ризикнув заявити, що коли така вкрай потрібна розмова з шефом вимагала дару нахабства, то чому б не послати Дженнінґса? Олдріч відповів, що зараз не час для жартів. Макдермот знову виснув кандидатуру Пайла. Ґрем гукнув: "Звісно!" Вони повідсували крісла. Пайл ударив обома великими руками по колінах, гучно ляснувши, з хрипом устав і нерадісно пообіцяв, що піде сам.

– Молодець! – похвалив його по-батьківськи Дженнінґс. – Згодом Вотсон накладе тобі шви. Останнім часом його рубці мають незвичайно високу косметичну цінність, чи не так Вотті?

Безлад, який запанував після ухваленого рішення, врятував Вотсона від прикрости вислухати обіцяну розповідь Дженнінґса про випадково почуте щебетання недавньої пацієнтки, яка повернулася, щоб висловити свою подяку. Посміливішавши після такого спасіння, він холодно сказав Дженнінґсу забиратися геть, на превелику втіху цього живого сатира, і збори розійшлися.

– Ходімо на обід, – сказав Пайл.

Коли вони повернули в коридорі за ріг, Дженнінгс просунув руку Пайлові під лікоть і прошепотів:

– Тобі теж чудово відомо, що так катує шефа. Дівчина!

– Ти маєш на увазі Джойс?

– Кого ж іще? – Дженнінгс застебнув високий комір плаща, підставивши плече під великі вхідні двері та штормовий вітер. – Звичайно, я маю на увазі Джойс. Вона зовсім відбилася від рук і з’їла йому серце й розум!

– Може й так, – Пайл обережно ставив ноги на засніжені сходинки. – Але не думаю, що нам годиться обговорювати його сімейні справи.

– Безглуздя! Уже давно минула пора для шляхетної стриманости. Гадсон от-от розіб’є на друзки свою репутацію. До речі, коли новина розлетиться, то про цілу клініку піде недобра слава. Якщо шеф карається так через дівчину, то саме слушний час щиро поговорити про неї. Вона дурне мале ледащо, якщо тобі цікава моя думка!

– Але ж твоєї думки не питатимуть. Можливо, вона справді дурне ледащо; але Гадсон вважає її божеством!

Дженнінгс дав йому рукою знак зайти в салон свого купе і почав намацувати в кишені ключі.

– Вона аж ніяк не поводила себе як божество – окрім, хіба що, Вакха – коли я востаннє бачив її.

– Де?

– У Тюїльрі, приблизно місяць тому, у товаристві восьми чи десяти галасливих гульвіс, під проводом цього юного нікчеми Мерріка – ти ж знаєш цього гулящого внука старого Мерріка. Повірте мені, вони вже були добряче під мухою.

– А ти… чи вона впізнала тебе?

– О, безумовно! Перепурхнула до нашого столика, щоби побалакати зі мною.

– Гм! Вона мусила бути напідпитку! Я думав, що вона має неабиякі успіхи в дівочій школі у Вашингтоні… Не знав, що вона вдома.

Голосно прогрівши двигун, Дженнінгс натиснув на педаль.

– Може, її вигнали.

Глибоко в горлі Пайл захрипів від безнадії.

– Надто зле для старого Мерріка… Сіль землі; найкращий з найкращих. Він випив свою гірку чашу до дна. Ти знав Кліфа?

– Ні. Він помер. Але я чув про нього. Ледацюга, чи не так?

– Вдале визначення; і його сирота, виглядає, прямує тим самим шляхом.

– Сирота? Я думав, що матір хлопця ще живе – у Парижі чи деинде.

– Так, живе, але попри це хлопець зостався сиротою. Народився сиротою! – Пайл коротко переповів сімейну сагу Мерріків.

– Мабуть, – запропонував Дженнінгс, коли вони заїхали в клубний гараж, – ти міг би побалакати зі старим Мерріком, якщо він така добра душа, і сказати йому, що його шмаркач погано впливає на нашу дівчину.

– Пхе! – Пайл першим рушив до підойми.

– Ну, якщо така пропозиція тебе не влаштовує, то чому ти мужньо не підійдеш до молодої леді і не скажеш їй, що вона зводить свого славетного батька з розуму? Доведи їй, що тут йдеться про звичайну порядність.

– Ні, – заперечив Пайл, насадивши поперек носа окуляри, щоб вивчити меню – вона тільки висловить батькові своє обурення. А йому до вподоби, коли кожен робить своє діло – у цьому я вже мав змогу переконатися разів два чи три. Поради він воліє тримати за зубами і не дякує нікому за втручання в його справи, хай які зичливі будуть причини; і в будь-якому разі від цього не буде користи. Джойс не зможе змінитися. Вона – біологічне повернення до діда з коліна матері. Ти не знав його. Він саме завершував останню стадію кар’єри періодичного п’яниці, коли я приїхав у це місто, щойно закінчивши школу. Каммінгс був найобдарованішим хірургом-універсалом і найобдарованішим непросипним яригою в штаті Мичиган упродовж двадцяти років; одним з тих п'яничок, що три дні налигані, три тверезі. Напевне, ця дівчина позичила надто багато хромосом у старого.

– То хочеш сказати, що вона хвора на алкоголізм?

– Ну… це не зовсім гарне слово. Скажімо просто, що вона ексцентрична особа. З малечого віку навколо неї вирували бурі. Наймиліше створіння у світі, коли захоче. А згодом, наче лихий її попутав, і Гадсон мусив благати вчителів забрати її назад. І вона влаштувала йому веселеньке життя, можеш не сумніватися! А останнім часом почала пити!

– І, звісно, Гадсону про це відомо!

– Думаю, що так. Але чим він може зарадити? Вона цього й не приховує. Хай там що, але криводушність їй не властива.

Дженнінґс зітхнув.

– На лихо, вона має цю одну прикру чесноту, чи не так? Але навіть якщо так, то я не побоюся сказати, що їй слід продавати власну душу, не псуючи життя иншим. Ми мусимо переконати Гадсона взяти довгу відпустку. Він міг би забрати її з собою. Скажи це йому просто у вічі, Пайле. Будь невимовно жорстоким! Скажи йому, що це стосується нас усіх. Це мусить на нього вплинути. Я ще ніколи не бачив людини, такої чуйної до гаразду инших. Прибережи цю карту наостанок: скажи йому, якщо він не поїде ненадовго звідси, то доведе до знемоги всіх решту!

* * *

Упродовж першої півгодини їхньої зустрічі, яка відбулася в кабінеті шефа наступного вівторка, Пайл уперто наполягав на подорожі навколо світу, куди Джойс мала вирушити разом з батьком. І дійсно, ідея видавалася настільки вдалою, що він озброївся цілою підшивкою привабливої круїзної літератури. І навіть склав захопливий маршрут – Гаваї, Таїті, укулеле – Пайл був невиправним сиднем з небезпечно приглушеним бажанням вилежуватися на спині, у приємному сп’янінні, під трансекваторіяльною пальмою, прислухаючись до м’яких голосівок дорослих дітей, ще не зіпсутих цивілізацією – середземноморські країни і шість місяців приятельських бесід з німецькими фахівцями в царині мозку. Останній пункт було долучено як особливо спокусливу принаду. Гадсон часто заявляв, що колись мусить це зробити.

Шеф заклопотано слухав; намагався видаватися вдячним; пробував виглядати зацікавленим; але поки Пайл розгортав свою рекламну кампанію, великий чоловік занепокоївся, наповнив свою авторучку, розіклав папери в рівніші купки і з великим труднощами розшукав сірникову коробку. Тоді похитав головою, усміхаючись.

Ні, хай як високо він цінує Пайлову турботу, але навколо світу не поїде; принаймні не тепер. Звісно, він надто завзято брався до справи. Останнім часом в його голові вертілася думка збудувати невеличку хатинку десь на відлюдді, але не надто далеко, і бувати там з вечора п’ятниці до ранку понеділка, принаймні за доброї погоди, тинятися, рибалити, збирати рослини, читати легкі романи, спати, жити простим життям. Він вже має плани на таке місце. Скоро весна.

– А тим часом? – наполягав Пайл гризучи кінчик своєї невеличкої задертої борідки.

Гадсон підвівся, з грюкотом зачинив шухляду, закинув ногу на ріг столу, міцно склав на грудях руки і поглянув на свого радника із загадковою посмішкою.

– Тим часом?… Пайле, сподіваюся це не заб’є тобі памороки. Через тиждень я вирушаю до Філадельфії, щоб одружитися з шкільною подругою своєї доньки, міс Гелен Брент.

Пайлові очі і рот завмерли в такому комічному подиві, що посмішка Гадсона розпливлася ще більше.

І тоді всі ми троє проведемо пару місяців у Європі. Я домовився з Лейтоном, що він приходитиме з університету і візьме хворих, яким не зможе дати раду Вотсон. Вотсон чудова людина, яскраве майбутнє. Досить дивно, але я саме хотів запросити вас з цього приводу на розмову, коли сказали, що хочете мене бачити.

Пайл відкусив кінчик свіжої сигари пробурмотів якісь вітання, ще не цілковито оговтавшись, щоби вдавати ентузіязм.

– Не сумніваюся, ти вважаєш мене дурнем, Пайле.

Гадсон пройшовся з одного кінця кімнати в другий, даючи змогу своєму колезі заперечити сказане, якби він того бажав. Пайл замислено пхикнув.

– Сімнадцять років удівець, – розмислював Гадсон, напів до себе. Він зупинився в далекому кутку, щоб розкласти розсипані книжки на полиці.

– Людина назбирує безліч звичок за сімнадцять років, – він повернувся до крісла біля стола. – Виглядає, неначе січень і червень вирішили повінчатися, чи не так?

Якби Дженнінґс був на місці Пайла, то, блимнувши очима, він відповів би: "Січень! Як-як? Ви? Січень? Безглуздя, шефе! Ані одного дня пізніш від жовтня, щонайдалі!"

Пай змучено усміхнувся і пересунув сигару в другий кутик рота.

– Я придбав цю нову дорогу дружбу на початку минулого року, коли міс Брент призначили молодшим наставником моїй Джойс.

Щось подібне до чуйного братерства, яке промайнуло в ожилому зацікавленні Пайла, заохотило Гадсона відкинути рештки своєї небалакучости і розповісти все.

– Перш за все, міс Брент сирота; її батьки були поважаними мешканцями Вірджинії; найцікавішим є французьке походження матері – та сама кров, яку 1789 року пролито на гільйотині… і принаймні вигляд у неї справді галльський.

Дженнінґс, якби був тут, мав би досить сміливости, щоби підказати, хитро хихочучи: "О, то в цьому разі червень треба виправити на липень!" А тоді він би пильно стежив за обличчям шефа.

Але Пайл, який не мав ніякого діла з психоаналізом, не надавав жодної ваги тому фактові, що на думці у шефа був гаданий темперамент молодої леді.

Приблизно на День подяки, – говорив Гадсон, – міс Брент, несподівано підхопивши грип, поїхала зі школи і кілька днів жила удома. І досить їй було піти, як Джойс одного вечора вишмигнула з оселі; відвідала вечірку в центрі міста; знехтувала наш домашній розклад; прогуляла всі заняття наступного дня; бісилася, аж трусилася долівка, поки їй вичитували догану; одне слово, примудрилася заробити тимчасове відсторонення, попри те, що її поведінка – завдяки впливові міс Брент – була майже бездоганною, відколи її прийняли рік тому у вересні.

Подальша історія була досить уривчаста. Гадсон не мав схильности втаємничувати у свої прикрощі будь-кого. Пайл обачно помовчував.

– Одне слово, після повернення додому, розпочалася ціла низка несамовитих скандалів; щоночі вона ішла з дому; вилежувалася в ліжку упродовж дня; нервова, дратівлива, нерозважлива. Я не можу переповісти, Пайле, як глибоко вона травмувала мене… вона усе, що маю, ти ж знаєш.

– З розпачу я запропонував, щоб вона запросила міс Брент до нас у гості на канікули. Раніше вона двічі гостювала в нас кілька днів, і подеколи я бачився з нею під час своїх нечастих візитів до Вашингтона. Ви не повірите, але коли ця чарівна молода дівчина переступила наш поріг минулого тижня, Джойс стала новою людиною: врівноваженою, ласкавою, милою – справжньою леді!

Він замовк, збираючи докупи думки, перш ніж розповідати далі. Він мусив пояснити, як швидкий перебіг подій, коли вони сіли того дня вечеряти, великою мірою вплинув на її його рішення попросити Гелен вийти за нього; він неохоче, навіть заради правдоподібности й самовиправдання, відтворював словами спогад про цю подію. Це було так природно; так бездоганно правильно; достоту так, як і повинно бути! Він зауважив – мабуть, трохи пристрасніше, ніж цього бажав, тому що його серце переповнилося до краю – яке це щастя для нього (і для Джойс також) – що вона прийшла. "Я не можу й уявити, що ми відпустимо тебе, – мовив він; і Джойс додала гарячково: "Навіщо їй кудись іти? Тут вона щасливіша, ніж будь-де; чи не так, люба?"

Пайл поміняв місцями схрещені ноги і покашляв, нагадуючи шефові, що він досі тут.

– Та й справді, міс Брент набагато краще ведеться з нами, ніж удома. З дитинства вона жила з дядьком, старшим братом батька, гарячкуватим, скупим і не надто успішним старим адвокатом. У сім’ї не було жінок. І я маю підстави підозрювати, що її кузен, Монтґомері Брент, добрий шалапут, хоча вона й ідеалізує його понад міру; називає "братиком Монті", думає, що його зовсім не здатен зрозуміти батько та всі инші… дівчина такого штибу… стає на захист безпритульних котів, невдах, недооцінених кузенів, моєї примхливої, норовливої Джойс… і тепер, дякувати Богові – вона пообіцяла бути заодно зі мною! Думаю, що для неї це свого роду покликання. Я охоче би зачекав, поки вона закінчить університет у червні; насправді, у мене щодо цього були серйозні побоювання; але вона відразу ж відкинула цю ідею. Якщо я потребую її, то потребую тепер, сказала вона. Дай Боже, щоб усе було гаразд!

Пайл сказав, що він у це вірить; підсунувся до краю крісла; подивився на годинника; запитав, чи це таємниця.

Гадсон погладив щелепу, відвів погляд.

– Я не проти того, щоб вони знали… Поки що вистачить сказати, що я їду в Європу з донькою. – Він гарячково тер своє широке чоло. – Решту вони дізнаються в належний час. Повідом Олдрічу, Картеру та иншим, що я йду у відпустку.

– Особливе слово для місіс Ешфорд, шефе? – Пайл зупинився, тримаючи руку на клямці.

Гадсон глибоко засунув руки в кишені штанів і підійшов до вікна, дивлячись надвір.

– Я сам їй все розповім, Пайле, – відповів він, не обертаючись.

* * *

Доктор Гадсон називав своє відлюдне пристановище Флінтріджем. Було воно досить далеко від битих шляхів. Лише один акр обробленої землі призначався для обслуговування котеджу – поспіхом накреслені перед від’їздом ескізи ретельно опрацював і втілив його вірний друг, Фред Ферґюсон, найкращий архітектор міста.

То був негостинний шмат землі, ця околиця. Гострі скелі, що прямовисно падали в чорну воду (довгий марш дерев’яних східців вів до невеличкого піддашшя для човнів і прилеглого причалу) відлякували колонізаторів, відколи почало розвиватися західне узбережжя, на відстані двох миль звідти. Деформовані сосни хапалися за каміння, зітхаючи від спраги улітку, оплакуючи свою наготу взимку.

Телефону не було, і майже з самого початку Флінтрідж ніколи не знав напевне, коли його господар приїде на вихідні. Він передчував, передбачав, випікав невимовно смачні бісквіти, ловив зграї мальків для наживки і повсякчас підтримував миттєву готовність привітати великого чоловіка з рум’яним обличчям (просто відтінок шкіри надто червонястий, так би сказав йому будь-який серцевий діягност), срібно-білим волоссям, сірими очима, глибокими зморшками й експресивними руками, що красномовно свідчило про їхню незвичайну вправність.

І коли він таки приходив, то це траплялося в суботу, пізнього вечора. Тільки одного разу він привів Джойс та Гелен – незнайомці, минаючи їх, гадали, що вони обидві його доньки – але то був лише спосіб відтягти обіцяне усамітнення. А тепер відпочинок йому був потрібен понад усе; бо товариськість і чарівна гостинність його юної дружини примножили його соціяльні обов’язки в місті.

Як же легко вона призвичаїлася до його химер! Як же він гордився нею, і не стільки її екзотичною красою, як винятковістю особистого смаку і такту, з якими вона долала досить сутужні проблеми, пов’язані з безболісним і швидким входом у коло його зрілих знайомств. Його захоплювало те, що вона вибирала доречне слово, одягала найкращий костюм, інтуїтивно знала, як дати раду вечірці, не видаючись стурбованою тим, які прикрощі могли трапитися на кухні. Так, у них справді "все було гаразд" – як часто вживав він цю фразу! – невимовно краще, ніж він смів би мріяти.

Навіть жінки любили її! Спершу вони взяли її на пробу; але коли вона навіть не подумала пишатися запобіганням їхніх посивілих чоловіків, супроводжуваних розлогими лестощами, яких сподоблявся мало хто, їм таки довелося визнати, що вона ясочка.

Але, хай як приємно Гадсонові було спостерігати чимраз більшу популярність своєї дружини, доказом якої стало зростання їхньої соціяльної активности, ці нові обов’язки мало сприяли відновленню зношеної аорти, що так тривожила Пайла.

– Шеф тепер у кращому становищі – як гадаєш? – спитав Дженнінґс.

– Поки що, – згодився Пайл. – Але годі загоїти аневризму, відвідуючи пізні обіди тричі на тиждень. Боюся, що він таки зламається в один такий день.

Не так вже й рідко його колеги гості – бо ж тепер Брайтвуд принаджував не лише пацієнтів звіддаля, але й став меккою для амбіційних людей в царині нейрохірургії – поривалися усамітнитися в селі на день чи два. Вони видавалися напрочуд подібними, ці ковалі мозку з різних країв; понурі, самозаглиблені люди, здебільшого сорока – п’ятдесяти років; рідко усміхнені, незграбні у світських розмовах, досить часто схильні до певної непривітности. Гадсон волів влаштовувати з ними бесіди біля озера, оскільки їхня мова була виснажливо технічною. У всякому разі люди, які щодня чоломкаються зі Смертю, навряд чи зможуть оживити домашню вечірку.

Двоє відданих близнюків середніх літ працювали доглядачами у Флінтріджі. У той час, коли Перрі Раґлз (закостеніла нога, волосисте горло, норов ердельтер'єра) не чаклував над мотором човна масними гайковими ключами або не водив туди і сюди блешнею в окуневий сезон, він навчав невеликі клапті апатичного ґрунту по-материнськи піклуватися про іриси та петунії. У суботу, приблизно о п’ятій годині, він одягав свій другий плащ і кульгав до воріт, що стояли на дорозі уздовж вузького гребеня гори; і, відчинивши їх, відкидав невеличкі камінці зі шляху здоровою ногою.

Марта, його повненька сестра, плела вигадливі ліжники, приховувала від мовчазливого Перрі вандальські витівки зухвалого, годованого з пляшечки оленяти; мало не вмирала за парою приручених фазанів, чия здатність відповісти на її любов була такою ж слабкою, як великою була її потреба; обдряпувала свої пухкі руки, збираючи ранні ягоди, передчуваючи ту прекрасну мить, коли її пиріг похвалять повільним підморгуванням, яке вчений гість, ведучи глибоку дискусію про тайни хірургії, навіть не запримітить.

У суботу, приблизно о пів на п’яту, вкотре переконавшись, що поклала піжаму доктора на ліжко, і повернула вазу з трояндами на його шифоньєрці так, щоб найвищі красувалися найбільше, Марта ставала перед вікном у заскленій веранді, міцно притиснувши зігнуті пальці до своїх гарних зубів, палко молячись про круговерть жовтої куряви і спалах блискучого нікелю на згині урвистої дороги, яка виднілася через відкриту алею з карликових ялин.

Почувши скрегіт жорстви під важкими колесами, вона мчала до дверей і відчиняла їх навстіж, завжди сподіваючись – і ненавидячи себе за це – що доктор прийде сам, або, якщо не сам, то в супроводі другого чоловіка. Її проймало замішання, сором і ніяковість перед молодою місіс Гадсон, чия краса будила в ній спогад про одну передріздвяну екскурсію по крамничках у дев’ятирічному віці… Там була французька лялька, така прегарна, що маленьке горло Марти стислося від жадання. З її тужливих оченят зненацька ринули сльози, і вона крадькома простягла руку.

– Ні, люба, – матір попередила її. – Ти можеш дивитися на неї, але торкатися не смій.

* * *

Величавий ряд срібних кубків на широкому коминку в "мисливській кімнаті" (з приводу "мисливської кімнати" частенько любили жартувати, тому що в ній була лише одна рушниця серед усіляких инших спортивних знарядь: биток для гольфу, рибальських снастей тощо) свідчив про те, що Вейн Гадсон не менш фахово обходився з ними у грі, ніж з вельми важливішим хірургічним приладдям.

Близькі люди часто зауважували, що він володіє майже надприродною здатністю поширювати чутливість своїх розумних пальців до самих кінчиків будь-яких знарядь, що потрапляли йому в руки. Його ключка, вудка і скальпель були просякнуті нервами.

– Оце так пофортунило! – спостерігачі зазвичай зауважували, коли він заганяв гольфового м’яча в лунку довгим ударом знизу.

– Незвичайно точний здогад! – подеколи погоджувалися колеги, коли якийсь досить сміливий прогноз – скажімо, визначення точного розміщення мозкової пухлини за такими загадковими ознаками, як вигин брови, сіпання губ, постава руки уві сні чи поява недоречної фрази в буденній розмові – було підтверджено.

Серед трофеїв на коминку – оздоблених написами, які завжди вражали приїжджого колегу, що не міг надивуватися багатогранності хисту господаря – був потьмянілий водний приз з трьома ручками, який доктор Гадсон виграв у ранні дні навчання в інтернатурі, здобувши першість у запливі на милю.

– Досі плаваєте?

– Регулярно.

– Вам це до душі?

– Скажімо так, мені це корисно.

– Допомагає позбутися жиру?

– Мабуть. Але в будь-якому разі мені це корисно.

У певний момент свого візиту гість покартає атлетичного господаря за надмірну обачливість; оскільки найпомітнішим предметом умеблювання "мисливської кімнати" є не надто декоративний дихальний апарат велетенського розміру, який використовують рятівники на гамірних причалах і людних пляжах, оснащений нікельованими кисневими балонами і таємничими механічними пристосуваннями.

– Що це за річ?

Гадсон розповість йому, стисло, нехотячи.

– А навіщо воно вам?

– О, хтось може упасти вниз. Вода тут глибока.

Гість швидко зрозуміє, наважившись наполягти на своєму питанні, що доктор Гадсон не полюбляє будь-яких розмов про водні розваги. І гостя почне розбирати цікавість. Перрі Раґлс міг би пояснити, якби мав таку охоту. Одного разу у Флінтріджі здійнялася велика тривога, унизу на вузькому пірсі. Навіть Марта про це не знала. Об’явившись наступного разу, доктор Гадсон привіз дихальний апарат, і пояснив правила його застосовування нажаханому Перрі, що опісля лякався цієї речі гірше від смерти. Вона стала темним привидом, що не давав йому спокою. Одного дня, побоювався він, йому доведеться з ним експериментувати. Цей обов’язок обернувся на повсякчасну, безжальну загрозу, яка катувала його і не давала спати вночі. Того дня хірургові довелося вислухати щиру й чесну думку свого неотесаного доглядача. Ой як довго ніхто не називав Вейна Гадсона дурнем у вічі. Він прийняв це звання з гідністю.

– Може це справді так, Перрі, – відповів він серйозно. – Тобі нелегко буде дати собі раду. Але хай там як, мусиш мати на увазі, що верхній кран пропускає кисень; і якщо тобі доведеться скористатися ним, не хвилюйся надміру, щоб не забути.

* * *

Не так вже й мало світил хірургічного світу, мешканців велетенських міст, пригадали недовгі й дещо бентежні розмови про плавбу за час свого гостювання у Флінтріджі, коли одного суботнього ранку на початку серпня прочитали на першій сторінці репортаж, що доктор Вейн Гадсон, знаменитий нейрохірург з Детройта, утопився напередодні ввечері поблизу своєї літньої резиденції на озері Сагінак.

Сидячи за сніданковим столом в Сієтлі, доктор Герман Бліс зачитував приголомшливі заголовки своїй дружині, і коли вона щось співчутливо зауважила, додав:

– Не тільки трагічно, але й неабияк дивно!

Змушений пояснювати, він розповів їй про подробиці свого візиту до друга, що жив у котеджі над озером, і про важку скутість, що запанувала в їхній розмові, коли він став розпитувати про втіху, яку господар має від води.

– Ти хочеш сказати, – припустила місіс Бліс, – що перед його очима промайнуло примарне видиво долі, яка чекає на нього?

Її чоловік скривив губи і похитав головою.

– Я не надто вірю в такі теорії, – оголосив він дещо палкіше, щоб видатися переконливим.

– Але ж одного разу ти сказав мені, що доктор Гадсон – "провидця".

– Це лише гарне слівце, Ґрейс. Провидців не буває. Однак Гадсон був незвичайно чуйний; наділений винятковими психічними здібностями.

– Але чому ж він не відмовився від плавання, – допитувалася місіс Бліс, – якщо так боявся його?

– З тієї ж причини, поза всяким сумнівом. Я ще не зустрічав людини, настільки нетерпимої до звичайних людських боязней і сповненої такого пристрасного жадання позбутися будь-якої залежности від страху. Не сумніваюся, що саме ця річ мулила йому серце, і він твердо вирішив пересилити її.

– Але – якщо вживати ту саму логіку – він міг би стрибнути з урвища, якби зрозумів, що боїться його.

– Це не зовсім те саме! Тут йдеться про те, що він міг робити легко, вправно й безпечно. І зненацька, з якоїсь причини, він чомусь налякався. Можливо, то була судома… що могла повторитися. Страх пробрався в його думки… Він гордився, що здатен тішитися цілковитою свободою розуму, але раптово усвідомив, що пригрів чудовисько! І допоки його розум пускав у гості цю фобію, він тією ж мірою вже не належав собі, і тому вирішив стати на герць з супротивником. Мабуть, це пояснює все.

Газетна стаття розповіла про подальші подробиці: з огляду на неймовірний збіг обставин дихальний апарат, який доктор Гадсон тримав у своєму котеджі, знадобився на протилежному боці невеличкого озера, саме в ту трагічну мить, коли власник так потребував його.

За кілька сотень ярдів від берега, поблизу Виндимеру, батьківського маєтку, юний Роберт Меррік, що один плив на своєму паруснику, знепритомнів від удару бушпритом і впав у воду.

– Звісно, що п’яний, – обурено прокоментував доктор Бліс. – Такого не буває з тверезими людьми.

Схвильовані купальники, дізнавшись, що в котеджі Гадсона є дихальний апарат, поспішили за ним через озеро в моторному човні, і після годинних героїчних зусиль їм вдалося частково повернути молодикові свідомість. Кажуть, що він неодмінно одужає.

– Хто ж би сумнівався! Ще й як! – прохрипів Бліс.

Вважають, йшлося в репортажі, що якби вдалося відразу застосувати дихальний апарат, то життя доктора Гадсона можна було б врятувати. Доглядач, Перрі Раґлс, відразу запримітивши лихо, хутко повеслував до свого господаря, пірнув у воду і витяг його зм’якле тіло на човна. З відчаю Раґлс попрямував зі своїм знепритомнілим пасажиром до Виндимерського берега і гріб доти, доки йому вистачило снаги. Невелике судно, приваблене його знаками, поспішило туди; у човні, що дрейфував серед озера, знайшли згорбленого чоловіка, який істерично ридав над бездиханним тілом доктора Гадсона.

– Ніколи не бачив такої собачої вірности, як у старого Перрі. Думаю, що він пірнув за ним, не скинувши одежі, і навіть не подумав про свою хвору ногу.

Роберт Меррік, повідомляла далі газета, був одинаком покійного Кліффорда Мерріка і місіс Мексін Меррік, що тепер проживає в Парижі. Саме того дня він повернувся з тривалого гостювання у своєї матері, вирушивши за кордон відразу по закінченні першого семестру на останньому році навчання в університеті штату. Також його знано як внука Ніколаса Дж. Мерріка, вислуженого засновника і великого акціонера корпорації "Аксіон Мотор", разом з яким він проживає у "Виндимері".

– Сподіваюся, цей молодик здатен усвідомити, наскільки безцінна ця особа, – промовив доктор Бліс, відклавши газету, – тепер, коли йому повернули життя таким коштом!

Був ще один збіг обставин, пов’язаний з цією подією. Сільський лікар, підозрюючи, що голова Мерріка потребує фаховішого обстеження, ніж він спроможний надати, відправив його в машині швидкої допомоги до Брайтвудського шпиталю. Тоді він ще не знав, що людина, яка прославила Брайтвуд своїми операціями на мозку, не зможе прийняти юного пацієнта.

– І що, на твою думку, сказав той хлопець, – роздумувала пані Бліс, – дізнавшись, якою ціною врятоване його життя?

– Ну, – міркував понуро лікар, – спираючись на власні спостереження за такого роду блазнями, які падають у воду від удару бушпритом серед білого дня, чий батько мертвий, матір живе в Парижі, а слабий на розум дід – мільйонер пенсійного віку, я можу лише припустити, що він черкнув сірником до бильця свого ліжка і пробурмотів: "Хто ви взагалі такі!"

II

Повільно й обережно – бо ж він ще досі не очуняв після битви з пневмонією, що стала наслідком тривалого застосування провітрювача легенів в недосвідчених руках переляканих людей – двоє сестер везли юного Мерріка до прекрасно обладнаного солярію.

– Це йому анітрішки не зашкодить, – мовив доктор Вотсон, – а там на горі є хоча б щось схоже на вітерець.

Спинивши його візок на певній віддалі від загальної групи пацієнтів, які, здебільшого, були в таких же білих чалмах, як і він, його небалакучі доглядальниці подріботіли хутко геть, неначе радіючи тому, що можуть взятися до приємніших справ.

Їхній поспіх ще більше збив його з пантелику. Учора він пробував пояснити повсюдну мовчазливість людей, що чекали на нього: причина в погоді. Сира, волога погода, характерна для середини серпня, винна в цьому. Якщо лікарі непривітні і скупі на слова, сестри різкуваті й черстві, це сталося, тому що пацієнти капризували… усім не по собі… цілком природно.

Але, попри це, щось набагато поважніше ніж низькі показники барометра, дошкуляло цьому шпиталю. Його понурість була надто тривкою, щоби її приписувати темному жовтому небу чи втомливій спеці. У Брайтвуді панував неспокій; і Боббі теж не міг позбутися відчуття, що саме він – головна його причина; бо звідки ж тоді ця змова понуро мовчати у поводженні з ним? Милий Боже!.. Він же міг виявитися якимось злиденним ледарем, якого виловили з канави і залатали тільки з чистого милосердя… Хіба вони не знають, з ким мають справу?… Авжеж, його дід міг би викупити тут все до останку, навіть не завваживши страти!

Однак довелося визнати, що його не просто нехтували. Щось повсякчас витало над ним… Боже!.. Що ж за страхіття йому довелося пережити!.. Ця мла… що сунула сіро-білими, кулястими згустками через дорогу – непроникна, їдка, задушлива – вогка, морозна, липка хмара, що давила йому на груди, зв’язала руки, спутала ноги… Ця подорож з Потойбіччя!.. Чи проживе він досить довго, щоб забути її? Він дрижав від спогаду про неї!.. Ця невимовна втома!

Инколи він переступав межу терпіння. Після того як вилазив, хитаючись, намацуючи собі шлях, на кілька хитких східців, Щось накочувалося на нього з ревом велетенської хвилі, і відкидало на неймовірну віддаль назад у небуття. Тоді шаленство бурі стихало, і западала зловісна тиша… Чи справді був він тоді мертвий?… Раптом Щось знову допадалося до нього і ще глибше поволокло в задушливу млу…

Коли минула ціла вічність – і він постарів, зачерствів і занеміг від безнадійної боротьби – його становище почало прояснятися. Де-не-де траплялися кошлаті просвіти у завісі з мли, крізь які була змога розпізнати певні орієнтири, коли здіймалися вгору шпилі і башти, ледь мріючи на кислотній рівнині. Ці примарні чуття спершу були виключно нюхові. Він десь читав, що ніс більше інтегрований в структуру мозку, ніж инші органи чуття. Можливо, що нюх (його зацікавлення фізіологією було лише поверховим) є найстарішим з усіх органів сприйняття; він розвинувся першим. Але ні; першим був дотик, і лише згодом запах… Його вражало й дивувало, що певна частина його свідомости волоклася збоку, аналізувала скруту, у яку потрапила друга її частина, бредучи крізь млу.

І ось з’явився набагато більший проріз у тягучій хмарі, і через нього війнуло сумішшю розпізнаваних пахощів; міцний дух вдарив йому в лице: запах м’якої вовни, і, похований у вовні, йодоформ, цигарковий дим, хлориди, які тільки є на світі, анестетики, антисептики, лабораторні й лікарняні запахи.

Щось важке повзло по грудях. Воно гріло й пульсувало. Твердо натискало, зупинялося на мить, рухалося трохи далі, знову зупинялося, прислухаючись; поверталося назад туди, де побувало раніше; прислухалося пильніше.

Тоді тягар зник і суміш запахів розвіялася. І в наступному просвіті мли голоси заговорили здалеку; один з них спокійний, впевнений; другий гіркий, недоброзичливий… з цього почалися його клопоти…

– Думаю, що він виживе!

– Еге ж, яка з біса ганьба!

Згодом до його вух долинула складна мішанина голосів – один з яких жіночий – перш ніж мла знову зімкнулася над ним. Подеколи вона розходилася, і йому вдавалося піднести свій тягар… видавалося, що на ньому лежить щось неймовірно важке … і здерев’янілими ногами брести далі. Він хотів позіхнути, але глибоко дихати не міг. Вони вже покінчили з цим… а це досить болісно. Хтось дихав похапцем, сухо, і гаряче… радий і тому. …Том Мастерсон підтвердив цей факт. …Том – безумовно, він побував в його делірії – Том сидів біля ліжка; і, почувши питання про нову манеру дихання, зауважив: "Тепер ми всі дихаємо таким способом… Звісно, не так добре, як по-старому, але все ж ліпше, ніж нічого".

Ще одна задушлива хвиля мли поглинула його; але в ній Щось не було. Але йому байдуже, поки цього Щось нема.

Він розплющив очі і запримітив клапоть синього неба у справжньому вікні. Штора затріпотіла. Мотор загарчав у дворі десь унизу; приводні заскреготали, захрускотіла жорства. Лід дзвенів у склянці напохваті. Накрохмалена медсестра, прикипівши очима до годинника, намацувала його передпліччя. Гострий кінчик термометра жорстоко заліз під корінь його язика. Ось що йому завдавало болю: усе це незграбне копирсання, поки він лежав непритомний.

Він зауважив безупинне гудіння електричного вентилятора і металічне деркотіння на висохлій траві; мляво обмацав свої потріскані губи вайлуватим язиком; апатично оглянув медсестру, що схилилася над ним; і, захрипівши кілька разів, спромігся запитати, де він. Вона відповіла йому. Поволі він дійшов висновку, що його перебування в Брайтвуді пов’язане з травмою голови. І вона справді травмована: гидко боліла й була перев’язана. Він обережно торкнувся її і запитав.

– Важкий удар. Але ви швидко одужуєте. Випийте це, будь ласка!

І він спав далі. А коли прокинувся, горіло тьмяне світло. Усюди було дуже тихо; а тому він вирішив знову заснути. Минув ще один день… може й два чи три… він не пам'ятав.

З’явився молодий, рудоволосий лікар у білому плащі і поставив кілька питань сестрі. Приязна людина… але ж молода. Доктор Гадсон тут головний. Якщо з його головою щось не гаразд, то він хотів Гадсона.

– Послухайте, – покликав він, звернувши заціпенілі очі до лікаря, – чому сюди не загляне доктор Гадсон? Він знає мене. Я бував у нього вдома. Йому відомо, що я тут?

– Я доктор Вотсон, містере Мерріку. Я піклуюся про вас. Доктора Гадсона в місті немає…

Коли доктор Вотсон вийшов з палати, він кивнув сестрі біля ліжка. Міс Гадсон приходила? Ні; але це тому, що поки що до нього не пускають гостей… тобто, багатьох… Так, приходив його дід… і містер Мастерсон… Випадок? О так, вони розкажуть йому все, трохи згодом… Тепер йому потрібен лише сон; багато-багато сну. Жодних турбот чи хвилювань… Тепер, щоби одужати, нам потрібен сон… Тоді до нас зможуть приходити гості, а гості розкажуть нам усе, що ми хочемо знати… Дурне дитяче белькотіння! Хай йому грець!

Однак цього ранку йому урвався терпець. Ці люди надто сильно зловживали своєю мовчанкою! Певна річ, що на нього затаїли якусь кривду. Дуже добре. … Це ж не вперше. Мусить знайтися спосіб залагодити її. Завжди знаходився. Чи ж не звик він платити за зруйновану решітку перед коминком, розбиту порцеляну, потріскані меблі, ображені почуття й перервану роботу? Якщо хтось мав кривду, нехай виставить рахунок, і він випише чек! У всякому разі, про шпиталь тут не йдеться! Чи таки йдеться? Що він міг заподіяти цьому клятому шпиталю? Наїхати на нього?

– Чи не могли б ви мені сказати, міс…?

– Бейтс.

– …Бейтс, як все ж таки я заробив цей удар по голові?… Це моє останнє запитання.

– Щогла чи щось подібне розвернулося і збило вас з човна.

– Дякую.

– Щогла збила його з човна! Він посміхнувся; спробував пригадати. Гаразд, он воно що; але що до цього має шпиталь?

* * *

Опівдні його сестру замінила на годину сама місіс Ешфорд, завідувачка шпиталю, що виконувала безліч важливих обов’язків.

Вона сиділа біля вікна й розважала себе вишиванням, очевидно, цілком поглинута ним; і водночас, добре розуміючи настрій пацієнта, чекала на спалах емоцій.

Боббі оглянув її лице і сповнився симпатії. До цього висновку пацієнти Брайтвуда зазвичай доходили ще швидше, але він не бажав бездумно прихилятися серцем будь до кого в цьому закладі, що ставився до нього з такою зневажливою байдужістю.

Мимоволі він почав вгадувати її вік. Ніхто не міг стриматися від таких припущень, вперше побачивши місіс Ешфорд. Єдиною передумовою її материнського ставлення до штату, медсестер, пацієнтів було сиве волосся. Той факт, що вона посивіла заледве у двадцять літ, під час смертельної недуги чоловіка, жодним чином не применшував материнської влади, якою воно наділяло її, влади повсюдного порадника у Брайтвуді. Попри її досить юне лице і струнку, атлетичну фігуру, багато людей, старших від неї літами, називали її матір’ю – вона була ідеальним представником людського типу, що миттєво викликає довіру. Вона стала хоронителькою більше визнань усілякого роду, ніж долітає до вуха пересічного священика.

Трагічна смерть доктора Гадсона була для неї таким горем, яке будь-хто, пов’язаний з Брайтвудом, ніколи не зможе знати напевне – а міг би лише здогадуватися; і обов’язок зносити його з правильним зовнішнім виявом жалю був найсерйознішою, з якою їй будь-коли доводилося стикатися.

Упродовж п’ятнадцяти років доктор Гадсон чимраз більше переконувався, що місіс Ешфорд ніхто не здатен замінити. Потрапивши до цього експериментального шпиталю операційною медсестрою, невдовзі після смерти чоловіка – молодого хірурга, що подавав великі надії, протеже відомого фахівця з мозку, – вона швидко й спокійно переклала безліч адміністративних обов’язків з плечей шефа на свої, майже не усвідомлюючи, як вправно звільнила його від щораз більшої кількости обтяжливих дрібниць. Настав час, коли її думка заступала думку доктора Гадсона і не підлягала обговоренню. Ніхто не заздрив її впливові на нього, а також спокійній владі, якої тішилася вона в цьому закладі. Необачні молоді інтерни питали в неї поради щодо своїх клопітких ділових справ. Медсестри розповідали їй любовні історії. Пацієнти дочиста розкривали перед нею свої серця; утаємничували в усе: від дрібних побутових труднощів до важких злочинів; писали їй після повернення додому; не так вже й рідко освідчувалися їй; засипали її різдвяними подарунками.

– Хіба вона не мила? – говорили пацієнтки. Але це було не так. Це слово звучало безглуздо стосовно неї. Вона була чуйна, тактовна і понад усе сильна; мала лице молодої жінки, розум чоловіка і сиве волосся вдови.

Були й инші подробиці в житті місіс Ешфорд, які, бувши відомі молодому Мерріку, могли би змінити його ставлення до неї того ранку, коли вона, застромлюючи голку в шмат полотна, сиділа і чекала, поки він спалахне.

Доктор Гадсон приймав її як належне. Він звик довіряти їй усі свої проблеми, і вкрай рідко наважувався сперечатися з її думкою. Не існувало жодної царини в його професійному житті, де вона зоставалося чужинкою. Навіть про деякі цілковито приватні справи, за які він брався із затаєною тривогою – гадаючи, що вдало приховав їх – вона дізнавалася або завдяки випадкові, або хитромудрому здогадові; і на підставі цих знань, коли минав час, у неї з’являлося щонайменше неясне і сутужне уявлення про мотиви, які спонукали його. Він був би неймовірно вражений – і, можливо, навіть прикро – дізнавшись, що Ненсі Ешфорд майже знала одну важливу таємницю його життя.

Як же глибоко вона піклувалася про нього, і природу цієї любови хірург підозрював, але твердо відмовлявся визнавати. Будь-що схоже на взаємне визнання їхньої фактичної залежности і привабливости одне для одного може призвести лише до непотрібних ускладнень. Він не може одружитися з нею. Джойс обуриться.

– Медична сестра?… Але ж, татку!.. Цього не станеться! Цього не може статися!

Того ранку, коли він розповів Ненсі, що наступного вівторка одружиться зі студентською подругою Джойс, вона швидко відповіла: "Дуже мудро. Вона ощасливить тебе. Я так за тебе рада".

– Я сподівався, що ти так подумаєш, – відповів він з явним полегшенням.

Їм обом пощастило, що вони не бачили одне одного. Він одягав гумові рукавички в невеликій лабораторії, прилеглій до операційної, а вона застібала на спині свій довгий білий халат. Він удав, що не помічає, скільки часу їй знадобилося.

– Усе добре… там у тебе? – викарбував він з силуваною невимушеністю, зиркаючи собі через плече.

– Цілком добре, – відповіла вона тоном, що вторив його безпосередності; але не було все цілком добре… і ніколи вже не буде.

Боббі відчув, як його серце сповнюється симпатією до пані невідомого віку, що заклопотано працювала голкою, очевидно, нічого не знаючи про бурю, що здійнялася в його душі. Він вирішив порушити її спокій. Він поставить їй кілька запитань, які з такими муками формулював. Вони звучали трохи по-книжному, неначе завчені напам’ять… Йому очевидно, заговорив Боббі, що він потрапив у халепу. Він завжди потрапляє в халепу. Видається, що це його новий фах. І йому вже звично, читав з пам’яті він, голосом, сповненим набагато більше дурної бравади, ніж раніше замислив, потрапити в добрячу скруту і не знати усіх подробиць аж до наступного ранку. Що ж сталося цього разу? Він не може пригадати. Якщо було завдано збитків, то він радо заплатить.

І що далі тривала ця промова, то сердитішою була; переважно тому, що місіс Ешфорд не відволікалася від своєї роботи і, видавалося, не виявляла належної уваги до жалібної скарги. Помилково витлумачивши її зусилля опанувати себе як ще один вияв байдужости, що сердила його, Боббі роздратувався. Раптово урвавши своє заплутане речення на півслові, він приголомшено поглянув на неї. Коли вона підвела очі до нього, він побачив, що на них проступили сльози. Її губи тремтіли.

– Що я наробив? – допитувався захриплим голосом він. – Це щось дуже жахливе. Я бачу це на вашому обличчі. Ви просто мусите сказати мені. Ця тривога нестерпна!

Місіс Ешфорд поклала роботу на стіл, підійшла до ліжка і, взявши одну руку Боббі в обидві свої промовила:

– Друже, тут трапилося те, що стало для всіх нас дуже і дуже великим горем. Це сталося приблизно тоді, коли ти прибув сюди. Ми ще встигли отямитися. Але твоєї провини тут немає і цієї втрати не здатен відшкодувати ніхто. Нехай тебе це більше не хвилює.

Анітрохи не вдовольнившись, хоча й відчувши з інтонації місіс Ешфорд, що тема їхньої розмови принаймні тимчасово вичерпана, Боббі не робив жодних спроб наполягти на своїх питаннях. Він пробурмотів слова вибачення на той випадок, якщо завдав клопоту, і, стривожений, влігся на подушки. Хай що там було, це не його справа. Отже, все було гаразд. Безмірно краще, ніж він боявся.

І тому вже через годину він з охотою погодився, відвідати солярій, який запропонував йому доктор Вотсон. У гримкотливій підоймі Боббі зробив жалюгідну спробу побути веселуном. Просто неймовірно, що горе, яке спіткало поважну місіс Ешфорд, поділяла струнка блондинка біля його ліктя, мовчазно чекаючи їхнього прибуття на останній поверх.

– Ставлю коробку цукерок проти чарівної усмішки, – сказав він похмуро, – що в цьому шпиталі балакають менше, ніж будь-де у світі.

Умить він усвідомив, якою помилкою були ці слова. Вона не сперечалася з його твердженням. І не те що була ображена. Радше вдала, що не почула його. Її спіткало горе. Її спіткало те саме горе, що й усіх инших в цій лікарні. І він знову вдався в тугу, якої позбавили його не надто підбадьорливі твердження пані Ешфорд.

Розчавлений ганьбою, після того як дістав відсіч від дівчини, він мовчазно й нерухомо дивився уперед, відчуваючи присутність розчервонілих щік, коли ті підкотили його до алькова, поправили подушки, наполовину опустили завіси, підсунули перетинку ближче, щоби ізолювати від решти і, без жодного слова чи усмішки, поспішили геть. Він мусив там бути годину або й більше, перш ніж дізнався те, що, як увижалося йому, хотів би знати.

Упродовж тієї години, не спромігшись зішкребти докупи досить фактів, що могли би прислужитися розв’язанню його проблеми, він почав плести здогади у всіх напрямах.

Можливо, що саме це почуття цілковитої спустошености й самотности повело його дорогою неймовірно гіркого дитинства.

* * *

Боббі Меррік виростав майже настільки вільним від обмежень, які зазвичай накладають на дітей, як це можливо в цивілізованому суспільстві.

Коли він був малим хлопцем, його тато, Кліф Меррік, був надміру заклопотаний власним бізнесом – у той час, коли не плавав на яхті, полював на оленів чи вирушав в мандри, смисл яких зоставався невідомим – щоби приділяти увагу чуйній дитині, за винятком випадкових поплескувань по голівці, коли він минав його на сходах у супроводі гувернантки; або короткого і незграбного борушкання, що мало імітувати батьківську грайливість. Голова сім’ї завжди був напівп’яний, коли вдавався до цих неоковирних товариських загравань. Хлопець жахався, коли бачив свого батька, що підходив до нього пізнього вечора, з розгарячілим обличчям, пропонуючи завзято помірятися силою.

У таких випадках, бувши поряд, зазвичай втручалася невротична матір Боббі.

– Ти надто жорстокий з ним, Кліфе, – упрошувала вона. – Він ще малий хлопець. Йому боляче! Негайно припини!

– Сміхота! – відповідав батько, шукаючи поглядом схвалення в гувернантки. – ти зовсім не знаєш малих хлопців. Авжеж, Боббі?

– Кажучи правду, вона не знала; але ці сцени мучили хлопця, який заледве здогадувався, чого хочуть від нього.

Одного разу – яким же яскравим був той спогад! – його матір, після того як її саркастично вичитали при ньому за те, що "вона виховує хирлявого пестунчика", який "бавиться ляльками і тарілками" (щира правда), ошелешила його, закричавши пронизливим фальцетом: "Дай йому спокій; чорт би тебе забрав! Я більше не дозволю тобі знущатися з нього на п’яну голову! Якщо ти ще раз його торкнешся, я викличу поліцію!"

Поліцію! До батька! Боббі пригадав, що від цього йому стало зле – млосно. Гувернантці довелося понести його нагору, де його жахливо знудило. Він навіть пригадав, що їв тоді – порічковий пудинг. Згодом він не міг дивитися на порічки.

Після того Кліф Меррік так вперто діймав хлопця з приводу його дівчачих іграшок та витребеньок, що сам Боббі повстав проти полегшеної програми, яку склали жінки для нього, і вдячно згоджувався, коли батько пропонував йому заняття з боксу. Як не дивно, але цей новий спорт йому сподобався. Шукаючи нагоди випробувати цінність уроків, які брав у тата, він одного разу непомітно вишмигнув з великого будинку, приблизно в той післяобідній час, коли діти повертаються зі школи, прибрався у бездоганний чорний вельветовий костюм з білим мереживним комірцем і чекав у кутку, поки хтось не закричить: "Пестунчик!" Повернувшись додому, він був дуже брудний і потребував певного лікування, проте посміхався від вуха до вуха.

Коли йому минуло дванадцять, батько Боббі помер від пневмонії, занедужавши від переохолодження під час полювання на качок у жахливу негоду. Хай який молодий, хлопець усвідомив, що матір прийняла важку втрату з великою силою духу, яка разюче контрастувала з її схильністю милуватися в жалю до себе. Одна її фраза, кинута після повернення з кладовища того чорного дня, назавжди закарбувалася в душі сина. Жодна з епітафій, які він озирав з дитячою цікавістю, поки вони повільно їхали довгою, звивистою дорогою, не врізалася в пам’ять глибше. Инколи, думаючи про неї, він тремтів; инколи посміхався.

– Еге ж, – сказала вона, віддаючи Коллін своє хутро, на те нема ради!

– Так, мем, – послужливо відповіла Коллін, що звикла до припадкових позастанових зізнань, якими сподобляла її господиня, – безумовно!

І тоді, очевидно невдоволена своєї відповіддю, яка була аж надто легковажною для того, хто був сповнений такої трепетної поваги до смерти, Коллін додала могильним голосом:

– Мабуть, було вельми важко, мем, зоставити його там.

Після чого матір промовила своє пам’ятне поминання:

– Зате тепер я знаю, де він!

Иноді, коли під час навчання в коледжі Боббі був саме на тій стадії інтоксикації, яка трагічне в людському досвіді спотворює такою мірою, що воно обертається на великий, крикливий фарс, а священні спогади скривлюють обличчя і висолоплюють язики, глузуючи з будь-якої пристойности, він пригадував поминальне слово матері, горласто реготав і ляскав по коліну. "Яка влучна епітафія", – загорланив він одного разу і відразу ж вилаяв себе, назвавши п'яним дурнем.

* * *

Боббі не міг напевне пригадати, коли саме усвідомив, що його батько і матір зневажали одне одного. Мабуть, це сталося ще в малолітті. До того часу, коли йому минуло вісім, припинили сварки; їхня взаємна зневага була надто обтяжливою для такої тендітної субстанції, як мова. Безсумнівно, вона сильно страждала; але було безглуздо ставати на її бік. Вона заслужила жаль свого сина, і отримала його. Він був би радий поважати її, якби це було можливо.

Дражлива, самолюбна, підозрілива – Максина Меррік мала незмірно складний характер. Єдиним її хистом була гра на піяніно; розуміючи, що це єдиний талант, який має змогу передати, вона почала навчати дитину фортепіянної техніки ще до того, як він вивчив літери на своїх кубиках.

Неспокійна то була душа. Темперамент її занедужав на на "мінливу тривогу"; вродлива, свого роду… ясна блондинка… що завжди привертає увагу в оперному театрі, де від одного погляду на неї зблизька перехоплювало подих; схильна до нападів меланхолії, особливих виправдань яким не було, Бог цьому суддя; невдоволена власною особистістю, яку повсякчас поривалася вдосконалити, або чаклуючи над своїм лицем і фігурою, або приносячи свій розшарпаний розум самозваним психіятрам і ворожбитам на виправлення. Її додали до свого списку простаків усі дурисвіти в місті; вона з пошаною говорила про хіромантію; стратила чималу суму на гороскоп, що особливим чином пов’язував її діла з рухом Арктура; часто просила собі поворожити.

Вона металася між закладами, що піклувалися про тіло і лікували душу. Після бурхливої пори, ревно присвяченої усіляким общипуванням, чищенням, фарбуванням, косметичним маскам і масажу; відсидівши довгі і болісні години в салонах косметологів, Максина зненацька знемагала від непоясненного напливу огиди, і поспіхом вирушала до якогось розкішного санаторію де, майже в монастирській самотності, жила прісно й нудно і вислуховувала вечорами, лежачи на канапі, медоточиві слова про вираження особистости… заспокоєні нерви… волю до життя… життя уповні; а опісля менш пишномовні коментарі голови цього закладу щодо важливости внутрішньої чистоти – але не совісти, бо це навіть не спадало йому на думку, свідченням чого були підроблені рахунки – а товстої кишки, яку він згадував з банальною простотою, що трішки бентежила новоприбулих, але все одно слугувала їхньому посвяченню в зовсім невибагливе покликання до іпохондрії.

У цю пору покращення особистости і здоров’я Максина худла на багато фунтів і додавала стільки ж нових слів до свого патологічного словника. І упродовж цього усамітнення її проймала така ж зневага до своєї зовнішньости, як у тибетського лами.

Одного дня, без жодної очевидної причини, окрім власної примхи, вона здіймала метушню з валізами, пакунками, квитками й таксівками, і хутко поверталася додому, на превеликий подив заціпенілих йогів, що набирали жиру під її опікою, і обурених блідих дурисвітів, чиї прибутки тривожно маліли через раптову демобілізацію Хрестового походу до Вічного Світла. І серед пацієнтів зазвичай ходили чутки, що місіс Меррік була видатним соціяльним провідцею… "і мусить, моя люба, спинитися і відпочити кілька тижнів, вряди-годи, ти розумієш, що я маю на увазі"… що було цілковитою нісенітницею; бо Кліф Меррік нікуди не брав її собою, і вона могла перелічити друзів на пальцях.

У ці мандри в пошуках молодости, краси, супокою і світла матір ніколи не брала Боббі з собою. Він лишався вдома під опікою трудовитих слуг і безкінечної вервечки молодих гувернанток, жодна з яких ніколи не затримувалася довше, ніж на кілька тижнів. І вродливіші зазвичай зникали найшвидше… подеколи й за годину. Він влаштував бурхливу сцену, коли міс Ньюман покинула його, навіть не попрощавшись, і батькові довелося почастувати його різкою за вчинений рейвах.

Невдовзі після того, як Максина упевнилася в тому, що відтепер вона точно знатиме, де її чоловік, великий дім на Підмонт-сквер було продано, і Боббі забрали до Європи, де в його матері справно покращувалося здоров’я й дух. Його віддали до школи для багатих безбатченків у Версалі, де він товаришував з молодиками, які виявилися прикрим тягарем для розлучених батьків. Під час коротких канікул він приїхав до "Максини" – слухняно називаючи так її – у Париж, скривившись від огиди, коли, у присутності друзів, вона засюсюкала до нього, на що він їдко відрубав їй голосом, що часто виходив за межі третьої октави. Вона понаводила у своє просторе помешкання старих відьом у перуках й браслетах, які плели нудні теревені про своїх родичів-аристократів за ікру та шампанське і понад міру розхвалювали її ménage, яке, безпардонно наполягав Боббі, краще було називати menagerie.

Було самотнє літо у Брайтоні і Довілі, самотнє Різдво в Каннах; приватні школи й улесливі репетитори; поїзди й готелі; нетривала, суха, важка дружба з надто витонченими, небажаними хлопцями, подібними до нього, які заздрили пекінесам своїх матерів, і нерідко запамороченими після таємних причащань з графина в серванті.

У сімнадцять його відіслали назад, самого, щоби він вступив до підготовчої школи в Коннектикуті, де, з огляду на попередній брак збалансованого інтелектуального раціону і досвіду твердої дисципліни, він витерпів тільки до Дня подяки. Директор провів його до поїзда і повернувся на заняття в капелі. Невимовний спокій зійшов на його вид, а в голосі бриніла невдавана вдячність, коли він оголосив: "Устаньмо й заспіваймо Славослів’я".

Завдяки впливові старого Ніколаса Боббі умовно прийняли в иншу підготовчу школу, Військову Академію, що була не так близько до морських вод… "Це всього-на-всього розкішна виправна колонія", – писав він першого дня своєму спантеличеному дідові, який відповів, по суті, що коли так, то це місце якраз годиться для нього. Тамтешнім вчителям він завдавав клопоту, як инші шість, але зумів вдержатися там. У ті дні він згадав про свою закинуту любов до боксу, коли потрапив до наставника, який ганебно лупцював його, поки не виявив, що хлопця не слід сприймати серйозно й опісля зацікавився ним. І містер Бовмен любив похвалятися, коли Боббі вже покинув їх, що хоча він трохи кульгає в алгебрі, та може битися, як лев.

* * *

Однак саме в університеті штату Боббі по-справжньому знайшов себе. Не ледар і не йолоп, він легко давав фори пересічним студентам у тих предметах, що будили в нього інтерес. Зоологія? Він не міг наїстися її! Фізіологія… психологія… хімія… він без угаву вражав своїх друзів пристрастю до навчання, особливо в хімії, попри цілковиту байдужість до академічних успіхів з предметів, що не припали йому до смаку.

Побратимська дружба з Томом Мастерсоном була корисною для нього; більше для нього, ніж для Тома, симпатичного юнака з ненаситним бажанням стати письменником-новелістом.

Вони знайшли один одного на ланчі для першокурсників в клубі "Дельта Омега", коли претендували на вступ туди, і негайно ж вирішили оселитися в одній кімнаті. Молодий Мастерсон, хай як жадав емансипувати себе від обмежень незвичайно строгої родини, мав щось від ідеаліста, відкривши для Боббі цілком новий світ; і той, спершу вислуховуючи свого приятеля, тому що симпатизував йому, а згодом, тому що йому припали до душі його слова, навчився у свого юного наставника любови до класичної літератури, яку спершу зневажав.

Але Мастерсон, якого ніколи не водили на коктейлі, не скористав надто багато з запізнілих рекомендацій, які діставав на замін грецької та римської мітології. Йому досить було почати – попри час, місце та обставини – щоб пити далі без угаву аж до непритомности. Боббі, ще досить тверезий, якимось чином доводив його додому і клав у ліжко зі справжньою материнською турботою. Очевидно, йому ніколи не спадало на думку, що він наражає на небезпеку майбутнє свого приятеля.

– Бідний старий Томмі, – говорив він, розшнуровуючи черевики. – Боюся, ти ніколи не навчишся пити, як джентльмен!

Не був вплив Мерріка надто великим благословенням і для клубу "Дельта Омега", куди вони з Томом вступили на другому курсі. Якби не такий приємний, він був би менш небезпечний. Його чарівна невідпорність стала фатальною для добрих намірів багатьох молодиків, які щиро прагли лишатися тверезими і наполегливо працювати.

Навіть старшокурсники – які зазвичай зневажали підліткове товариство – скориставшись його щедрою гостинністю, яку доти приймали вельми неохоче, вже незабаром, зазвичай пізно в п’ятницю, неслися дорогою у великому туристичному автомобілі Боббі, взявши курс на оселю його батька на озері Сагінак.

І поблажливий старий, повіривши, що вони краще повеселяться, залишившись самі в домі – а також не бажаючи терпіти їхнього галасу – мусив їхати до міста і шукати пристановища в Колумбійському клубі. Сусіди зазвичай протестували, але старий Ніколас завжди нагадував їм – коли вони скаржилися на п’яних демонів, за чию поведінку він, очевидно, мав відповідати, що їздили, як шибайголови, з відкритими глушниками і верескливими сиренами в будь-яку пору ночі – що хлопці лишаються хлопцями. Коли вони розбивали щось, він платив.

Не так вже й рідко суботні гості Боббі поверталися до Анн-Арбор у понеділок вранці без шеляга за душею; і носили шкарпетки тільки з дозволу господаря, чиєю власністю вони стали після цілоденного покеру в неділю. Як же часто вони присягали собі: "Це вже востаннє!", але опиратися лукавій усмішці Боббі було годі.

Ба більше, їжа та вигоди в сільському палаці старого Ніколаса були великою спокусою проти майже голодного братського пайка і незручностей людного будинку, де ні про що не замислювалися і ні на що не звертали уваги, крім майбутньої сплати за іпотеку.

* * *

Певний час Боббі чулося глухе шамрання розмови майже за самою перегородкою. Воно почало дратувати його. Якийсь дурний осел розводився про свою доморослу філософію.

– Усі тут згадують Провидіння… Хе, Провидіння… послухайте-но мене! Візьмімо саме цей випадок, наприклад!.. Відомий чоловік, такий знавець свого фаху, що люди приїжджали до нього за тисячі миль по допомогу, якої, окрім нього, ніхто не міг надати!.. Подивіться хоча б на мене!..

Боббі гаркнув і пробурмотів: "Авжеж!.. Подивитися на тебе… Досить було тебе послухати!"

– Подивіться на мене! Я приїхав сюди з Айови; і пощастило ж мені, що приїхав саме вчасно… Ця операція була останньою в його житті, як мені сказали! І йому таки могли врятувати життя, якби той респіратор, чи що, не понесли до того п’яного парубійка, не знаю, як його там, з багатим дідусиком! Яке право він має жити взагалі… тепер я хочу спитати вас?

Мабуть, ураз зблідле обличчя Боббі привернуло увагу сестри, що сиділа за столиком біля дверей. Вона хутко пішла до нього через усю кімнату і запитала, чи йому нічого не треба. Боббі ковтнув слину пересохлим горлом, спробував напустити вдячну усмішку і відповів кволо:

– Мабуть, мені треба повернутися… краще почуваюся в ліжку… ще добре не одужав. Чи не могли би сказати їм?

Його вивозили з солярію так поспішно, що пацієнти почали озиратися. Хто цей молодик? Хтось запитував, инші відповідали. Чоловік, що розказував про недовідомі дороги Провидіння, сильно побивався… "Хотів би я, і щоб він це знав", – примовляв він.

Коли медсестра Боббі вийшла в коридор, поклавши його в ліжко, інтерн, що ішов поруч, зауважив:

– Отже, йому про все відомо.

– Але ж він все одно колись би дізнався, чи не так?

– Звісно, але він досить непоганий хлопець… То був мерзенний спосіб – так піднести це йому!

– А вам що до того? – відрізала міс Бейтс.

* * *

Годинами Боббі Меррік лежав із заплющеними очима, нерухомий, але не уві сні. Спершу, на нього найшло палке обурення. Хто дав владу цим бовдурам з Айови, чи там звідки, ухвалювати вирок, хто має право на життя? Який же обмежений розум треба мати, дорікаючи йому врятованим життям, навіть якщо й можливо довести, що доктора Гадсона могли би спасти, якби під руками був кисневий апарат? То не його вина. Він не позичав тієї клятої штуки! І не просив рятувати його життя такою ціною чи взагалі!

І тоді кривда на цю жахливу несправедливість підштовхнула його до розважливих роздумів. Мабуть, він таки дещо завинив цьому мертвому чоловікові. Дуже добре; він покаже, що цінує те, яким коштом було врятовано його життя. Йому стало цікаво, чи доктор Гадсон належно забезпечив після смерти свою молоду дружину і Джойс. Джойс марнотратна. Він знав, чого це вартує – утримувати її. Час він часу вона опинялася й під його опікою.

– Перевірте, чи місіс Ешфорд має змогу прийти на хвилинку, – попросив Боббі. Сестра сухо кивнула, вийшла з кімнати, і вже за кілька хвилин місіс Ешфорд стояла біля його ліжка.

Заговоривши до неї зрілим, манірним, діловитим тоном – тоном великого капіталіста, який спромігся на короткий порив великодушности – він запитав без передмов:

– Який маєток залишив після себе доктор Гадсон?

– Не знаю, – відповіла вона і, помовчавши, додала твердо, – навіщо ви питаєте?

Це сухе скрипуче "навіщо?" роздратувало його. Вона дала йому підстави сподіватися на співчуття. І, безумовно, їй добре відомо, що він ставить це питання не з чистої цікавости.

– Ви наче натякаєте, що це не моє діло? – відказав він.

Ненсі Ешфорд ледь-ледь почервоніла.

– Ну, – відрізала вона, – а хіба це так?

Лице Боббі запашіло. Становище його було вкрай невигідне, а вона не допомагала йому; не робила навіть найменшої спроби зрозуміти його.

– Принаймні, ви можете визнати моє щире бажання якось зарадити цьому, якщо є змога, – заявив він сердито.

– Вибачте, що образила вас, – спитала вона з силуваним спокоєм, – то ви хотіли б пожертвувати трохи грошей для сім’ї?

– Якщо є така потреба, то так.

– Чиїх грошей?

Боббі зіперся на один лікоть і насупився.

– Чиїх грошей? Звісно, моїх!

– Ви, мабуть, заробили їх?

На мить йому від гніву відібрало мову, такою дошкульною була умисна зневага в запитанні. Упавши назад на подушки, він жестом попросив її піти. Натомість, вона стала навпроти його ніг і, поклавши руки на стегна, почала войовничу промову, яку характеризував брак ввічливої двозначности.

– Ти сам напросився, – хрипко заговорила вона, – ти запросив мене сюди, щоб дізнатися про Гадсонів, і я розповім тобі! Ти хочеш заплатити їм… грошима свого діда! А тобі відомо, що вбило доктора Гадсона?… Турбота! Кажуть, що його серце ослабло через надмір праці. Я знаю щось більше. Єдиним, що важило в його житті, окрім фаху, була Джойс. Він бачив, як вона котиться в прірву. І частково в цьому винен ти! Ти прославився тим, що зіпсував усіх своїх друзів!

Боббі Меррік лежав, приголомшений цим відважним наступом жінки, широко розплющивши від подиву очі.

– Старий спробував дати собі раду, – її голос трохи задрижав, але вона рішуче заговорила далі, – збудував цей будиночок біля озера; плавав, коли не мав на це сил; знав, що сил цих не було; придбав апарат для вентиляції легень; і тоді, у той момент, коли він мав стати йому в пригоді – ти використовував його! Ти – з усіх людей! А тепер між иншим пропонуєш оплатити рахунок!

Щось у його погляді – а то був погляд пораненої тварини – примусило Ненсі спинити свою пристрасну діятрибу.

– Будь ласка, пробач мені, – пробурмотіла вона збуджено. – Я вже сказала, що ти напросився сам. Ти хотів знати. І я тобі розповіла.

– Боббі незграбно ликнув і потер чоло шорстким рукавом бавовняної блузи.

– Добре, – пробурмотів він захрипло, – що ви сказали мені. Якщо ви лише це мали сказати, то більше я вас не затримую.

Вона попрямувала до дверей, зупинилася, повернулася назад, повільно відійшла до вікна і стала, визираючи надвір, підперши лівий лікоть правою рукою, тоді як тонкі пальці другої постукували по плечі, спершу схвильовано, а згодом задумливо. Боббі спостерігав, як сповільнюється ритмічний рух її пальців, нервово прокашлявся і вирішив трохи поступитися.

– І це все, чим я можу допомогти, чи не так?… Тільки грошима?

– Вона повільно повернулася до ліжка, підсунула стільця, сіла і оперлася пухкими руками на біле покривало обіч його подушки.

– Ти маєш щось дуже цінне, крім грошей; але ніколи не скористаєшся цим. – Голос її лунав безсторонньо, пророче. – Так, воно в твоєму нутрі, але ніколи не вирветься назовні. Ніхто не дізнається про це. Гроші завжди стоятимуть на перепоні… Сьогодні ти дуже схвильований, тому що підслухав нечемний натяк, що твоє життя не варто рятувати коштом життя доктора Гадсона. Природно, що це тебе скривдило. Твоє обурення заслуговує на похвалу. Однак – хай які жорстокі ці слова, але ж вони правдиві, чи не так?… Ти визнав, що вони правдиві, коли вирішив готівкою відшкодувати збитки. Але тобі годі виправдати себе таким способом. Можливо, сім’я Гадсонів заживе комфортніше; але примиритися з собою ти не зможеш.

Вона по-материнськи взяла його руки. Відвівши від нього погляд, вона замислено дивилася вгору, і шепотіла, неначе на самоті:

– Звісно, він ніколи цього не зробить… не зможе! Не схоче… Надто багато грошей… Але це не так важко… і не надто довго… але Боже! Яка нагода!

Боббі занепокоєно заворушився.

– На жаль, я не розумію вас… якщо йде мова про мене…

– О ні, ти розумієш! – вона повільно, твердо кивнула головою. – Ти знаєш, що я маю на увазі… І ти хотів би мати таку змогу… але, – вона рішуче опанувала себе, – ти її не маєш; а тому ми не будемо про це говорити далі… Чи принести тобі щось, перш ніж я піду?

– Боббі заперечливо підніс руку, і їхні пальці переплелися.

– Здається, що тепер я знаю, на що ви натякаєте. Але це таки неможливо, як ви кажете, і не тільки неможливо. Це смішно! Доктор Гадсон здобув славу! Ніхто і ніколи не зможе замінити його!.. О, пробачте, місіс Ешфорд, не треба! Я не мав на увазі нічого злого, повірте!

Очі Ненсі раптово стислися, неначе здригаючись від гострого болю, і її сива голова схилилася дедалі нижче, сповнена відчаю, який дивно суперечив її агресивній особистості. Він по-хлопчачому незграбно спробував погладити її волосся, пробурмотівши ще раз, що йому шкода.

– Усе гаразд, хлопче, – промовила вона хрипко, стежачи за ним втомленими очима, зненацька постарівши. – Тобі не слід хвилюватися про мене! Я витерплю! Моя невелика проблема видається надто малою, порівняно з твоєю.

Вона устала, поплескала його по руці й усміхнулася.

Боббі піднісся на одному лікті.

– Ви маєте характер, місіс Ешфорд!

– Дякую!.. Ти любиш сильних людей, чи не так? І я також. Я волію буди сильною, ніж мати мільйонні статки!.. І я сподіваюся, що характер в тебе також твердий, чи не так, Боббі?

Він відпочив на подушці і розглядав стелю.

– А ваша пропозиція – те, про що ви говорили, – це свого роду проба сили, чи не так?

– Цілком!

– На роки і роки!

– На життя! … Кінця цій війні не буде!

Вона простягла руку, як чоловік чоловікові.

– Мені вже треба йти… Певен, що більше не сердишся на мене?

Він похитав головою, міцно заплющивши очі, і потис їй руку. Емоційне напруження минулої півгодини скористалося з його фізичної слабкости. Гарячі сльози сочилися крізь повіки і стікали по скронях.

Ненсі забрала руку, тихо постояла хвилину, дивлячись на нього, міцно притисши кісточки пальців до губ; тоді обернулася і тихо зачинила за собою двері.

ІІІ

Ти кажеш, що він инший, – зацікавлено випитувала Джойс.

– Що ти маєш на увазі – инший? Мабуть, тверезий?

Мастерсон пирхнув.

– Не прикидайся дурнем! – буркнула вона. – Ти дуже добре знаєш, що я маю на увазі.

Він поклав свою порожню склянку на срібну тацю на столі, зручно влігся на подушках садової гойдалки і так відверто роздивлявся струнку поставу дівчини у плетеному кріслі, що вона, збентежившись, пересіла.

– Так, – відповів він, неохоче повертаючись до її запитання, – він або цілком тверезий, або не зовсім. Відлюдькуватий… понурий… нипає ночами, наче Гамлет… думає, начебто люди мають кривду, тому що його врятували від утоплення.

– Як безглуздо! Він це сам тобі сказав?

– Майже.

Вона погортала сторінки роману, що лежав на колінах, і спохмурніла.

– Ну, і що він пропонує? … Дутися?

Юний Мастерсон показав, повільно похитавши головою з напівзаплющеними очима, що проблема надто неосяжна для нього, і замріяно постукував кінцем свіжої цигарки по ручці гойдалки.

– Ти сама переконаєшся, що Боббі неймовірно змінився після тієї пригоди. Я сам не можу до кінця зрозуміти його. Учора, зустрівши його у Виндимері, я сподівався, що в нього кращий настрій. Тепер він майже одужав; гуляє місциною вже багато днів. Але видається вкрай заклопотаним. Я запропонував, що невеликий коктейль у товаристві приятеля міг би піднести його дух, але він відказав: "Ти знаєш, де що лежить. Пригощайся". Коктейлю вийшло стільки, що вистачило б на обох, але він його навіть не торкнувся; і коли я посміявся над ним, він відповів, неначе з того світу, що "в нього инше на думці". "Очевидно, до цього иншого не домішують джину", – зауважив я, і він загадково кивнув. "Щось на взір того", – сказав він мені. Ти знаєш, як мало може розповісти його лице, незворушне, як у гравця в покер, коли він вирішує відгородити себе муром.

– Отже, ти наважився сказати йому?

– Ні, я тільки поглузував з нього трохи, але він сприйняв це дуже добре. Просто сів – і позував для "Мислителя".

– Що це за велика ідея? – спитав я. – Перекинувся до Енді Вольстеда?

– І що він відповів? – гукнула Джойс, коли мовчанка затяглася.

– Він відповів: "Чорт забирай, ні!" – і промимрив, глибоко в горлі, що перекинувся до Ненсі Ешфорд.

– А хто така Ненсі Ешфорд? – спитала вона гостро, роздратована тим, що її викрили.

– Ти мусила б знати, – самовдоволено тішився він з її роздратування. – Вона завідувачка Брайтвудського шпиталю.

– О, ти маєш на увазі місіс Ешфорд. Ніколи не думала, що вона Ненсі. Вони, мабуть, досить добре познайомилися. А вона вже літня пані.

– Тим краще для тебе, чи не так?

Вона зустріла його жарт гримасою.

– Томмі, ти надто багато часу витрачаєш на вигадування всіляких історій. Це шкодить твоєму глузду.

– Може й так, – сухо погодився Мастерсон. Він простягнув руки над спинкою гойдалки і дивився на дівчину з допитливою усмішкою. – А твоя історія захоплює чимраз більше. Що ти ще хочеш дізнатися про Боббі?

Змушена поступитися, Джойс скривлено посміхнулася.

– Чи говорив він, що прийде скоро?

– Ані слова про це. Та й він навряд чи відчуває, що готовий до цього… визнай, ця ситуація досить незручна…

Вона кивнула, і на хвилину запала тиша.

– Ти зовсім не те думаєш про мене й Боббі, Томе. Ми часто бували разом … у грудні… перш ніж з’явилася Гелен…

Мастерсон урвав її неприємним смішком.

– Мені дивно, що ти взагалі хоч щось пам’ятаєш про грудень, – дражнив він її. – Мої спогади про нього досить тьмяні.

– Так. Мушу визнати, це справді було жахливо. Особливо той вечір, коли ми святкували твої уродини. То мусила бути неймовірно бурхлива ніч біля моря. До речі, відтоді я Боббі не бачила. Закінчивши в лютому навчання в університеті, він відплив до Франції, у гості до матері, не написавши й рядка про те, що відбувається. Згодом я отримала від нього два короткі листи. Тоді він з'явився вдома; і наступного дня нас спіткало це страшне горе.

Вона завагалася, перш ніж говорити далі.

– Отже, тепер ти добре знаєш, наскільки близькі наші стосунки. Хіба не звучить це… трохи романтично?

– Звісно, ти мусиш пам’ятати, – тверезо розмірковував Мастерсон, – що Боббі страх як збентежений подіями на озері. Ніколи не бачивши Гелен, він тепер трохи соромиться зустрічі з нею. Його бере страх, що за таких обставин вона дещо упереджено поставиться до нього.

– Боюся, це справді так, – неохоче згодилася Джойс. – І така упередженість цілком природна.

– До речі, як почуває себе Гелен?

– О, вона тримається – таке серденько! Хочеш побачити її? Я скажу їй, що ти тут.

Вона устала, віддавши Мастерсону свою книжку.

– Гелен розважала дивакувату маленьку пані півгодини чи більше, але думаю, що тепер вона вільна. Думаю, що ця гостя – одна батькових пацієнток. Стільки людей останнім часом приходили сюди… усякого штибу… люди, про яких ми ніколи не чули, зі сльозливою вдячністю розповідали нам, ким для них був батько. По суті, через це ми сидимо, як на голках. Краще б вони не приходили… А листи? Сьогодні прийшов один довгий такий від чоловіка з Мейну, який натякав, що батько якось врятував йому життя, багато років тому. Він не розповів подробиць. Говорив загадково, неначе за цим ховається якась велика таємниця; неначе він хотів щось розповісти нам, але не міг. Дуже чудернацько… Я піду покличу Гелен.

* * *

Вона попрямувала до великого білого будинку з зеленими віконницями, і око Мастерсона схвально стежило за її граціозними рухами, коли вона йшла через моріг. … Незвичайна дівчина! Він ледь розхитав гойдалку і глибоко затягнувся цигаркою… Чиста кров! Отже, вона належала Боббі? І чого ж до дідька Боббі хотів – коли приховував це від нього? Гаразд, якщо вона вважала себе власністю Боббі – а очевидно, саме так і було – то приятель Боббі має берегти вірність. Однак, на неї не заборонено дивитися, чи не так?… І бажати, щоб вона належала йому?… Це навіть комплімент… мабуть… напевне, це питання спірне… Але серйозно, чому письменник у своїй творчості не повинен мати такої ж свободи захоплюватися красою заради неї, коханої, як і маляр – хай чиєю буде ця дівчина? Який типаж! Не так багато блондинок на взір неї зосталося в цьому вибіленому і пофарбованому світі… Ці барви оригінальні… Золотава й молочно-біла; і ця плавка хода, наче в якогось дикого лісового створіння… Незвичайна дівчина! Але що змусило її вважати, що Боббі цікавився нею? А чи цікавився він? Якщо так, то цю прихильність він пильно приховував…

Джойс, з’явившись з-поміж кущів разом зі своєю мачухою, урвала марення Мастерсона. Обоє різнилися просто разюче. Місіс Гадсон належала до романського типу – кожною своєю рисою й вигином, блискучою чорнотою завитого волосся, дугами брів, цілковитою відсутністю бентежности в поставі й манерах. Джойс була ідеальна саксонка. Трішки зависока. Ідучи попереду, вона видавалася старшою.

Він почимчикував їм назустріч. Гелен махнула рукою, побачивши його. Вона погодилася на ролю старшої роками від нього, на превелику його втіху. Часто вони робили з цього невелику забаву – він грав зіпсутого дев’ятирічного малюка, виявляючи неабияку майстерність; вона – доведену до відчаю, але лагідну матір, що прагла прибрати до рук своє щеня без надто бурхливих сцен. Одного вечора, цілком спонтанно, вони зіграли цю виставу в Бірнів. Лаура Бірн, як розповіла вона сама, "мало не зімліла". Сенатор Бірн сказав, що цей скетч вартий цілого маєтку у водевілі "першої класи". І вони самі думали, що це не так вже й погано.

Звичайне траурне вбрання тільки підкреслювало її молодість. Воно привертало увагу до її дівочої життєвости, поглиблювало ямки на щоках, вибілювало горло; так як строга рамка на яскравій гравюрі відтінює кольори; розкриває її вартість.

Вона простягла мініатюрну руку й усміхнулася. Останні хвилювання не минулися без прослідку. Вона була бліда і трохи замислена, а з вигляду наче одужувала після важкої недуги.

Усмішка зблиснула на мить і щезла; але, по суті, то була та сама усмішка, яку він чекав, вигадував, намагався відтворити в пам’яті, аналізував намарне. Якось Мастерсон спробував переконати одну зі своїх жінок в оповіданні усміхатися так само; але та навчитися не змогла. Він написав про "Глорію":

"То була не просто усмішка. То була невелика соната з трьох частин. Спершу вона зацвіла в її очах, які поступово ширшали й голубішали. Майже непомітно, брови аристократки піднеслися, так трішечки, неначе прохали дозволу. То було адажіо.

Аж ось, раптово, соната заграла на її устах, неначе органіст шукає однією рукою нижню клавіатуру для мелодії. Рони розділилися, показуючи на дивовижно малі, прямі білі зуби. То було скерцо.

Однак умить, наче злякавшись власної сміливости, вуста зімкнулися, соромливо. Але усмішка зоставалася в очах – у зовнішніх кутиках очей – ще довго після того, як пропала з уст; то було лярго. Лярго дольчементе.

А споглядальник? Що сталося з ним? Ах, його серце пульсувало і гупало шаленим строто!"

Мастерсон знав, що цей опис безглуздий. Він додав, досить безпорадно:

"Неймовірно тривожна усмішка; усмішка, до якої слід вдаватися з осторогою, бажано серед людей літніх, твердої вдачі – бажано родичів, якщо взагалі родичі неподалік доречні".

Гелен Гадсон усміхнулася. Нині прозвучала сонатина. Вона складалася з трьох частин: адажіо, анданте, ленто; але хвилювала вона не менше, попри стриманий настрій.

* * *

– Видається, ми вже довго тебе не бачили, Томе, – мовила вона, своїм сиплим контральто, жестом запросивши його сісти біля себе в гойдалку.

Джойс зосталася стояти.

– Томмі, – промовила вона, – я пообіцяла Неду Бравнлов, що поїду з ним на прогулянку. Зараз він під дверима, чекає на мене. … Ти не проти, якщо я піду?

– Іди з миром! – Мастерсон підніс по-папськи два пальці. – Я в чудових руках.

Тонкі пальці Джойс пестливо пробіглися по плечах мачухи.

– Я ненадовго, люба, – сказала вона.

– А ти взагалі кудись виходила? – запитав Мастерсон з товариською турботою.

Гелен похитала головою.

– Надто багато справ! Гості можуть прийти будь-коли; від зустрічі з ними аж ніяк не випадає відмовлятися; це пацієнти доктора Гадсона та инші люди, з якими він колись потоваришував. Думаю, ти пригадуєш неймовірну кількість поминальних букетів…

– Ніколи стільки не бачив!

– Так, Томе, ці квіти прислали звідусіль; від імени людей, чий зв’язок з нами встановити дуже важко. Два їх добрих десятки ніхто в Брайтвуді впізнати не міг. І ті відвідувачі, яких я приймаю щодня, переважно, незнайомі нам. Вони приходять спитати, чи можуть чимось допомогти Джойс та мені. Учора якийсь дивак італієць об’явився тут і спробував подарувати мені тисячу доларів. Це лишень приклад. Їхні історії досить різні, судячи з того, що нам відомо – бо вони на диво небалакучі – але одне спільне для всіх… колись, десь доктор Гадсон допоміг їм впоратися зі скрутою – зазвичай позичивши гроші; хоча не завжди то були гроші; инколи просто порада або сила його впливу.

– Він направду мав велике серце, – зауважив Мастерсон.

– Так, безумовно, але не тільки. Багато людей мають велике серце і щедрі на гроші. Тут йдеться про щось инше. Його взаємини з людьми були не такими. Вони всі поводяться так, наче належали разом з ним до якогось ексцентричного таємного товариства. Вони приходять, прагнучи хоч щось, будь-що зробити для мене, тому що бажають висловити свою подяку; але коли їх загнати в тісний кут і попросити розповісти, звідки саме в них узявся сімейний борг, вони затинаються і ухиляються від відповіди. Це дуже дивно.

Від другої години я слухала історію, яка спантеличує мене більше, ніж будь-яка инша; мабуть, тому що я трохи глибше проникла в її таємницю. Стара пані, про існування якої я й не знала, прийшла розповісти мені, яким чудовим був доктор Гадсон і чи не могла б вона мені чимось стати в пригоді… Я хотіла би поговорити про це. Тобі не буде нудно?

– Розкажи мені, будь ласка!

– Гаразд, усе це почалося, розповіла місіс Вікс, з операції на чоловікові. Доктор Гадсон попередив їх, що вона безнадійна. Сім’я опинилася в нужді. Вона сказала, що зі шпиталю не надіслали рахунку; що доктор Гадсон знайшов добре місце для старшого хлопця і послав дівчину, яка мала хист до малювання, до художньої школи… Вона показала на ту прегарну марину над коминком в нашій вітальні і сказала: "Це її робота. Вона йому подарувала цю картину. Її виставляла Архітектурна ліга в Нью-Йорку"… Доктор Гадсон захищав їх від катастрофи, поки вони не змогли піклуватися про себе самі; і коли, за багато років, вона прийшла до його кабінету, щоб сплатити свій невеликий борг перед ним, він відмовився від грошей; сказав спершу, що це для нього лише втіха, і він не хоче, щоб йому покривали будь-які витрати. Вона досить-таки наполягала, і він сказав їй: "Чи ви коли-небудь розповідали про нашу невеличку угоду?" – "Ні", – відповіла вона. Ви наказували мені нікому не розповідати, і я послухала вас". – "У такому разі, – проголосив він поважно, я не можу прийняти цих грошей!"

– Звісно, вона була нерада залишити все, як є – бо ж почувала себе справжньою пані – але коли вмовляла його узяти гроші, він відповідав: "Якби я вважав це позикою, то міг би прийняти її сплату. Але я думав зовсім про инше, коли вкладав гроші у вашу сім’ю. Усі ваші діти виросли набагато успішнішими й заможнішими, ніж я сподівався. Отже, оскільки тоді я вірив, що просто віддаю їх вам, то тепер не можу прийняти їх, бо тим часом використав їх усіх сам!".

– Пробач, – сказав Мастерсон, – видається, що я не зовсім розумію. Що там у самому кінці він сказав їй?

Гелен кивнула таємниче.

– Таке питання цілком доречне, – розповідала далі вона. – Я спитала місіс Вікс, що це означає, і вона неабияк збентежилася.

– Я не можу розповісти вам того, чого напевне не знаю, – затнулася вона.

– Але ж у вас є підозра!

Після цього вона поспіхом змінила тему, витягши з сумки товстого гаманця. Вона умовляла мене взяти гроші. Їх було вкладено, доводила жінка, а тепер вона бажає повернути їх нам.

Я сказала їй:

– Якщо доктор Гадсон відмовився їх прийняти, то те саме зроблю я. Буде найкраще, коли ви їх вкладете знову. Віддайте їх туди ж, якщо відсотки були добрі.

– О, цього зробити я не можу, – відповіла вона, – бачите, там мені вже відмовили.

– Після того я вже навіть не знаю, що й думати! Зрозуміти її несила!

– Вона, мабуть, трішки несповна розуму, – наважився припустити Мастерсон.

Гелен замислилася.

– Так, вона могла би бути несповна розуму, і ми дійшли б до такої згоди і посміялися б з цього, якби вона була лише одна.

– Ти хочеш сказати, що приймала инших таких людей?

Дівчина кивнула.

– Учора до мене прийшов один досить відомий комерсант. Ти впізнав би його ім’я. Десять років тому він мав справу з доктором Гадсоном. Він хотів мені сплатити досить велику суму грошей, яка, згідно з його словами, становила відсотки за позику. Мені здалося дуже дивним, що він приніс їх, коли вже минуло стільки часу, зізнавшись, що доктор Гадсон також відмовився від них. І, звісно, те саме зробила і я.

Цікавість здолала мене, і я наполягла, щоб він розповів мені про все докладніше. Він сказав, що приблизно десять років тому опинився на краю прірви. Він розпочав бізнес самотужки; переоцінив себе; і, наче ще й того лиха було мало, його дружина пережила довгу й дорогу недугу. Він збудував гарний дім, оплатив більшу його половину. І вирішив позбутися його, погодившись на таку жорстоку жертву, тільки щоб дістати готівку для вливання у свій хирлявий бізнес. Він зареєстрував дім у фірмі з торгівлі нерухомістю. Він вартував тридцять п’ять тисяч доларів. Однак чоловік пропонував його за двадцять. На ринку нерухости панував тимчасовий занепад. Ну, і наступного дня доктор Гадсон прийшов на зустріч з ним.

– Як я розумію, ви продаєте свій дім за двадцять тисяч доларів. Навіщо ви робите це? Він коштує удвоє більше.

– Молодий комерсант пояснив, що гроші йому потрібні негайно, бо инакше його бізнес пропаде.

– Я позичу вам двадцять тисяч, – сказав доктор Гадсон, – у мене їх немає, але я дістану. Сплатіть мені основну суму позики, коли розбагатієте знову. Я не вимагаю жодних відсотків, тому що цю суму використав сам; і ви не будете розповідати нікому, поки я житиму, що ми уклали цей контракт.

– Яка ж дивна угода, – зауважив Мастерсон.

– Але це ще не все, – тихо заговорила Гелен. – Мій гість сказав, що за три роки він повернув гроші і наполягав на сплаті відсотків за позику. Доктор Гадсон відмовився від них. І що, на вашу думку, він сказав, відмовившись узяти гроші?

– Здаюся!

– Він сказав: "Бачите, я не можу їх узяти; тому що я використав їх усі сам до останку". Уяви собі, за минулий тиждень я вже від п’ятьох різних людей чула цю фразу! Яка твоя думка?

– Дивно! – сказав Мастерсон. – може, це якось пов’язано з податком на прибуток? Знаєш… існують якісь пільги на дарунки, доброчинність і подібне.

– Томмі, не будь дурнем!

– Гаразд, а ти маєш иншу теорію?

– Навіть найменшого натяку на неї. – І тоді вона додала натхненно, – чи чув ти колись історію про молодість доктора Гадсона?

– Ні. Але чи допоможе вона розгадати цю його дивну поведінку?

– Аж ніяк… принаймні, жодна розгадка не спадає мені на думку. Можливо… це до снаги психологові, але я ним не є… Однак, гадаю, тобі варто розповісти … Це не таємниця.

Бачиш, батьки Вейна були страшенно бідні. Вони жили на фермі десь на півночі. Змалку йому довелося самому дбати про себе. Ще в дитинстві він хотів стати хірургом. Приїхав до Детройта в п’ятнадцять, щоби вступити до вищої школи, і працював в оселі доктора Каммінґса…

– А також одружився з його донькою! Про це я знаю.

– Ти надто поспішаєш… В оселі Каммінґса Вейн Гадсон був хлопчиком на побігеньках, конюхом, рахівником і, при нагоді, нянькою, кухарем, приватним секретарем і рятівною командою.

– Гелен завагалася.

– Цей доктор Каммінґс був дуже здібний, з великою практикою; але, на жаль, занадто пив … від часу до часу. З періодичністю від трьох тижнів і аж до трьох місяців він зникав на цілі дні. І Вейн мав обов’язок вистежити його, почистити, привести додому і на додачу вигадати виправдання його відсутности, запобігаючи конфліктам між лікарем та колом його інтересів: шпиталями, пацієнтами та сім’єю.

– Не надто приємне зняття для старшокласника.

– Так, – погодилася Гелен, – але воно посприяло його швидкому змужнінню. І, без сумніву, ця праця не була даремна. Безумовно, доктор Каннінґс був глибоко вдячний йому і в хвилини каяття запевняв, що не занедбає свого. Згодом він послав Вейна до коледжу і пожертвував на його медичну освіту свій поліс страхування життя, що, як це дивно, став доступним якраз тоді, коли Вейн навчався на старших курсах.

– Мабуть, саме тому доктор Гадсон одружився, поки ще був студентом, – зауважив Мастерсон. – Безумовно, дівчина сподобала його. Він відчував увесь тягар свого обов’язку перед сім’єю. Та ще й така близькість… і тому він побрався з нею.

– Не зовсім так, – поправила Гелен. – Він дуже кохав її, пожертвувавши всім, щоби бути з нею в Арізоні аж до її смерти. Понад чотири роки вона була головною його турботою. Природно, він не міг приділяти належної уваги праці. Він розповідав мені, що мав напади депресії в медичному коледжі, і боявся, що врешті-решт обрав не те покликання. Навчання було важким, і він встигав з великими труднощами.

– Ніхто би й не подумав, що докторові Гадсону навчання видавалося важким.

– Він вважав так ще цілий рік після смерти дружини. І тоді щось трапилося! Ні, я не знаю, що саме. Він не розповідав мені, і я не наполягала; але щось трапилося! Одного дня він усвідомив, що по-новому ставиться до своїх книжок, до свого фаху. Цілими ночами він працював у лабораторії шпиталю, не відчуваючи втоми. І тоді, завдяки дивному збігові обставин, йому довелося о третій годині ранку виконати важку невідкладну операцію – з приводу травми голови. Вона привернула багато уваги. Відтоді він спеціялізувався з хірургії мозку. І ти знаєш, яких успіхів досягнув.

Мастерсон заплющив одне око і замислено стежив за нею її.

– Розумію, – мовив він, думаючи над кожним словом, – ця незвичайна зміна в ньому відбулася на рівні підсвідомости… цілком раптовий перехід від депресії … приречености… непевного бажання покинути медицину і продавати облігації чи там що… до негайного визнання й успіху… Думаю, ти маєш підозру, що весь цей чудернацький бізнес і його доброчинні діяння пов’язані з цим? Моя правда?

Вона кивнула.

– Але, переважно, тому що в нього були ці дві таємниці. Думаю, що я намагалася пов’язати їх… підсвідомо, мабуть. Можливо, між ними не існує жодного зв’язку… Можливо, він розповів би мені про все, якби жив. Але ми вже досить наговорилася про таємниці, Томмі. Ходімо дивитися на айстри.

Мастерсон пішов за нею у сад, дивуючись з її дитинячого захоплення осінніми квітами. Вона наче голубила їх. Він знав, що йому вже пора іти, і вертів у руках ключі.

– Не засиджуйся довго, – застеріг він її. – Ці люди доведуть тебе до знемоги.

– Я трохи відпочину… завтра поїду на кілька днів у село, щоб зустрітися з Мартою, сестрою нашого доглядача. Вона почуває себе не надто добре… страшенно змарніла, ти знаєш; і до того ж я не бачила її, відколи все сталося.

– Чи міг би я тебе підвезти? Був би радий!

– Дякую; але я хотіла би поїхати туди на своєму авто.

– Ми можемо притягти його на причепі!

– Невже ти справді згодишся вирушити в таку жахливу дорогу? Я скажу, що ти міг би зробити; підвези Джойс до Флінтріджа в неділю вранці. Мабуть, доти я вже зостануся сама.

Вони разом почвалали до воріт.

– Як чудово, що ви з Джойс досі маєте одна одну!

– Так… справді?

Він зайшов у свій автомобіль, помахав рукою і зник за рогом. Гелен повільно повернулася до саду, погуляла уздовж вузької доріжки, схилилася, щоб огорнути рожевими долонями барвисту жоржину. Як чудово, що вони з Джойс досі мають одна одну… Але чи справді це так?

IV

Коли старий Ніколас устав з-за столу того суботнього вечора, він промовив, не так до свого високого сина, як до самого себе: "Який же я радий, що досі живий!"

Останні вісім років виявилися страх як нещасливими для нього. Не те щоб в нього з’явилися нові причини для горя – радше вільний час, який давав змогу усвідомити, скільки принадніших радостей життя він занедбав.

З малоліття і аж до виходу на спочинок від бізнесу, який він заснував, Мерріка поглинала пристрасть – створити велике виробництво; діло винятково важке, оскільки йому бракувало звичайного досвіду вдалих прецедентів. Для нього треба було створювати правила, але не існувало жодних взірців. То був бізнес без спадщини.

Люди, які виробляли будь-який продукт у галузі кераміки, мали за собою не один рік добрих традицій. Ткачі, чинбарі, ювеліри, мулярі; будівельники, корабельні майстри, будівничі церков; хлібороби, садівники, скотарі – ці люди могли спланувати свою економічну криву і визначати майбутню політику, спираючись на колишній досвід. Але з автомобілями було не так.

Піднесення цієї промисловости було запаморочливе, драматичне! Молода і заможна велосипедна фабрика звернула увагу на експериментальне виробництво безкінного екіпажу, непрофільного і другорядного товару. Акціонери молодого Мерріка досить скептично поставилися до підприємства, бачачи, як глузує публіка з шумливого, ненадійного, неоковирного, небезпечного бензинового візка.

Аж ось – одного дня – самохідний транспорт раптово став чимось звичайним. Але дистанція між лисоподібним еогіпусом і тягловим конем не була меншою, ніж між сморідною, крихітною, деренчливою таратайкою, з якою вперше ознайомився Ніколас Меррік, і сильним, прудким, тихим, обтічним легковиком, що був сконструйований врешті-решт.

Його еволюція була пов’язана з ризиками такими ж авантюрними, як інвестиції в Монте-Карло. Дивовижна низка революційних винаходів раз-у-раз перетрушувала бізнес, поки інвестори заломлювали руки і кричали суперечливі фрази у вуха боязких директорів. Дорогі агрегати, встановлені вчора, переробляли на металобрухт, щоби завтра замінити їх на ще дорожчі. То були дні, коли той, хто ніс увесь тягар відповідальности за таке непередбачуване підприємство, мусив усвідомити, що ця безпрецедентна індустрія вимагає цілодобової посвяти власній справі, бо хаотично обирала випадковий шлях, ледве уникаючи катастрофи що кілька тижнів і завертаючи за гострий ріг щодня.

Відгукнувшись на загальний галас, що пророкував велике багатство, незліченні компанії прийшли на моторний ринок, де конкуренція стала безжалісною, цинічною. На катастрофу були приречені усі, окрім кількох найхитріших, найвідважніших, найщасливіших. Меррік повною мірою пережив усі тривоги піонера, який без компаса вів довгий поїзд зляканих емігрантів через невторовану пустелю. Упродовж тридцяти років дуже мало його часу й думок уникали цього тяжкого обов’язку.

І тому, коли в сімдесят два він втомлено зліз з тигра, якого осідлав, – подія, заради якої було скликано помпезний вітальний банкет у Торговій палаті провінційного містечка Аксіон – то вже був перевтомленим старим зі статками, вартими двадцять мільйонів доларів, високим тиском і цілим стосом бентежних спогадів.

Кліф… Господи!.. Яка трагедія!.. Матір – лякливий бурий дрізд, а не жінка – померла, коли хлопцеві минуло двадцять. Ніколас майже не сумував за нею. Того року збудовано великі магазини. Хлопця він майже не бачив. Час від часу відбувалися короткі й бурхливі сімейні наради – Ніколас, свавільний і красномовний, Кліффорд, мовчазний і пихатий – але вони вели лише до більшого відчуження.

Ніхто не сказав би, що він мало старався оточити свого сина можливостями. І справді, якби цієї мети могли досягти гроші, то в Кліфа був би шанс. Ніколас завжди відганяв свої острахи цією відповіддю.

– Бог знає, що я досить стратився на нього!.. Я ж не можу його няньчити сам!

Але тепер, коли вимушена бездіяльність спонукала його до поважних роздумів, Ніколас осмислив усе, поклавши лікті на коліна, звісивши порожні руки. Старе алібі не годилося.

І не було також підстав сподіватися те, що молоде покоління зміниться на краще. Певна річ, Боббі був милим хлопцем. Ніколаса тішив його бистрий розум, чарівна усмішка, повсякчасна увага до забаганок свого діда, однак він не подавав жодних надій на успіх. Окрім факту, що він грав на піяніно як професійний артист, мав незвичайне вміння заводити й берегти дружбу і спромігся закінчити коледж, Боббі не тішив тим, що коли-небудь візьметься за щось вартісне в житті. Він питиме і гасатиме на авто, гратиме в гольф та азартні ігри, полюватиме й рибалитиме, одружиться з якоюсь дурненькою, розпусною, нафарбованою дівулею і втомиться від неї; літуватиме в Канаді, зимуватиме в Каннах, відрізатиме купони, шукатиме поради в кравця, фінансуватиме симфонічний оркестр, з’явиться на програмках кількох благочинних організацій і стане на трибуні, коли республіканський кандидат на посаду президента прибуде до міста; і, врешті-решт, його покладуть у крипту великого, голоского, готичного мавзолею поряд з марнотратником Кліффордом.

О так, час від часу проблискувала надія; звичайна фосфоресенція, якої вистачало лише, щоб зробити темряву ще густішою, коли згасав спалах.

В останній день навчання внука на випускному курсі… то було заняття в середині року, усі врочистості відкладені до актового дня… Ніколас приїхав до містечка Університету штату і пообідав зі своїм старим приятелем, деканом Хімічного факультету. Він випростався й засяяв, коли професор Ґарланд зауважив:

– Не знаю, чи тобі про це відомо, Мерріку, але твій хлопчисько має нахил до хімії.

– Правда? Поговори з ним; ти ж не відмовишся, Ґарланде? Це важитиме набагато більше – коли пролунає з твоїх уст!

Ґарланд здійснив довгий обряд змішування чаю й окропу і тільки тоді відповів:

– Хімія вимагає важкої праці, старий! А твій хлопець знає, що працювати йому не треба!

І коли обличчя Ніколаса опустилося, Ґарланд додав розрадиво:

– Не звинувачуй його. Навіщо йому одягати гумовий фартух і бабратися в гидких розчинах та отруйному смороді, коли він має змогу трохи потішитися життям.

* * *

Сьогодні увечері старий Ніколас позбувся важкого тягаря. Він не був готовий до новини про своє щастя, і хоча його душа співала, опущені плечі свідчили про важкість ноші, яку щойно скинув він. Він любляче поклав брунатну, як пергамент, руку на плече Боббі, і разом вони попрямували з їдальні до просторої бібліотеки. То була святиня старого. Від викладеної горіхом стелі і аж до самого китайського килима її стіни було вкрито стелажами з незрівнянною і невивченою класичною літературою. Пожива для розуму, яку споживав Ніколас в ті дні, переважно складалася з детективних оповідань, на диво подібних за сюжетом і стилем. Не те що Ніколасу бракувало глузду читати щось краще. Він просто втомився думати.

Вони попростували до бібліотеки, і змучений старий, зітхнувши, опустився у своє улюблене крісло. Детектив у кольористій обкладинці лежав лицем донизу на столі. Боббі узяв його, прочитав уголос заголовок і посміхнувся.

– Світла, Grandpère?

Він підніс вогник до кінчика сигари старого.

– Захопливе чтиво?

Ніколас деякий час енергійно попихкав, як пробитий ковальський міх, і відповів:

– Інспектор саме допитує кухарку, Боббі, і вона знає, що постріл пролунав точнісінько десять на дванадцяту, бо в той час вона завжди випускає кота.

– Ви мусите вже досить добре знати звички тієї кухарки, Grandpère. Вона ж одна і та сама, чи не так, у всіх цих оповіданнях?

– Певно що ні, сер, – заперечив Ніколас. – Остання кухарка була чоловіком!

– Боббі кортіло опинитися на самоті, і він намагався зацікавити діда художнім твором, щоб дістати нагоду утекти. Емоційне напруження минулої години, безперечно, втомило його Упевненість, яку він показав старому, була вислідом багатьох днів серйозних роздумів; і ночей також, коли він ходив кімнатою годинами, розглядаючи своє попереднє рішення у світлі будь-яких можливих контраргументів. Але тепер, коли він вибрав майбутній шлях, було б цілком чесно повідомити про це діда. І він це зробив. Він доклав свідомих зусиль, щоб уникнути драматичних моментів. Він ненавидів сцени; його виховували на них. Але старий Ніколас спізнав на своєму віку досить відчаю й тривоги, щоб його не довело до екзальтованого стану спокійне виголошення програми, покликаної виконати завдання водночас глибоко жертовне і, з погляду тривалости, безстрокове.

Після того як Боббі виговорився, кілька хвилин старий сидів, ошелешений і сповнений недовіри. Він поклав виделку. Його щелепа опустилася і підборіддя ходило вниз і вгору, неначе від тремтючого паралічу. Коли він придивлявся до хлопця через стіл, глибокі зморшки біля його рота злилися зі зморшками довкола очей, утворивши цілу низку півкіл. Він встромив вузлуваті старі пальці в білосніжну скатертину, зіпнувся на лікті і спитав скрипливим дискантом:

– Як це сталося, Роберте? Я не вірю тому, що ти щойно сказав. Повтори ще раз!

– Боббі повторював ще раз і ще раз, повільно, спокійно, переконливо. Пошрамоване обличчя старого Ніколаса сіпнулося, і він потер кутики запалих очей укритою плямами рукою.

– Ти мужній хлопець! – сказав він надірваним голосом.

А тоді, соромлячись власної слабкости, він завзято відкашлявся, розпрямив спину і повагом проголосив: "Вітаю вас, сер! Я не пригадую, коли член моєї родини ухвалював рішення більшої ваги! Нехай Бог… благословить вас!" Посвяту було виголошено з тремтінням в голосі… Цього було майже забагато, для них обох.

Майже годину опісля Боббі змальовував свої майбутні плани з такою масштабною широтою і ясністю подробиць, які можливі тільки після тривалих роздумувань про них, і старий слухав кожне слово, нетерпляче киваючи левиною головою, час від часу гупаючи кулаком по столі, щоби підкреслити своє схвалення. "Так, сер, – гукав він імпульсивно, – ви здатні на це! Ви досягнете свого! У вас воно є! Я певен!" Цей настрій нагадував про старі добрі часи, коли йому доводилося добряче погупати по столу, переконуючи директорів, що тільки радикальна й негайна зміна політики дозволить пристосуватися до нових умов, хай яким коштом.

І тепер, коли перша хвиля ентузіазму ослабла й відступила, Боббі хотів на певний час відійти від цієї теми. Він жив цією проблемою – поринав у мрії, маявся, запекло полемізував, умовляв і проклинав себе цілий місяць; і, тепер, майже дійшовши до кульмінації, був готовий відкласти цю справу на потім.

Відчувши збентеження внука, коли той стояв, граючись з прес-пап’є, Ніколас навмисне взявся шукати місце, де закінчив читати, вправно протер окуляри і всміхнувся, явно натякаючи на прощання.

– Мабуть, що мені варто піти погуляти, якщо ви хочете читати, Grandpère, – сказав Боббі.

Ніколас кивнув кілька разів; пихнув голосно, вдоволено; заглибився у своє оповідання.

Але як тільки Боббі повернув спину, він відклав книжку і дивився услід його даленіючій постаті, очима, що сяяли новою цікавістю, ще незвичною для нього. Боббі озирнувся, спинившись перед дверима, і засміявся. Ніколас схопив книжку, важко насупився над неврозумливим уривком, що саме трапився йому, і міцно затягнувся довгою сигарою.

* * *

Помінявши мешти на теніски, а смокінг – на легкий светр, Боббі відчинив двері машини і ступив на доріжку. На безхмарному небі сяяв півмісяць і кілька світляків. Він безцільно побрів шляхом, звернув на траву, поблукав уздовж вузької стежини біля трояндової альтанки, опинився між двох велетенських стовпів-близнюків, на яких стояли ворота, і попрямував до шосе. То не була якась жвава траса, а вузька, всипана жорствою автострада, що обслуговувала, здебільшого, просторі сільські садиби на західному березі озера.

Вечір був дуже тихий. Поклавши руки в кишені, похиливши голову в понурій замисленості, він байдуже ступав уперед, вибираючи довільний шлях, звикши очима до сутінків.

Він радів, що розказав дідові. Завтра він поїде до Брайтвуда і розповість Ненсі Ешфорд. Коли ці люди дізнаються про його таємницю, він матиме два сильні якорі з вітряного боку. Він надіявся, що Ненсі Ешфорд задоволено скаже: "Дуже добре! Саме того я й чекала!" – і на тому розмова скінчиться. Він не почувався аж надто добре в моменти, переповнені сентиментальности. Звісно, в розмові з Grandpère то була річ природна. Він старий чоловік і трохи м’який. Але він сподівався, що Ненсі буде розсудлива.

Боббі пройшов милю. За сотню ярдів попереду нього, на крутому згині дороги пара сліпучих фар перехилилася під незвичним кутом, який свідчив, що автомобіль сильно опустився на правий бік… У канаві, припустив він. Зненацька заревів мотор, неначе надривалися безсилі колеса. "Початківець за рулем", – міркував Боббі. Гарчання перевантаженого двигуна ще раз підтвердило безсилля водія. "От дурень", – пробурмотів він і прискорив ходу.

Очевидно, водій помітив його і, не здогадуючись про наміри незнайомця, робив останню спробу вивільнитися, поки той дійде до авто; коли він наблизився на кілька футів, двигун мало не залементував від відчаю, і велике купе затрусилося. За рулем сиділа молода жінка.

– Боже мій, панянко, – закричав Боббі, коли гам затих, – не робіть більше так!

Панянка зважила на це попередження, широко розплющивши очі, і тепер, уже зблизька, в них з цікавістю зазирнув Боббі. Вона всміхнулася, і його попередня думка про неї цілковито змінилася. Мабуть, вона не звикла їздити по м’якій жорстві; їй невідомо, наскільки вона підступна; могла бути найчудовішим водієм будь-де инде.

– Машина сіла дуже низько? – спитала вона тривожно.

Якась знадлива хрипкість у голосі жінки надавала йому незвичайного, довірливого тембру.

Боббі підійшов до кузова і подивився.

– Дуже! – оголосив він. – По маточину. Ваш диференціял загруз у землю.

Її лице збентежилося.

– Не знаю, що це таке, – визнала вона, – але так, напевне, не має бути.

– Авжеж, – мовив по-батьківськи Боббі, – набагато краще, коли він високо над дорогою.

Вона зітхнула і витерла мереживом гарячу шию.

– Думаю, що це моя вина, – гірко мовила, – я їхала досить швидко; а на тому крутому повороті просто на мене вилетів автомобіль, і його ліхтарі горіли, як прожектори. Я загальмувала, зісковзнула…

– І опинилася тут! – закінчив замість неї Боббі. – Щастя, що не перекинулася. І обійшлося без травм.

Вона оглянула його затінене лице, трохи збентежена ноткою тривоги в його голосі… Без неї було б спокійніше. Побачене не дуже бентежило її.

– Добре, що хоч кісток поламаних немає. Треба лише витягти цю машину назад на дорогу. Маєш якісь пропозиції? Я страшенно безпорадна в таких речах. Я не хочу сказати, – поспіхом додала вона, – що маю звичку з’їжджати в рів.

– Певен, що ні, – сказав підбадьорливо Боббі. – Ця жорства дуже слизька.

– Як ти гадаєш, що мені робити? – спитала вона тоном, що всю подальшу відповідальність віддавав у його руки.

Здавалося, що вона ледь прихилилася до нього. Упродовж минулих півгодини він вважав себе найбільшим одинаком і самітником на землі. Важливе рішення, яке він ухвалив, досить сильно віддалило його від звичного кола інтересів, але не придбало ще якихось нових. Ніхто ще, напевне, не прагнув товариства так відчайдушно, як він.

Він поклав коліно на край відчиненого вікна і заговорив з вигадливою повчальністю.

– У випадках на взір цих, коли мотор цілковито безсилий, зазвичай шукають допомоги. Кличуть сусідів. Вони ж, підозрюючи весь час, що їхні послуги от-от знадобляться, рано полягали спати, і їх доведеться зганяти з ліжка голосними криками й обіцянками царської винагороди. Помившись, поголившись, вдягнувшись і поснідавши, вони прийдуть, буркочи, з деркотливим трактором…

– І як тільки наготуються потягти, трос обірветься, і тоді на тракторі поїдуть до міста по другий.

– Приблизно так, – згодився Боббі.

– Твоя порада цілком зрозуміла, – сказала вона, приграючи йому. – Насамперед, потрібні сусіди. – Вона загнула одного пальця. – Але хто?

– Хто з сусідів? – обізвався Боббі, хихочучи, – чи хто до них піде?… Звісно, я охоче піду. Але, – додав він командирським голосом, – ти підеш зі мною! Я не залишу тут тебе саму в заглухлому авто!

Слова ці було вимолені спонтанно. Без сумніву, цим ненавмисне владним тоном він хотів всього-на-всього сказати, як небезпечно їй зоставатися самій на безлюдній дорозі. Але пристрасна інтонація цих слів, гадане повновладдя, яке він вклав у те своє "я не залишу тут тебе саму", навіяло їй дивне відчуття. Ніхто раніше не вдавався в розмові з нею до такого тону. Вона почувалася… наче… приворожена… зовсім трішки… тільки на маленьку дрібку; неначе перший, майже невидимий струмінь дрібного піску потік через тонесеньке горло піщаного годинника; бити на сполох було ще рано. Вона легко могла перевернути годинника, якби захотіла. У цю мить збігання піску видавалося приємним; тільки завдяки своїй новизні. Але воно не триватиме довго. Вона подбає про це. За півгодини вона і цей чудовий хлопець з характерним профілем, який немовби зійшов з якоїсь грецької монети, підуть своєю дорогою. Якщо йому до вподоби віддавати накази, то вона готова розважити його, виструнчуючись і цокаючи каблуками.

Боббі відчинив двері й подав руку. Вона взяла її без вагань і ступила на дорогу.

– А ми не забули заблокувати передачу? – запитала вона.

– Ні, – прорік Боббі, – машина нікуди не втече, поки нас не буде.

Вони обоє засміялися.

Зійшовши з траси, вони ступили на густо обсаджену кущами стежку і перетнули галявину, зарослу високою ялиною.

– Сподіваюся, ти знаєш, куди ідеш, сказала вона, коли Боббі попрямував уперед.

– Не можу цього сказати, – признався він. – Тут я ніколи не був; але думаю, що це мусить бути пряма дорога до маєтку Фостера. Без сумніву, ми зараз знайдемо один з фермерських будинків.

Дівчина продиралася крізь хащі поряд з ним, і там, де йому вистачало кроку, вона робила два – ще й на високих каблуках, не призначених для прогулянок сільськими стежками. Вівця вибігла з кущів ліворуч і нестямно помчала через дорогу, на кілька футів попереду від них. Інстинктивно дівчина схопила Боббі за рукав.

– От несподіванка!

– Ось! Бери мою руку!

Вона простягла йому свою невеличку руку, і він повів її, наче дитину. Хай як абсурдно було це визнати, але він ставився до неї, як до своєї власности; розуміючи, наскільки це необачно, вона відреагувала спонтанно. Їй здалося, що міцні пальці цього владного юнака поглинають лише найменшу мислену часточку її буття.

У думках Боббі стиснув руку сильніше; фізично він вів її, як молодшу сестру.

– З нами можуть статися всілякі пригоди, – зауважила вона. – Скажімо, ми можемо натрапити – на кубло контрафакторів!

– Контрафакторів більше немає, – засміявся Боббі. – Тепер усі промишляють контрабандою алкоголем… Більший прибуток і менше ризику.

– О, як жахливо! – заговорила пристрасно вона. – Яка ж це низька, огидна справа! Донедавна мені було байдуже до неї. Але тепер… вона загубила мого найкращого друга!

Боббі розсердився, відчувши несподіваний спалах ревности. Але чи має він право ревнувати?

– Я також маю всі підстави ненавидіти це діло, – відказав він похмуро, і сердито додав: – але, гадаю, з ним скінчено назавжди!

– О, я дуже сподіваюся! – гукнула вона, швидко вдихнувши повітря, – було би так жаль…

Її речення лишилося недомовленим, і вони обоє змовкли.

– Це вперше мені хтось каже… що було би жаль.

Отже, настав час перевернути годинника. Вона зробить це негайно… вже… але без поспіху… Хіба ж можна поступово й непомітно перевернути піскового годинника, запитувала вона себе. Мабуть, їй ще спаде на думку доречний спосіб… Тим часом… мовчанка тривала; а мовчанка, за таких обставин, її непокоїла.

– Ти знав це – навіть коли всі мовчали, чи не так?

– Я не певен. Кого це взагалі цікавить?

– Дурний же ти!.. Нікого не турбує, що ти занапастиш себе?

– Це звучало мелодраматично, чи не так?… Наче я грав сироту Енні.

– Ти ж сам цього хотів… правда? – Обережно!.. обережно!.. годинника годі перевернути, кажучи такі слова!

– Страшенно!.. Але тепер усе минулося!

– Це добре… Візьмімося міцніше?

– Вони обоє не знали, чому на мить їхні руки стислися сильніш. Здавивши пальцями її руку, він не думав про згоду; радше, про вдячність за її підбадьорення. І той швидкий її відгук був лише дружнім виявом віри в иншу людину, яка низько опустилася, але тепер рушила дорогою вгору. Але кожен з них усвідомлював – та інтуїтивно знав, що це усвідомлює инший – їхній пакт; по-чудернацьки несказанне відчуття належности… Вона забрала руку, на мить пізніше, і за мить відчула, що цього робити було не слід… Цей рух скидався на втечу після присяги. І навіть більше, він не виглядав таким невимушеним, як потрібно. Її пальці повільно висковзнули з його руки, яка хотіла якнайдовше затримати їх… Отже, вона перевернула годинника, чи не так?

– О, я бачу світло! – закричала вона, – у вікні!

Жартома вгадуючи, як їх будуть вітати, вони прискорили ходу і відразу ж постукали у двері. Фермер відчинив їм, стоячи у світлі ацетиленової лампи, що звисала зі стелі. Двійко малих дітей обійняли кожне по нозі, не приховуючи своєї цікавости.

Після коротких перемовин чоловік повернувся по кашкет, підійшов до пари надворі, сказав їм, що скоро приїде, і пішов по трактора.

Боббі не робив спроб відновити розмову, яка урвалася тої миті, коли вони побачили будинок. Однак, він узяв невеличку руку свого нового друга, коли вони верталися тією ж дорогою, і поклав її на свою. Вона віддала її, не соромлячись.

– Напевне, ти повертаєшся до коледжу, – спробував вгадати він.

– Ні, не цього року… А ти?

– О, зі мною все вирішено, – сказав Боббі зріло. – Починаю свій професійний вишкіл за кілька днів.

– Право, мабуть?

– То он що ти обрала би для мене!

Вона засміялася.

– Думаю, що мала би знати про тебе більше, перш ніж обрати для тебе фах.

– Гаразд… Якби ти була чоловіком…

– То обрала би хірургію.

– Якусь особливу спеціяльність?

– Так, – відповіла вона, не довго думаючи, – я стала би нейрохірургом.

– Як дивно!

– Чому?

– Це питання зосталося без відповіді. Гуркотливий трактор обганяв їх. Вони вже наблизилися до траси і повернулися до обговорення нагальних питань.

Після довгого маневрування фермер поставив трактор туди, де треба. Боббі сів за кермо застряглого купе, а власниця чекала на обачній відстані, поки машину витягнуть на дорогу. Це не становило труднощів, однак її рятівник, затинаючись, почав розповідати, що рульовий механізм потребує обстеження. Инколи таке навантаження негативно впливає на кермо, повідомив він. Особливих пояснень ніхто й не вимагав. Можливо, запропонував далі Боббі, вартує поїхати до села і переконатися, що все гаразд. Він радо поїде з нею, якщо вона бажає. А їй було би дуже приємно, якби він був такий добрий і сам погодився сісти за кермо. Мабуть, за таких обставин, так буде найкраще.

Вона спитала фермера про плату і заплатила більше, ніж той просив. Він неоковирно подякував, удаючи, що неохоче бере стільки. Коли вона зайшла в авто, де за кермом, як справжній власник, вже сидів Боббі, слухаючи калатання свого серця, фермер по-дружньому зауважив:

– Це дійсно лялечка, а не автомобіль! Він виглядає достоту як Паккард, у якому зазвичай приїжджав доктор Гадсон.

– О, це дійсно він, – тихо відказала дівчина. – На добраніч і дякую вам ще раз.

– Боббі Меррік машинально натис на педаль зчеплення великого купе доктора Гадсона, і вони рушили до села.

– Видається, що все гаразд, чи не так? – щасливо зауважила молода жінка в чорному, власниця великого купе, яким приїжджав сюди доктор Гадсон.

Очевидно, її новий друг не знав напевне, як він має відповідати. Його очі зосередилися на дорозі попереду, і він вхопився пальцями за кермо так міцно, що вони побіліли.

Боббі з хвилюванням відчував її присутність на сидінні поряд з собою, більше від усіх инших жінок, з якими був знайомий. Насправді вони не торкалися одне одного фізично; але вона всесильно була присутня тут.

– Усе добре, – буркнув він захрипло.

– Я все одно їду до села, – провадила далі вона. – Сподіваюся, що тамтешня аптека досі відчинена.

Очевидно, що її водій не мав жодної інформації про нічні звички аптекаря, бо не посмів висловити свою думку. Він лише натиснув сильніше на педаль газу, і могутнє авто рвонуло вперед.

– Навіть не знаю, як тобі дякувати, – мовила дівчина, трохи збентежена його мовчанкою. – Я й не знала би, що робити, якби не ти.

Боббі саме регулював важіль запалювання.

– Мені шкода, що я завдаю стільки клопоту, – додала вона стурбовано.

Він говорив повільно, наче звіддаля.

– Машина в ідеальному стані, – сказав він. – Я вийду тут. А вам ще треба заїхати в гараж.

Він рішуче натиснув на гальма, і авто різко зупинилося. Боббі відчинив ліві дверцята і вийшов.

– Але ж тепер ви за дві милі від того місця, де знайшли мене! – вигукнула вона. – Дозвольте підвезти вас. Будь ласка!

Він не міг дивитися їй у вічі.

– Я просто гуляв, – сказав він неуважливо. – А тому це не має значення.

Вона прошмигнула за кермо і подала свою руку. Рука її ледь тремтіла, коли він стис її пальцями. Дівчина нічого не розуміла. Чим могла вона його скривдити?

– Тоді добраніч; дуже вам вдячна! – її голос дрижав.

Він на мить затримав її руку, промовивши "добраніч" голосом, що міг означати втому, відчай чи розчарування, обернувся і пішов у темряву. Вона ввімкнула двигун. Машина поїхала вперед – повільно, обережно, несміло.

Боббі стежив за червоними ліхтарями автомобіля, поки він не зник за наступним поворотом.

Вже за годину він сидів за піяніно в склепистій вітальні у Виндимері і, поринувши в глибокі роздуми, грався з експериментальною кінцівкою Шубертової "Незавершеної симфонії".

V

Настав вечір останньої неділі вересня. У затишному пристановищі Ненсі Ешфорд, що прилягало безпосередньо до загальних адміністративних будівель Брайтвудського шпиталю, забракло місця для піднесеного настрою жінки та її гостя. Вона радо прийняла пропозицію Боббі проїхатися. Сидячи поряд з ним у великому, пишному, хвацькому родстері, лікоть у лікоть, Ненсі радо тішилася думкою, що перехожі вважатимуть цього хлопця її сином. Її життя двічі доходило повноти і спорожнялося до краю. Тепер воно знову лилося через вінця.

Ніщо не могло бути очевиднішим для сивоволосої завідувачки шпиталю, коли вона привітала того дня свого жданого гостя у дверях кабінету, що він сподівався розповісти замислене таким способом, аби уникнути будь-яких емоцій та здивування з її боку. Він набрався дуже діловитого вигляду, і вона вирішила поводитися так само.

Він виплеснув свою історію, як тільки прийшов. Шпурнувши капелюха на стіл, від розсівся біля неї на невеликій канапі і сказав жваво: "Отже, я зважився. Для вас це не стане сюрпризом; бо ж насправді то була, передусім, ваша ідея, хоча ви й не сказали подробиць. Усе вже влаштовано. Наступного четверга я вступаю до Медичної школи при Університеті… Ви раді?"

– Ненсі простягла йому руку, відігнала раптові сльози і прикусила губу, спробувавши опанувати себе. Очі її заблищали. Але вона мовчала.

– Звичайно, – поспіхом мовив Боббі, неначе читаючи з книжки, – я не маю жодних ілюзій. Це означає, що на мене чекає важка й одноманітна рутинна праця, а я з природи не працьовитий. Мине щонайменше п’ять років, перш ніж я матиму хоч якесь поняття, чи досягнув я успіху, а чи просто зробив з себе посміховисько. Цілком імовірно, що я стану лише маловідомою посередністю. У тому випадку я виглядатиму просто безглуздо, з огляду на втрачений час і море клопоту. Люди посміхатимуться. Вони казатимуть – я вже чую їхні слова – "он хлопець, що захотів стати другим доктором Гадсоном". Але, можливо, ця небезпека додасть мені снаги боротися. Звісно, було б нерозсудливо сподіватися, що колись я зможу хоч наполовину замінити його; але все одно я можу поставити собі таку мету.

– Я була впевнена, що ти, Боббі, дійдеш до такого рішення, – тихо зауважила Ненсі, – і я відчуваю ще більшу певність – тепер, після того як рішення ухвалено – що ти досягнеш мети.

– Ваша надія допомагатиме мені – дуже!

– А тепер ти хотів би дізнатися все про доктора Гадсона, чи не так?

* * *

У цю мить невеличкий кабінет видався задушним. Вони поїдуть автомобілем. Боббі сидітиме за кермом і слухатиме; Ненсі говоритиме. Упродовж цілих двадцяти миль їм довелося обганяти недільний транспорт на людних бульварах; але тепер, зменшивши швидкість, вони проїжджали затишнішу приміську вулицю. Ненсі пригадувала найбільш виняткові факти з життя свого героя, особливо ті, що пов’язані з його широким колом філантропічних зацікавлень і давньою примхою втаємничувати їх.

– А його сім’я знала?

– Сумніваюся. Джойс була ще малям, коли він почав робити ці чудернацькі речі людям, і навряд чи коли-небудь казав їй. І місіс Гадсон, відвідавши шпиталь щойно минулого четверга, ставила питання, які вказують на те, що він не посвячував її в цю царину свого життя. Багато тих, для кого він був опікуном та жертводавцем, приходили поспівчувати їй, а деякі пропонували їй допомогу на той випадок, якщо вона її потребує. Природно, що їй стало цікаво.

– Так; про це я знаю тільки трохи. Дізнався тільки сьогодні. До мене заскочив Том Мастерсон, коли я готувався покинути Видимер опівдні. Він повіз Джойс до котеджу Гадсона, де місіс Гадсон живе кілька днів. Він прийшов спитати, чи я приєднаюся до них того дня. Я розповів їм про свої справи в місті.

– Можливо, тобі варто було піти звідти. Ти міг би подзвонити мені. А ти взагалі бачив Джойс?

– Не бачив, відколи повернувся з Франції.

– І, гадаю, ніколи не зустрічався з пані Гадсон?

Боббі не хотів торкатися цього питання. Мабуть, відповівши заперечно, він був би досить близьким до істини. Подумавши добре, він вирішив, що цілковита щирість з Ненсі Ешфорд просто обов’язкова. Він вирішив признатися чесно.

– Так, – відповів він неохоче, – минулого вечора я розмовляв з нею цілу годину на сільській дорозі, – і додав після істотної павзи, – але вона цього не знає.

– Що ти маєш на увазі? – гукнула вражено Ненсі.

Коротко він описав усі обставини їхньої зустрічі. Сині очі Ненсі розширилися. Під цією жвавою розповіддю ховався струмінь безумовного особистого зацікавлення, яке вдавано невимушений тон Боббі не зміг приховати.

– Думаю, що вона тобі сподобалася, Боббі. Хіба ні?

Він зобразив байдужу усмішку. Він навіть міг би увести себе оману, повіривши, що Ненсі прийняла цю усмішку як вичерпну відповідь на її питання, якби не був настільки сміливий у своїй невеличкій фальші, що поглянув їй просто у вічі. Побачивши там саму недовіру й розчарування, він відразу протверезів. Не було сенсу приховувати чогось від цієї жінки.

– О Боже, – признався він тремтливим голосом. – Мені вона сподобалася так, що я не хотів би про це говорити.

Його великий автомобіль спинився на яловому ходу біля узбіччя, що облягало невеликий парк. Хвилину вони обоє мовчали. Зрештою Ненсі вирекла механічно:

– От тобі й на!

– Так, – згодився Боббі неуважно, – щось на взір того.

Запала ще одна довга мовчанка.

– І вона не знала, хто ти такий?

– Я не міг сказати їй.

– І як довго, на твою думку, ти зможеш зберігати своє… інкогніто?

– О це буде досить просто, – оголосив Боббі з самозневагою. – Я постарався створити собі алібі на цей вечір, коли говорив з Мастерсоном – на той випадок, коли будуть спроби довідатися про все. Але місіс Гадсон, мабуть, вже й забула цю невеличку пригоду.

Ненсі засміялася.

– Боббі Мерріку, ти справді віриш, що молода жінка з темпераментом Гелен Гадсон могла справити на тебе таке враження, ніяк не усвідомлюючи цього? Ти признався, як гостро ти відчував її присутність – це твої слова, чи не так? – коли ви разом сиділи в її автомобілі. Ти справді думаєш, що міг би мати таке відчуття, якби вона не поділяла його?

– Звісно, а чому б і ні? Бачите, у цьому випадку ви надто багато всього берете на віру. Місіс Гадсон була не більш як увічлива, товариська, вдячна за невелику послугу. Вона не мала підстав вважати, що я цікавлюся нею. І, по суті, я майже нечемно з нею попрощався.

Він не вважав за потрібне додати, що її машина майже двісті ярдів ледве повзла вперед на повільному ході, очевидно, тому що їй не хотілося від’їжджати.

– Так, – сказала Ненсі промовисто, – вона би помітила це!

– І дізналася – з огляду на мою нечемність – чи не так?

– Дізналася що? – безжалісно наполягала Ненсі.

– Як що… Що вона мене не цікавить.

– Хлопчику, як же мало ти знаєш про неї!

– Це означає, вона має незвичайний дар тлумачити чужі думки?

– Ні… Як безглуздо! Це означає тільки, що вона жінка!

Вони ішли під в’язами, задивляючись час від часу на хлопчаків, що запускали іграшкові кораблики в невеличкій лагуні, яка рябіла лататтям. Знайшлася вільна лавка. За спільною згодою, їхня розмова звернула на чудернацьку схильність доктора Гадсона клопотатися особистими труднощами бозна-скількох людей, і товстої стіни таємности, якою оточено ці його дивні перемовини.

* * *

– Ти можеш так само успішно визнати це як факт, – говорила Ненсі з сильним переконанням, – що дивна манера Вейна Гадсона вкладати великі кошти в тих випадках, коли він зовсім не чекав і не приймав жодних відшкодувань, не була зумовлена простою примхою. Він не скорявся примхам. І не був диваком. Я ніколи не бачила, щоб він діяв без поважної причини. Ніхто не сказав би, що він розкидається грошима чи некомпетентний у бізнесі. Він був майстром укладати вигідні угоди. Знав, коли купувати і коли продавати. Багато бізнесменів з більшим комерційним досвідом питали його поради щодо імовірних тенденцій на ринку нерухомости і вірили його висновкам щодо акцій промислових компаній. Я переконана, що ця незвичайна поміч окремим людям, настільки потаємна, має певну мету. І якимось способом, що зостається загадкою для мене, його професійний успіх пов’язаний з нею. Дізнавшись, якою була ця мета, ти зрозумієш, чому Вейн Гадсон був великим хірургом!

– Ви знаєте про це більше, ніж розповіли мені? – мовив він з допитливим поглядом.

– Є одна невелика книга – на кшталт журналу – думаю, ти маєш право знати про нього. Він тримав її у своєму кабінеті разом з цінними записами; деякі з них пов’язані з професійними питаннями, а деякі з приватним бізнесом. Книга лежала там, коли я взяла на себе відповідальність управління Брайтвудом. Одного разу – коли ми шукали деякі документи зі страхування – я запитала доктора Гадсона, чи книжечка стосувалася справ шпиталю…

– А ви самі не могли визначити? – урвав її Боббі.

– Вона не написана ані англійською, ані будь-якою иншою мовою, яку я бачила.

– А яку вона нагадувала: іспанську, німецьку, грецьку?

Вона похитала головою і розповідала далі.

– Я спитала його, що це за книжечка. Я живо пам’ятаю, як він посерйознішав і замислився, як стояв багато хвилин, розтираючи скроню кінчиками пальців – його улюблена хитрість, коли виникала потреба ухвалити важливе рішення – і сказав після довгого чекання: "Це просто особисті записи". – І тоді додав, усміхаючись: "Ви можете вільно читати їх, якщо зможете".

– А ви пробували колись?

– Чи пробувала я? – Передражнила вона його. – Годинами… останнім часом.

– І щось почерпнули звідтам?

– Головний біль!

Хотів би я побачити її!

– Я покажу її тобі! Ніхто не має на це більшого права. Я сказала місіс Гадсон, що в сейфі доктора є багато цінних документів, і вона наполягла, щоб ми зберігали їх, поки вона не зможе переглянути їх разом зі мною; тому книжка досі там.

– Повертаймося, – мовив він нетерпляче.

Вони прибули до Брайтвуда, коли вже споночіло. Ненсі принесла книжку з сейфу, і поклала її на стіл перед ним. Він сів і взяв її в руки – простий, чорний, оправлений шкірою зошит, вісім на п’ять дюймів і понад дюйм завтовшки. На форзаці досить легко впізнаваною рукою доктора Гадсона було написано одне просте речення:

ЗАЦІКАВЛЕНИМ ОСОБАМ

– Ніхто не зацікавлений більше від мене!

Він глянув на Ненсі, чекаючи на дозвіл. Вона кивнула.

– А тепер перегорни сторінку і скажи, що ти думаєш!

Боббі придивлявся довго і зосереджено.

– Це шифр!

Факсиміле першої сторінки журналу Гадсона

– Він не такий простий, – сказала Ненсі. – Ось що я думаю про це: доктор Гадсон хотів, щоб справи, які він затаїв, не було розголошено за його життя. І той факт, що стільки його дивних опіканців з'являються тепер, готові розповісти історії про дивні угоди, які було укладено з ними, переконує мене, що всі вони, фактично, склали присягу мовчати, поки він жив. І тепер, коли його вже немає, вони готові розповісти. Думаю, що вся таємниця міститься в цій книжці. Той, хто прочитає її, знатиме правду. Можливо, доктор хотів би, щоб вона стала відомою врешті-решт; однак зробив її недоступною будь для кого, хто міг ми натрапити на неї, поки він жив.

– Вона досить-таки недоступна, сумніву нема! – прохрипів Боббі. – Ви колись бачили щось подібне?

– Безумовно, ота перша сторінка, – пояснила Ненсі, – це свого роду передмова. Ти помітиш, що всі сторінки заповнені донизу. А ця має тільки перші десять рядків. Це мусить бути вступ, пояснення, можливо, посвята… Візьми її собі… Грецьку трохи знаєш?

Боббі похитав головою.

– Але я знаю алфавіт, – уточнив він, усміхаючись.

– Цього вистачить… Яка остання літера?

– Омега, – згадав легко Боббі.

– А омега – це своєрідне завершення, чи не так? Знак кінця чогось?

Він кивнув.

– Скільки літер у грецькому алфавіті?

Боббі заплющив очі й порахував на пальцях.

Двадцять чотири.

Омега двадцять четверта і символізує кінець!

– Правильно!

– А яка ж дванадцята літера?

– Мю, – відповів Боббі після ще одного підрахунку.

– Отже, якщо омега означає "завершено", то що, на твою думку, означає мю?

– Наполовину завершено, як мені здається.

Боббі зосереджено повернувся до передмови невеликої книжки і виявив, майже на однаковій відстані, літери µ (мю) і ω (омега).

– Це ключ?

– Думаю, що так, – відповіла Ненсі, – але він ніяк не допоміг мені. Я просто кажу тобі це як щось таке, що заслуговує на увагу.

* * *

Усю свою довгу дорогу додому Боббі Меррік майже не був свідомий того, де саме перебуває він, поки авто везло його знайомим шляхом до Виндимера. Опівночі він поставив автомобіль у гараж; зайшов до кімнати; сів за стіл, де лежав особистий журнал доктора Гадсона, олівець і товстий блокнот; і коли настав світанок, далі експериментував без найменшого просвітку надії.

Меґс відчинив двері, щоб покликати хлопця до сніданку, побачив, як той спить, повністю одягнутий, обхопивши голову руками, і, сяючи очима, зійшов навшпиньки сходами.

За кілька хвилин він переможним голосом прошепотів до кухаря: "Ти програв заклад!"

– Знову п’яний?

– Ще й як!

VI

Сліпучий овал, що його кидала лампа з важким абажуром при узголів’ї, освітлював зброю, яку молода місіс Гадсон узяла на війну з сонливістю, коли опівночі лягла в ліжко з романом, двома журналами і шкіряним футляром для писемного приладдя, наповненим листами, що залишилися без відповіді, і вирішила чувати доти, доки не повернеться Джойс.

Незадовго до другої вона програла битву і тепер спала під лампою, що освітлювала її стривожене обличчя. Не те щоб дрібний інцидент з машиною потурбував її; радше, він лише доповнив загальне горе.

Якби в день смерти доктора Гадсона покликали до суду свідчити про успішність свого подружжя, укладеного заради дочки, то йому, зазвичай вибагливому в справі правдомовности, це питання могло видатися незручним.

Вони всі троє стояли того морозного січневого ранку в Церкві Св. Андрія перед дядьком Персівалем і Монті – а також сенатором Бірном, який приїхав з Вашингтона – не стільки як наречена й наречений, якого супроводила рідна донька, рада від щирого серця; а радше як пара напрочуд милих молодих жінок у супроводі літнього, непоказного опікуна, що просив Церкву і Державу легалізувати й благословити їхнє товариство і скріпити його печаттю.

Те, що це був направду mariage de convenance (французький вислів милозвучніший від англійського відповідника), не викликало в доктора Гадсона серйозних побоювань. Він не плекав жодних ілюзій з цього приводу, розуміючи, що якби всі подружжя у світі обмежувалися романтичною закоханістю і не враховували жодних матеріяльних переваг з будь-якого боку, то людський рід невдовзі би вимер; і що якби для молодої жінки було аморально виходити заміж з усвідомленням того, що вона не здатна негайно віддатися своєму чоловікові з усією повнотою почуттів, то сама Свята Діва була би не без гріха.

Однак, невдовзі після звершення цього подружжя, доктор Гадсон переконався, що щиро закоханий у свою молоду наречену, і що дружні взаємини між Гелен та Джойс, яких він прагнув передусім, опинилися під загрозою.

Джойс страждала від морської хвороби, і перші три дні були тяжкі.

– Ні, люба; навіть не думай… Будь-ласка, іди. Я би дуже цього хотіла.

– І тому коли опівдні в неділю її переконали піти до встеленого ковдрою крісла, приготованого для неї на палубі "Б", вона зрозуміла, що нею дбайливо опікуються, з одного і другого боку, не поблажливий батько та вірна студентська подруга, а чоловік і його дружина – безсумнівно, добрі її приятелі, але… от тобі й на!

Усі троє спробували повернутися до бажаного стану у своїх стосунках, але цього не сталося. Можливо вже самі їхні зусилля перекреслили таку можливість. У Парижі Гадсон з ентузіязмом заохочував забаганки Джойс під час походів по крамницях; а Гелен, прагнучи підтакувати чоловікові, мабуть, перебрала міру.

– Який незвичайний плащ! Така рада, що ти знайшла його, Джойс! Тобі дуже личить!

Безсумнівно, то була правильна постава, але вона не мала належного оформлення. До неї зверталася не подруга, а підлеслива мачуха, що боїться видатися не надто щедрою й ніжною.

Незгод між ними не було. Можливо, одна така могла би зняти напруження. До того ж на поверхні жодних перепон не було. Вони були надто глибокі, щоб випливати назовні. У цьому була проблема. Усе, що вони говорили одне одному, лунало голосніше – наче в гучномовці – посилюючи їхню взаємну відданість одне одному, поки вона не набувала відтінку нереалістичности. Кожен з них щосили намагався виглядати природно. Кожен знав, що иншим доводиться виконувати важку роль. Майже відчайдушно вони пнулися туди, де були раніш; але загубили туди дорогу.

Невдовзі після смерти доктора Надсона відстань між ними істотно зросла. У перші кілька днів вони прихилялися одна до одної з новою приязню, яка обіцяла бути якщо не відновленням їхньої попередньої дружби, то принаймні провісником майбутньої незамінности… можливости, що ці стосунки стануть ціннішими від усіх, що були між ними доти. Але це не тривало довго.

Сум Джойс, безутішний упродовж тижня, швидко вичерпався. Вона просто чесно визнала одного дня, що не буде киснути довше, оскільки, з огляду на мінливість її настрою, довготривала скорбота виглядатиме вдаваною, навіть якщо вона і здатна на неї, що викликало певні сумніви.

А тепер з’явилася бентежна таємничість, коли вона пояснювала пізні повернення додому. Дуже тактовні запитання Гелен, сповнені тривоги щодо її соціяльної програми, або легко відкидалися за допомогою жартівливої відповіді, або натикалися на короткий – хоча й дружній – натяк, що вона вже досить доросла і знає, куди хоче йти, з ким і доки. І Гелен не треба журити свою милу голівку через шалапутну Джойс. Вона мусить жити власним життям і припинити хвилюватися через дрібниці.

– Не засиджуйся, люба, – зазвичай протестувала Джойс о дев’ятій. – Я йду з Недом. (Або Томом, Петом, Філом). Ми можемо повернутися пізно, ти знаєш. Де? О, я не певна… думаю, десь потанцюємо… і підвечеряємо згодом… Кристал-Палас, можливо. Або в Ґордонсі.

– Мені не до вподоби, що ти підеш до Ґордонсу, Джойс. Справді – це не дуже гарне місце. Скажи, що цього не станеться… будь ласка!

– Так, безумовно! Але ж не мені все вирішувати. Мій приятель теж має право на свою думку.

* * *

На рожевому покривалі лежало кілька листів; один з них, від Монтгомері Брента, короткий і братній, розповідав, що його порада завжди стане в пригоді "меншій сестриці", якщо її турбуватимуть ділові питання, особливо тепер, коли обов’язків в неї побільшало.

"Авжеж, буду тільки радий пояснити всі заковики в тому, що стосується до податку на прибуток, інвестицій та збереження заощаджень. Ці речі – моя щоденна робота".

– Милий хлопець! – бурмотіла вона напівголосно, читаючи листа, – як це шляхетно; і цілком непогана ідея, до речі. Цікаво, чи він справді хоч щось знає про бізнес? Узагалі, мав би вже знати.

Монтгомері, якого подумки вона любила називати братиком Монті (зі ще більшою ніжністю тепер, коли почувалася такою самотньою), був старший від неї на п’ять років. Відчувши на другому році науки, що коледж йому набрид, Монті поніс свій саксофон на джазовий ринок. Не надто радіючи тому, що доведеться довіку заробляти собі на хліб, плигаючи, увиваючись і надимаючись до багрянцю щовечора від восьмої до другої в першому ряду танцювального оркестру, він знайшов собі приятелів серед білоруких молодиків, які вивішували оголошення біля брокерської контори в центральній частині міста.

– Я брокер, – відповідав він поважно, коли якась юна істота сором'язливо запитувала в танці, до якого коледжу він ходить.

Певна річ, тепер йому ведеться досить добре. Він вже не брав у Гелен позичок більше року; подарував їй на весілля дорогу срібну вазу, з’явившись задля такої нагоди у візитці, смугастих штанях і ґетрах, єдиний серед присутніх, хто не змилостивився на прохання вдягатися неофіційно… Ця ідея не така вже й погана. У всякому разі в неї зостався один приятель – старий добрий Монті.

Ще один лист, коротка цидулка, яку отримала Джойс від молодого Мерріка, була надіслана з Анн-Арбору і, очевидно, скомпонована з великою дбайливістю. Автор припускав, що багато речей, які залишилися недоговореними, читач домислить сам. Він вступив до Медичної школи, сподіваючись врешті-решт досягти визнання у фаху, славетною окрасою якого став її батько.

– Ніколи би не вибрала його для такої ролі, – укинула своє слівце Джойс, дочитавши Гелен листа до того місця. – Досить донкіхотський вчинок, як ти гадаєш?

– Очевидно, це просто поривання, – зауважила Гелен.

– Але ж досить шляхетне, з його боку – окрім того! Хіба ні? – захищалася Джойс.

– Буде видно, коли мине рік, – відказала Гелен напівголосно.

Далі Джойс читала листа про себе. Закінчивши читання, вона нетерпляче жбурнула його на стіл і жадібно допалася до грейпфрута.

– Думаю, що тобі випадає відповісти на нього, Гелен. Єдиний людський, особистий рядок у ньому призначено для тебе. Напиши, що ти сподіваєшся на його добрі стосунки з учителями і відмінні оцінки з усіх предметів, – випалила вона щиро.

Єдиний людський, особистий рядок звучав так: "Будь ласка, передай моє співчуття і вітання місіс Гадсон, з якою, сподіваюся, невдовзі зможу познайомитися".

Гелен більше не говорила нічого. Її думка про Мерріка ґрунтувалася лише на бентежних спогадах Джойс про нього: зіпсутого юнака з розпутними звичками і надміром грошей. Було очевидно, що дівчина палала до нього коханням, яким він не прагнув скористатися. І Гелен раділа з цього. Вона не мала жодного бажання зустрічатися з ним – і страшилася того дня, коли він об’явиться. Вистачало того, що він спричинився до трагедії з її чоловіком… Звісно, це не його вина; але вона сподівалася, що він не примусить її виявляти до нього ласку. Інцидент вичерпано. Вона відчула полегшення.

Лист залишився лежати у стосі ранішньої пошти, поруч з її тарілкою. Пізніше він потрапив у футляр для письма. Вона прочитала його ще раз, у ліжку. Зрештою, її не повинно цікавити, яких успіхів він досягне. Принаймні Джойс вже не має на нього сподівань… Ще про одного сумнівного приятеля хвилюватися не треба.

* * *

Гелен прокинулася, здригнувшись, коли двері її кімнати обережно розчинилися настільки, щоб умістити розпашіле обличчя Джойс.

– Це ти, Джойс?

Двері зачинилися повільно, обережно.

– Вибач, дорогенька… На добраніч! – Приглушений голос промовив з-за дверей.

– Заходи, люба! – покликала Гелен.

Перш ніж двері розчинилися знову, минуло досить часу. Джойс ще раз зайшла, посмикуючись, майже сплячи на ногах, зачудовано потираючи чоло повернутою рукою, що стискала її зім’ятого капелюха; тоді як инша непевно намацувала собі якусь опору. Вона важко оперлася на ноги ліжка, похитуючись від запаморочення.

– Ох, – Боже милий! – крикнула Гелен, заціпенівши і враз звівшись на лікті. – З якого дива? Де ти була?

– В Ґордонсі.

Джойс ледве видобула гортанний звук з міцно зімкнутих щелеп і дурнувато посміхнулася.

Гелен сіла і недовірливо й мовчазно розглядала своєю розпатлану пасербицю, яка дедалі більше бентежилася під її пильним поглядом.

– Що… що, писала листи? – Джойс оглянула безлад на ліжку з жалюгідною спробою невимушености.

Гелен кивнула хутко, і з відчаю міцно приклала обидві руки до чола, однак цей жест Джойс вирішила знехтувати.

– А чи нема там дитятка Боббі, – вона далеко перехилилася над ліжком і з дивовижною точністю зневажливо тицьнула пальцем в листа. – Онде! – Для тебе! – доктор Меррік!

– Але ж ви – Джойс Гадсон – ви п’яні!

– Гелен уступила в капці, схопила кімоно й обійняла рукою опущені плечі дівчини.

– Хто? Я? – захихотіла доброзичливо Джойс. – Я – п’яна? Ти би бач-чила Томмі!

– Дозволь відвести тебе до ліжка, – розбито благала вона. – Ні, сюди! Можеш спати в моїй кімнаті.

Джойс безпорадно намацувала ґудзики однією рукою, поки друга незґрабно витирала чоло капелюшком. Вона відразу ж гепнулася на ліжко, і Гелен стягла з неї сукню і поклала на очі вологий рушник.

– Дякую, люба! – пробурмотіла Джойс між важкими зітханнями. – Багато клопоту… дуже зле… все моя вина… Не звинувачуй Томмі. Томмі – гарний хлопець! Вийд…, вийду заміж за Томмі… Ну… але ти можеш привіт… можеш поздоров… Важко зараз це вимовит… але хіба ти не рада… за мене і Томмі?

– Краще зачекаймо й обговорімо це вранці, люба, – угамовувала її Гелен, перевертаючи рушника і прикладаючи його до розпашілих скронь.

– Ні, сер! – пробелькотіла Джойс, широко махнувши рукою. – Ми поговоримо про це, – вона неоковирно ляснула своєю тонкою, милою ручкою по подушці, – пря’ тепер! – Рушник відсунувся убік, і вона войовниче дивилася припухлими очима. – О це справжня ти! Плачеш! Приходжу додому… щаслива… сказати про свої заруч-чини з Томмі… а ти плачеш! Що в тому такого? Ти його хочеш?

Приборкавши свою нетерплячість, Гелен примусила п’яну дівчину замовкнути і піти спати. П’яні сльози з жалю до себе полилися по лиці Джойс.

– Ніхто мене не любить! – заволала вона. – Ніхто, крім старого доброго Томмі!.. Але я не вийду за нього! Не вийду!

Вона відразу ж стихла, облизала висохлі губи, глибоко зітхнула і заснула. Гелен стала на коліна біля її ліжка, сховавши лице в покривалі, щоб уникнути важкого запаху, і жалібно заплакала. Вейн Гадсон залишив їй обов’язок, з яким несила впоратися. Це єдина річ, якої він сподівався від неї. А вона не виправдала його надій.

* * *

Прокинувшись урешті зі сну, у який впала вона, скоцюрбившись від утоми й нервового виснаження, Гелен важко підвелася, механічно позбирала розкидані листи з підлоги, увімкнула світло і рішуче попрямувала до спальні Джойс. Вона поклала листи на столику й обмила лице одеколоном.

Досить пишномовна записка Боббі Мерріка лежала перед нею, неначе вимагаючи уваги. Між рядками вона повідомляла, що він визнає свій моральний обов’язок перед доктором Гадсоном. … Вона схилялася до того, щоб відкинути такий підтекст як просте позерство… ефемерне мучеництво, з яким можна гратися, поки він не втомиться від нього… удавання геройства. Вона відвернула очі від листа, збентежена, звинувачена ним. Чи вона теж не мала певного морального обов’язку перед доктором Гадсоном? Молодий Меррік прагнув виконати свій! А що ж вона?

Вона дбайливо склала листа, і довго стояла, заклопотано стискаючи його краї нервозними пальцями. Їй спало на думку, що було б варто довго і щиросердо порозмовляти з Боббі Мерріком. Можливо, він би міг їй щось порадити. Вона зиркнула на своє вимучене відображення в дзеркалі і похитала головою. Ні, з того боку годі шукати рятунку. Вона запхнула листа у писемний футляр і втомлено впала в ліжко.

VII

О першій годині ночі на День подяки молодий Меррік розв’язав загадку, якій присвятив майже весь свій вільний час за цілих два місяці.

Лише тиждень попрацювавши над нею, він написав до Ненсі Ешфорд:

"Коли засяє світло, то воно не буде схожим на світанок у долині. Така справа не спиниться на півдорозі. Або ви прочитаєте все, легко і зрозуміло; або не розберете і слова!"

Коли опівдні у середу почався відпочинок з нагоди Дня подяки, Боббі вирішив присвятити короткі вакації закодованому журналу. Цей час цілком годився для такої мети. Різних відволікань та зволікань буде якнайменше, бо як тільки пролунав обідній свисток, студентська околиця збезлюдніла так, наче її попередили про епідемію чорної чуми. Також він попередньо пообіцяв повечеряти разом з старим Ніколасом у День подяки, "за умови, що я вирішу проблему, з якою важливо впоратися негайно".

Цілий суботній ранок він проводив один марний експеримент за иншим, і більшість з них була лише різновидом випробуваних схем. Його дратувало те, що, видавалося, він не здатен цілковито зосередитися. Тепер він міг сидіти за столом з годину, гострячи олівці і скляним поглядом вивчаючи глумливий рукопис. Або упасти на ліжко, спираючись на зболілий лікоть, і розставляти літери в стовпці, використовуючи різноманітні чудернацькі послідовності.

Забувши про змарнований час, власні невигоди і потребу фізичних вправ, він далі креслив діяграми і рвав папір. Настала ніч, і він увімкнув світло. Північ застала його дуже втомленим, а мозок працював механічно, ліниво. Він постукав по зубах олівцем і поринув у мрії, усупереч власній волі. Він навіть подумки вирушив у коротку пішу прогулянку уздовж траси на північ від Виндимеру і допоміг автомобілісту, якого спіткало лихо. Нетерпляче опанувавши себе, він знову взявся за свої безконечні діяграми.

А тоді йому на думку спала свіжа ідея. Те, чого ще не пробував. Він написав перші кілька слів хитромудрого рукопису, цілковито ігноруючи проміжки між ними. (Він вже давно привчився писати текст великими літерами, гадаючи, що це спростить розпізнання слів.

Далі він розбив надвоє те, що, очевидно, було першим реченням, у тому місці, де грецька літера µ вказувала на половину фрази, і записав другу частину безпосередньо під першою:

Ч Т Ч В А А Т Б С О М Р Г М

И А У В Ж Ю Е Е В Ї Д У О

І просто з чистої примхи він написав ті самі рядки ще раз, відступивши на один пропуск від лівого поля.

Ч Т Ч В А А Т Б С О М Р Г М

И А У В Ж Ю Е Е В Ї Д У О

Цілих п’ять хвилин дивився він на це сполучення, поки рядки не затьмарилися і злилися. І зненацька його серце застукотіло. Олівець дрижав, коли він поспіхом переписав літери, склавши докупи рядки:

ЧИТАЧУВВАЖАЮТЕБЕСВОЇМДРУГОМ

– Вдалося!

Закричав він голосно; засміявся нестямно, майже істерично. Як же до сміхоти просто це було – тепер, коли він знайшов відповідь. Упродовж п’яти хвилин гарячкового переписування і складання він розшифрував коротке послання на першій сторінці:

ЧИТАЧУ ВВАЖАЮ ТЕБЕ СВОЇМ ДРУГОМ І ХВАЛЮ ЗА ТЕРПЛЯЧІСТЬ ПІСЛЯ ТОГО ЯК ТИ ЗМІГ ПРОЧИТАТИ ЦЮ КНИГУ ТАКОЖ ТИ МАЄШ ПРАВО ПОСІДАТИ ЇЇ ПРИЧИНИ ВЖИВАТИ ШИФР СТАНУТЬ ЯСНІ КОЛИ ЧИТАТИМЕШ ДАЛІ

* * *

Після того як відступило довге напруження, Боббі раптом усвідомив, що голодний як вовк. Він одягався з широкою усмішкою самовдоволености на лиці. Як добре досягати перемоги! Ставши перед дзеркалом, щоб зав’язати шарф, він поглядав на невелику чорну книжку на столі, як гладіатор, що озирає поваленого супротивника.

Він вийшов під жалючий льодяний дощ і, збадьорений його тонізуючим впливом, розпростав плечі, видовжив крок, вдихнув на повні груди, заспівав Марсельєзу і помаршував під неї, розмахуючи з переможною недбалістю довгими руками.

Лише за один квартал від станції Мічиґан-Сентрал був невеликий трактир, де такий собі Тоні шинкарював цілу ніч. Тоні мав усі типові риси недбалого дрібного крамаря, ерудованого цирульника, любомудрого шевця чи колоритного власника ресторації, без яких не обходилося жодне університетське містечко, де, завдяки своїм дивацтвам, поєднаним зі щирою цікавістю до студентських атлетичних змагань та закладу загалом, вони ухитрялися здобути місцеву славу.

Багато професорів в Університеті штату вважали би себе щасливцями, якби могли назвати стільки ж студентів на ім’я, як Тоні. Оскільки людність в університетському містечку змінювалася дивовижно хутко, одинадцять років мешкання в Анн-Арборі перетворили його на старожитця, завсідника. Він неначе був присутній там з шостого дня творіння.

Він мав славу досить заможного чоловіка, попри те, що продовжував кредит і надавав незабезпечені позики студентам з наївною вірою, яка довели би до банкрутства банк за якихось два дні.

На цигарнику лежав дешевий записник. До нього бавовняною ниткою було прив’язано олівця. Якщо студент приходив до Тоні без коштів, він міг замовити, що забажає, і, йдучи геть, записував своє ім’я та суму боргу в книгу. Відкривати кредит було необов’язково. Потрібен був лише запис у книжці. Коли студент був поблизу, він сплачував належну суму, гортав книгу, знаходив і особисто викреслював свій запис. Тоні незворушно приймав платіж. Уже сама відмова вдячно усміхнутися після ліквідації боргу була досить добрим компліментом. Знаючи, що суму буде належно сплачено, він не мав приводу для бурхливої радости.

Сам Тоні приходив на роботу о шостій вечора і залишався на ніч. Ніхто ще не бачив його у своєму закладі удень; здібні помічники відповідали за його роботу в ранішні та денні години.

– Тоні, як тобі вдається приходити на роботу тільки вночі? – часто клієнти розпитували його, коли він торохкотів тарілками на голому дерев’яному столі, подаючи яєчню з шинкою.

– А ви не хотіли би тут бувати ночами, га? – запитував Тоні усміхнено, добре розуміючи, що в голосних протестах, які викличе його відповідь, початкове запитання обов’язково забудеться.

Час від часу молоді репортери з "Мічиґан Дейлі", сподіваючись розвинути те, що їм видавалося незвичайним даром до написання есеїв, розпочинали з Тоні бесіду про його бізнес; скільки він щороку втрачає через невдалі позички і вільний кредит; чому він працює тільки ночами, коли бізнес не такий важливий; і типові питання, сформульовані в найкращому буденному стилі журналістської зухвалости. Але жодної статті не з’явилося на цю тему; Тоні обов’язково ховався, коли його заганяли на слизьке, за своє недостатнє знання англійської.

– Я не можу нічого добути з нього. Просто якийсь недоумок.

– Та невже? – відповів великовчений недільний редактор. – Хлопче, ти припустився типової помилки, узявши глибину Тоні за тупість!

* * *

Боббі Меррік знав з досвіду, що Тоні буде напохваті і заспокоїть його пекучі потреби. З дивовижною швидкістю йому принесуть стейк, що цілком спроможний конкурувати з багатьма набагато гордовитішими вирізками добірної яловичини з паризьким ім’ям, обкладеними з одного боку грибами і поданими з низьким поклоном на оправленому в срібло патичку за ціною в десять разів вищою, ніж справляв Тоні. Там буде свіжа кава і салат, гідний вибагливого смаку. Тоні добре знав, доки слід натирати салатницю часником.

Залетівши в невеличке кафе, Боббі виявився там єдиним відвідувачем. Тоні, сонний, але приязний, поспішив відсунути для нього стільця. З грацією царедворця він підніс важке пальто свого гостя і спритно струсив сніг з його плечей.

Його клієнт перелічив свої забаганки з красномовним переконанням того, хто достоту знає, чого хоче, і Тоні поспішив виконати його вказівки.

– Не варто непокоїтися про картоплю, Тоні, – вигукнув Боббі, коли господар почав бряжчати баняками.

– Уже до біса пізно, док! – закричав Тоні крізь сичання гарячого грилю. Він мав непомильний інстинкт розпізнавання студентів-медиків; можливо, тому що вони були старші від лоботрусів і гостро пахли. Студенти з медицини зажди відгонили майбутнім фахом.

– Мо, на виклик до немовляти?

Йому подобалося, коли молоді медики думали, що виглядають досить дорослими й мудрими, щонайменше як інтерни, або йдуть на виклик, заступаючи старших, поки ті вилежуються в ліжку. І врешті-решт, одного погожого червневого ранку, працьовитіші та наполегливіші будуть офіційно "титуловані" докторами десь в Авдиторіюм-Гіл, під патетичні орації Президента; однак кожен з них вже давно одержав свій ступінь від Тоні. Вони під’юджували одне одного з цього приводу; але ніколи їм не спадало на думку глузувати з нього чи радити йому облишити цю звичку.

– Ні, Тоні, – протягнув Боббі, – та де там. Уже дуже довго, як ні. А до немовлят – ніколи!

З милим для вуха брязкотом Тоні кинув товсті кам’яні тарілки на голий стіл, прикрашений тільки глибоко вирізьбленими ініціялами – деякі з них були об’єктом особливої гордости; багато нагадували про чудесні історії, без яких студентські традиції вельми б збідніли.

Стейк виявився справжнім шедевром. Прибула картопля, великодушно забувши про байдужі почуття гостя до неї. А також головка салати, удвоє меншої від капустяної головки, з якої стікав сметанковий соус з рокфору, у тій ідеальній кондиції, яка досяжна не більш ніж у шести инших місцях зони середніх широт Північної півкулі.

– Кави, док?

– Угадав, Тоні! Міцної, як бренді, і гарячої, як вогонь! Мені добряче потрібна пожива!

Тоні поставив повите парою горня, засунув обидва свої довгі великі пальці під поворозку фартуха, недалеко від кишень камізельки, і розглядав свого ненажерливого відвідувача з глибоким задоволенням. З радістю від приготування добірного стейка може зрівнятися тільки спостерігання того, як здоровий клієнт належно споживає його.

– Не до немовлят… еге ж?

Боббі знизав плечима і похитав головою.

– Мо, вухо-горло-ніс? Тут такі багато.

– Голови! – оголосив Боббі, поважно відкидаючи офтальмологію, отологію і все подібне.

– А… отак? – Тоні розхвилювався. – Покажу тобі голову! Тобі до вподоби дивитись на голови? Глянь, док! – Він зігнувся на хвилину, показуючи чотирьохдюймову смугу на оголеному білому черепі. Розпроставшись, він легенько постукав по рубцеві і кивнув кілька разів дуже серйозно. – Дідько, мало не вмер… Дуже зле!

– Сталася пригода? – розпитував Боббі.

– Залізниця!

– Може, аварія?

– Яке! Робити на залізниці. Я ж був простий – як то кажуть – макаронник! Не їздити.

– І, після того як тебе травмували, ти подумав, що з тебе досить залізниці, еге ж?

– Сказати правду! – Згодився Тоні, чия дивовижна схильність до розмовних слівець була, безумовно, лише одним з його бесідницьких чарів. Док Гадсон – він поставив мене сюди.

– Та невже! – Боббі поклав виделку і прислухався.

Тонні енергійно кивнув.

– Док Гадсон – Детройт – він направив мене. Залатав голову. Привів у бізнес. Добрий хлопака! Надто зле, що помер!

Коли стало очевидно, що відвідувач хоче знати все, Тоні охоче поділився інформацією. Криваву розповідь про свою пригоду він переповів емоційно, з особливою увагою до страхітливих подробиць, не оминувши також досить об’ємного звіту про дрібні інциденти, що передували події, багато з яких більше розповідали про сценічну майстерність оповідача, ніж про першопричини події.

Так, він мало не помер. Місцевий хірург закликав доктора Гадсона. Гадсон зробив "нееможливе"! Але ніколи мусить Тоні працювати під палючим сонцем – ніколи!

– "Але що я робити? – плачу я. – Мо, вмирати з голоду?" – "Куховарити вмієш, Тоні?" – казати він.

Так почалася довга історія. Доктор Гадсон витратив цілий день, щоб допомогти Тоні знайти підхоже місце для його ресторанчика; гарантував ренту будівлі; був присутній при купівлі кухонної плитки; поклав на рахунок Тоні у чільному банку суму, достатню, щоб підтримати його, поки не почнуть надходити прибутки.

– Я ніколи не чув про це раніше, Тоні, – сказав Боббі.

– Ні! Ніхто не знав! Док казав: "Тоні! Нікому не розповідай. Поки мене не стане". Тепер він вмер. Я можу казати.

Помітивши скляний, далекий погляд Боббі, Тоні взяв його за брак цікавости до історії і не захотів утомлювати свого гостя. Він волів повернутися до найулюбленішої теми студента-медика. Цілком певно, що його увагу приверне питання власних поривань.

– Отже! – Ти також робиш голови, також, мо – як док Гадсон?

– Сподіваюся, що так, Тоні. Колись, – відповів Тоні, устаючи.

– Великий хлопака – док Гадсон!.. Ніхто не знав!

* * *

Молодий Меррік розрахувався, одягнув пальто, сказав на добраніч, затримав руку на засуві. Тоні почав прибирати зі столу.

– Послухай, Тоні!

Тоні поклав дві купи тарілок.

– Доктор Гадсон колись розповідав тобі, чому хотів утаїти, що влаштував тебе сюди?

Тоні запхав великі пальці під зав’язки фартуха і попрямував уперед, задумливо хитаючи головою.

– Що за смішний хлопака! Він казати, як я до тебе: "Тоні, я помагаю тебе, щоб ти не працювати під гарячим сонцем. Поки мене не стане, ти казати нікому". – Я казати: "Док, ви збіса добрий хлопака. Один день віддячу вам! – Він казати: "Ні, але, Тоні, – він казати, – одна холодна ніч, якщо хлопака прийде, голодний і без копійка…"

– Невже? – підігнав його Боббі; очевидно, Тоні змінив свою думку щодо доцільности цієї конфіденційної інформації і відкинув решту речення жестом. Його лице зморщилося від сум’яття, і він потер бік свого кирпатого носа кутиком фартуха. Рвучко кивнувши, як це роблять старі люди, він обернувся, і знову перемкнув увагу на посуд.

– То що тоді? – наполягав Боббі, ставши поряд.

– Док казати нікому не розповідати, поки мене не стане.

– Ви хочете сказати – що ніколи не розказуєте про цих хлопців, які приходять сюди голодні і без копійки?… Послухайте! Я ставлю пальто на хутрі проти пачки цигарок, що та невеличка бухгалтерська книга на цигарнику… і всі ті хлопці, що приходять сюди голодні і без копійки…

Тоні урвав його. Лице його дуже посерйознішало. Він підніс тацю, і, випроставшись поважно, відповів, ще густішим діялектом, який означав, що він готовий залягти на дно і відмовитися від спілкування.

– То це хотів робити старого Тоні нещасний? Та мала книжка! Мені це знати більше! Док Гадсон, він казати: "Тоні – не розказати нікому! Чого він то сказав, мені не знати; але – я не розказати нікому".

– Вибачте, Тоні! – покаянно мовив Боббі. – Я не маю права втручатися у ваші особисті справи. Прошу пробачення!

Тоні усміхнувся замислено.

– О, то це все гаразд, – підбадьорив його він. – Добраніч, док. Заходьте ще!

VIII

Змордований безсонною ніччю і розумовими муками більшими від тих, на які себе вважав здатним, молодий Меррік, понуро всівся в м’яке крісло у вранішньому поїзді до Детройту.

У відповідь на довгу і збуджену телеграму, яку він минулої ночі надіслав їй із залізничної станції дорогою до Тоні (пошкодувавши щиро про це дві години потому), Ненсі Ешфорд зателеграфувала, що буде чекати на нього в депо Мічиґан-Сентрал.

І саме цього її образу, що світиться нетерпінням і сипле питаннями, він страшився найбільше. Ненсі тривожити не треба.

Щодо нього, то він переживе. Якимось способом він зможе пристосуватися до цілковитого відречення від ілюзій, які плекав він щодо доктора Гадсона, і того героїчного культу, що підтримував його під час нудного, монотонного зубріння в Медичній школі; хоча тепер, коли ґрунт западався під ногами повсюди, він уже не був певен, чи зможе повернутися і запрягтися в ярмо, як раніше.

Але хай яким важким видавалося це завдання, воно було досить простим порівняно з тим, яке от-от чекало на нього: сісти поряд з Ненсі Ешфорд і вигадувати гарні слова, якими він мав розповісти їй, що святий Вейн Гадсон, якому вона безкорисно присвятила себе, був божевільний.

Він не був навіть цікавим безумцем. Такий безумець, частіше за все, мав осяйний розум, що вибухав під натиском – вибухав іскристо, з голосним ляскотом, після чого сусіди вибігали з пасами й ношами, що позбирати те, що від нього залишилося, й віднести до божевільні.

Ні, цей чоловік доктор Гадсон не спромігся вибухнути так, щоб дати змогу всім почути й довідатися, що цей великий вибух означає. Він був просто ненормальний! Чи можете ви уявити це?… Дорослий чоловік… що посідав високе професійне становище, якого поважали й шанували… працював невпинно над детальним описом того, що якийсь легковірний чудило розповів йому про неможливий досвід, а тоді завдав собі неймовірного клопоту, щоб приховати цю мішанину різної маячні за допомогою коду – завдання, гідного розуму семикласника, що бавиться в нишпорку з пістолетом-іграшкою.

Повернувшись від Тоні, безсонний та очманілий від щастя, він вирішив, хоч як було пізно, розшифрувати кілька сторінок журналу. Спершу він читав терпляче, з широкою усмішкою приємного передчуття. Він зразу ж відчув бажання, щоб ексцентричний автор докінчив банальний вступ і взявся за розкриття своєї великої таємниці – яка мала би бути велетенською, з огляду на весь цей витончений фокус з шифром.

Безумовно, поки що він не дійшов ще до чогось такого, що вимагало би товстого муру таємничости. Було б дуже важко спонукати широку громадськість прочитати це, опублікувавши англійською у вільному обігу; але вдавати, що це глибока таємниця, було б ідіотизмом.

Трохи згодом він натрапив на абзац, який змусив його скривити рота і вичавити з обкуреного горла гірке: "Що за…!" Він зневажливо відкинув невелику книжку; устав, походив по підлозі, запалив люльку, кинув її зі стуком на стіл; роздягнувся і пішов до ліжка – але не спати.

Це розчарування стало найважчим ударом в його житті. Ще три місяці тому він ніколи не брав на віру "великі моменти", "кардинальні рішення", "великі зречення", "посвяту" і подібне. Якщо люди раптом припиняли робити щось одне і поспіхом бігли в иншому напрямку, це означало, що вони зауважили більшу вигоду для себе. Щодо легенд про Савла, Святого Франциска і Жанну, то якщо в них і була якась правдива основа, то психіятри могли б пояснити її.

І не виявляв також жодної терплячости до липких солодощів сентиментальности, тих вишукано напахчених марень, які розніжені мрійники називали "ідеалами". Він завжди хотів того, щоб уся ця бредня зоставалася на службі в проповідників, поетів і слізливих журналісток.

Але останнім часом його думка з цього приводу змінилася. Неймовірний збіг обставин, коли його рятували з озера, поки инше життя гинуло в ньому, рятували коштом цього життя, пробудив у ньому велетенську вакханалію почуттів. Він міг зрозуміти Савла й Жанну… Гадсон став його ідеалом, зорею, сонцем, тотемним стовпом!.. А тепер все скінчилося!..

Добре відома давня історія про ідола, що не встояв на глиняних ногах. Його ідол падав запаморочливо… хворий на голову! Дорости до зрілости без "ідеалів" будь-якого роду; присвятити себе одному, запізніло, але з всепереможним завзяттям; і дізнатися, спаливши позаду себе всі мости, що його герой виявився йолопом!.. То був підступний удар!

Він опустив розпашіле лице на подушку і зцідив свій гнів аж до гіркого осаду… Не те щоб він звинувачував схильність Гадсона встромляти довгого носа у справи инших, пристрасно жадаючи чинити одне добре діло на день, наче той бойскаут, яким його голосив той дурний журнальчик… але… милий Боже!.. Гадсон не був першим в історії людства, хто лоскотав своє его і рвав на собі сорочку, роздаючи милостиню!

Кінець кінцем він запав у тривожний сон, бурмочучи, що має в біса приємне бажання виїхати до Нью-Йорка зранку і сісти на перший же корабель до Шербура… Його паспорт досі дійсний… Grandpère його радо вишле… Тоді йому не доведеться дивитися у вічі Ненсі. Яка ж це буде підлість!.. А Grandpère?… Милий старий останнім часом невимовно гордився ним…

У Детройті він буде вже за п’ять хвилин. Слід поводитися досить обачно, щоб не образити Ненсі. Чому б не передати їй журнал, ключ до шифру і відразу піти геть, неначе в нього якась термінова справа? Він міг би сказати, що дід дуже потребує його. Вистачило б того, якби він сказав, що занедужав сам.

Вона чекала на нього біля воріт, наївна і радісна, коли він вперше запримітив її з тунелю. Трохи збентежилась, коли він наблизився. Отже, все було написано в нього на лиці!.. Він спробував намалювати усмішку – знаючи, яким хворобливим вийшов цей посміх; узяв її за лікоть; запитав, не дивлячись їй у вічі, чи має вона щось перекусити, на що отримав заперечну відповідь; сказав носієві постерегти його сумки; і завів Ненсі в тихий закуток залізничного ресторану, де наробив багато галасу, допомагаючи скинути їй плащ – нервозний, як лис у клітці.

– Але я думала, що ти досягнув успіху, любий. – Вона стежила за ним допитливими очима, поки він дедалі більше метушився коло неї і наробив собі чимало клопоту, намагаючись знайти місце для її парасольки. – Ти не подібний до героя-переможця. Радше на чоловіка, який погнався за прекрасним метеликом, під враженням, що це якийсь птах; і виявив, позбивавши йому крила, що спіймав черв’яка.

Боббі поклав меню, яке почав зосереджено вивчати, і акцентував свою відповідь, поклавши довгий вказівний палець біля її тарілки.

– Атож! Я погнався за метеликом і спіймав хробака!

– І чия це провина – метеликова?

– Біжи на базу, Ненсі, – поступився він зі смішком.

– Бігти на базу. Та невже?! Заради чого? Твого дикого кидка?… Можеш не сумніватися: це невідпорний удар… Але забудь про метелика. Прокинься, дурню; і розкажи мені, що ти намагаєшся приховати!

Він спробував опанувати себе, прокашлявся, удав, наче закочує рукави.

Він не збирається підводити Ненсі. Мабуть, він міг би прожити без настанов примари Гадсона; але Ненсі не могла. Він збереже честь її дорогоцінного привида, навіть якщо доведеться проголосити віру у вудуїзм, некромантію і чаклунство!

– Я втомився; це й усе… Не спав майже цілу ніч. Поговорімо спершу з офіціянтом.

Вона не заспокоїлася, але вирішила лишатися терплячою.

– Це просто як два по два! – оголосив Боббі, коли офіціянт квапливо пішов. – Тобто, – він гладив скатертину нервовими пальцями, – сам механізм перекодування рукопису в читкі речення досить легкий. Але… зрозуміти, про що йдеться після того…

Він раптово замовк і посміхнувся… Мати Божа – йому сяйнув здогад – врешті-решт! Тепер його промова готова! Він скаже їй, що ці речі надто глибокі для нього! Це буде безмежно краще, ніж розповісти, що це все дитяче глупство.

– Невже? Як знадливо! – вигукнула Ненсі. – Від однієї таємниці до иншої!

Боббі витягнув книжку з кишені і розкрив на столі перед нею, і їхні голови притулилися. Тепер він усміхався, цілком задоволений своїм рішенням дати їй змогу все пояснити.

– Погляньте! Я прочитаю першу сторінку… Досить легко, чи не так?

Ненсі не тямилася від радости. Вона поклала свою руку на руку Боббі і міцно її стиснула. Надто добре, щоби бути правдою, чи не так? Він кивнув, додавши подумки: "І навіть потішно".

– Доки ти дійшов? – розпитувала вона, перегортаючи загадкові сторінки. – Ти не схвильований до смерти?

Боббі не мав того ентузіязму, що вона, хай як би не намагався.

– Ось доти… приблизно двадцять сторінок. Схвильований? Ну, ні; не зовсім те… Просто приголомшений… Ці речі непідвладні моєму розуму… Думаю, що я подібний до вашого незграбного натураліста, що женеться за метеликом. Я сподівався так страшенно багато і працював так довго, щоб піднести заслону з цієї таємниці, що тепер, коли вона розкрилася, я міг, напевне, якось викривити її або, можливо, у мене немає розуму, щоб…

Ненсі знову схопила його руку – гнівно.

– Дивися мені просто у вічі, Боббі Мерріку! Ти поводився, як не свій, з тієї миті, відколи приїхав. Ти мене не ошукаєш! Я бачу тебе, як на долоні! Ти чогось недоговорюєш! Цього я не стерплю! А тепер признавайся – і розказуй мені все! Що трапилося, хлопче?

Боббі почервонів і повісив голову, наче шкодлива дитина, спіймана з банкою варення.

– Ай, немає там нічого доброго!.. Казна-що, така моя думка… Якби хтось инший, а не доктор Гадсон… – послухайте, Ненсі, ви цілком певні, що це справді він написав? Там же немає підпису, чи не так?

– Не кажи дурниць! Про що там йдеться?

– Ну, думаю, це не зовсім релігія, але звучить, наче ті дурнуваті брошурки, які обшарпані молодики з брудними вусами кидають у вікно автомобіля… сльозливе чтиво, яке тоннами можна придбати за зниженою ціною! І навіщо було так силуватися, спотворюючи кожне слово, неначе йдеться про якусь безцінну таємницю, Бог його знає! Якби хтось инший написав це, то я сказав би, що він безклепкий!

Ненсі постукувала по столі кінчиками пальців, задумливо, нетерпляче, обурливо, а тепер сердито.

– Скільки тобі років, Боббі? – гаркнула вона.

– Двадцять п’ять, іде двадцять шостий, – повторив він тоном шестирічного малюка, якому йде сьомий – дотеп, що зостався неоціненим.

– Знай, коли доктор Гадсон здобув всенародну славу за виконання першої операції такого роду в історії нейрохірургії, ти ще чекав, поки тобі проріжуться всі молочні зуби, і скакав по дитячій кімнаті на іграшковій конячці! Коли він написав це "сльозливе чтиво", ти ще не навчився мити вуха! Я не хочу бути надто суворою з тобою, синку; але ти потребуєш прочуханки, і ти таки обов’язково дістанеш її сьогодні від Ненсі Ешфорд!

– Починайте!.. Я волію, щоб ви лютували на мене, ніж… ніж…

– Не маєш відваги закінчити, еге ж? Ти хотів сказати, що тобі буде важко, коли я дізнаюся, що доктор Гадсон дурень… Не хвилюйся про це ні на мить. Цього не станеться! Гадаю, що твою увагу ніколи не привертала, – мовила далі вона, карбуючи кожне слово, – психологія генія. А спитати б: навіщо? Думаю, молоді студенти-медики не переймаються надто екскурсами у високі царини психіятрії, що вивчають одержимість. Вони надто заклопотані здиранням шкури з трупів; намагаються запам’ятати, де ковадло, а де стремено. Відрізнити зап’ясток від передплесна! О, я знаю! Тобі не треба бундючитися переді мною своєю мудрістю!

Вона раптом помітила офіціянта, що розкрив з подиву рота.

– Сюди!.. Якщо хочеш розважитись, то забери звідси цю холодну каву і принеси гарячу… обсмажену нині вранці… бажано.

Боббі вибухнув сміхом, коли хлопець пішов геть.

– Ненсі… З вами не посумуєш! Говоріть далі!

– Я не жартую!.. І хочу вперше розповісти тобі, хто такий справжній геній… Геній не підпадає під жодну категорію… Його годі класифікувати! Записати в картотеку… І тому нетямущі бевзі, які легко вміщаються в теку, що найбільше їм пасує, вважають його божевільним. Він сягає вершин, куди вони не здатні потрапити, а отже – знавіснілий! Він сідлає ідею і мчить на ній через село, через рови й огорожі, через людські оселі, стоптуючи поля й садиби, збиваючи з ніг навіть найкращих друзів, і ніколи не здогадується про це… ніколи не озирається… і все йому байдуже на все… допоки здатен вдержатися в сідлі цієї неймовірної ідеї!

– Отже, наш доктор Гадсон належав до людей такого типу і був одержимий ідеєю. У нього зародилося переконання… Я певна, що не знаю, як він до нього дійшов; можливо, про це розказує ця книга; сподіваюся на це … що його професійний успіх залежить від незвичайних доброчинств, які слід утаювати, щоби вони не втратили сили. Саме про це я здогадалася, все дуже давно… Тоді йому спала думка, очевидно, що він міг би так оформити свою теорію, щоби його спадкоємці, учні чи прихильники заповзялися нею. Але він хотів уберегтися від глузувань нікчемного бовдура, який, наскочивши на неї випадково…

Боббі підніс руку.

– Ви досить схвильовані, чи не так?

– Тобі видається смішним, що він використав цей дурний шифр, – заговорила вона знову, приглушивши голос. – Але, припустімо, що він скористався б латиною, обійшовшись навіть без словника; чи завдало би це тобі менше клопоту?… Або грецькою! Він міг би писати грецькою! Що ти знаєш по-грецьки – окрім літер на значку студентського братства?… Він хотів, щоб хтось – шукав цю таємницю – навіть не сумнівайся – і це збігається з його одержимістю! Це її частина!

– Ви перемогли, Ненсі, – визнав тихо Боббі, – ми з вами маємо те саме уявлення про доктора Гадсона. Ми просто инакше його називаємо – та й по всьому… Я сказав, що він ненормальний психічно, а ви говорите, що він геній, а всі генії – ненормальні. Дуже добре. Тепер ми можемо прочитати цю книжечку разом і зрозуміти одне одного – навіть якщо й не зрозуміємо книжки.

* * *

– Я коротко перекажу вам те, що прочитав поки що. Ненсі, справа не в тому, що мені шкода часу, який я витратив на розплутування того важкого шифру. Просто в цьому тексті немає насправді нічого, що спонукає до такої таємничости. Ви переконаєтеся!

– Я не буду певна цього, поки ми не прочитаємо книжку – до самого кінця.

Боббі перегорнув свої записи.

– Історія починається приблизно за рік після смерти Джойс, його першої дружини. Її довга недуга виснажила його; увібрала всю психічну енергію, яка мала піти на його фахову підготовку. Опинившись над прірвою невдачі і в глибокій депресії, він схилявся до того, щоб покинути хірургію і піти в бізнес. … Одного дня йому спало на думку, що на могилі Джойс треба поставити пам’ятник…

– Ах… Я так і знала! – викликнула Ненсі з несподіваним хвилюванням.

Боббі допитливо позирнув на неї.

– Цей нагробок був віхою! – пояснила вона емоційно. – Як же часто, пригадуючи дату якоїсь події, він говорив: "Невдовзі потому, як я збудував невеликий пам’ятник для Джойс"… Говори далі!

– Далі він вирішив купити надгробну плиту і вибрав недорогий монумент. На бланку записав ім’я дружини і дату народження та смерти. Продавець спитав, чи він хотів би коротку епітафію. Видається, що в ті часи був такий звичай. Не спроможний у відповідальну мить придумати доречну фразу і бажаючи негайно завершити справу, він послухався поради відвідати виробничий відділ і розгледітися там. Можливо, він міг би знайти там те, що припаде йому до серця.

– Отож, він обійшов завод, де виготовляли ці монументи, і випадково зустрів чоловіка на ім’я Рандольф.

– Ти говориш про Рандольфа так, наче він важливий персонаж у розповіді. Ніколи не чула про нього.

– Так, Рандольф завжди був героєм цього твору, принаймні, доки я встиг дочитати. І це вже вам вирішувати, після того як ви познайомитеся з ним, чи Рандольф апостол світла, чи таки не сповна розуму. Особисто я не надто високої думки про нього. Він дебютує в цій історії як винятково талановитий гіпнотизер… Виявився свого роду… чудотворцем.

– Ти хочеш мені сказати, – допитувалася Ненсі, – що Вейн Гадсон зацікавився особою такого сорту?

– Ну, ви побачите… Цей молодик Рандольф сидів у студії, відокремленій від основного виробничого цеху. Він був не лише каменярем, але й скульптором – незвичайно добрим… Художник за натурою. Згідно з журналом, він створював переможну ангельську постать, величну, що граціозно стояла на мармуровому п’єдесталі у формі вівтаря; тонко різьблена рука заслоняла очі, що дивилися далеко за виднокрай, зачаровані якимось далеким сяйвом… Вона поєднувала вишуканість і силу Канови…

– Ти цитуєш?

– Так; це з книги – сказано саме так.

– Але ж доктор Гадсон майже нічого не знав про мистецтво!

– Він міг знати більше, ніж ви думаєте. Той божевільний Радольф мав величезний вплив на нього, як ви побачите; а Рандольф був віртуозним митцем.

– О, цікаво, чи не думаєш ти, що то міг бути Клайв Рандольф? Ти знаєш – скульптор, що створив ту групу дітей в Метрополітен. Він вже давно як помер. Направду, Боббі, я певна, що він колись жив тут, у Детройті!

– Цілком можливо. – Боббі поклав занотоване олівцем на стіл і помовчав трохи з напівзаплющеними очима, дуже зосереджений. – Ще один геній, – пробурмотів він. – Ненсі, генії мають право бути помішаними, чи не так?

– Безумовно, – засяяла Ненсі. Боббі вже розумів суть.

Він узяв свої нотатки.

– Отже, на лиці цього п’єдесталу, що мав вигляд вівтаря, церковними літерами було глибоко викарбувано такі слова: "Нехай же буде дяка Богові, який дає нам перемогу".

Ненсі буркнула, що це досить дивно.

– Що ви маєте на увазі "дивно"? Це ж з Біблії, чи не так?

– Безсумнівно, – згодилася вона з нервозним сміхом. – Це може бути в Біблії, майже в будь-якому місці, але все одно бути дивним, чи не так? Але я маю на увазі те, що досить химерно бачити, як доктор Гадсон наводить цитату з Біблії. Він не був хоча б трохи релігійним!

– Не будьте такі певні! – застеріг він.

– Чому ж Боббі, він був не лише байдужим, але й майже зневажливо ставився до релігійних організацій; не бував у церкві, за винятком весіль, упродовж двадцяти років. Він незлюбив церкву, поки ще був малим хлопцем; одного разу сказав мені – це сталося, коли до них прийшов жахливий проповідник, а газети рясніли дешевими банальностями – що церкви в його селі закликали людей назавжди "відректися від світу", не пропонуючи водночас чогось навзамін цього зречення, окрім нікчемних решток середньовічних забобонів!

– Але чи не міг би він бути зацікавлений у… у надприродному, не бувши прибічником церкви?

– Хіба міг?… Це незвично.

– О, добре! Якщо ви пропонуєте аналізувати цю справу у світлі того, що є звичне, то краще ходімо на футбольний матч і перестаньмо катувати себе. … Я запитую вас! Чи звично, коли людина чинить повсякденні добрі діла потай; прожогом утікає, наче білка, у свою нору і закопує її після себе, коли наблизиться той, хто міг би дізнатися, що вона зробила комусь ласку? Чи звично, коли людина пише історію про своє божевілля дитячим шифром? Я скажу вам, ким він був!.. Одним з тих старовинних містиків!.. вірив у фей… бачив видива… бавився з ангелами!

– Боббі Мерріку, ти бо-же-віль-ний!

– Ні, поки що; але в мене є дивне відчуття, що я ним стану.

Ненсі відштовхнула тарілку і нетерпляче махнула офіціянтові, коли він спитав, чи все гаразд.

– Ні… – Боббі хитав головою повільно, розважливо. – Насправді, то не була релігія; у всякому разі, це не зовсім те, що я міг би вважати релігією. Я не хочу удати, що знаю дуже багато, але релігія – це лише більш-менш формальне визнання безлічі старих мітів, узятих з юдейського фольклору; вона змушує людей казати, що вони вірять те й инше про Бога; уявляє собі, ніби знає, чого хоче Бог від людства – инколи засмучено чекає, поки люди послухаються, а в инший час залякує їх, щоб вони мусили слухатися, хоч-не-хоч; збирає пожертви, щоб посилати кликунів до так званих язичників, застерігаючи їх, що вони горітимуть у пеклі, якщо не перестануть називати свого Бога, хай ким він там є, і почнуть називати Його якось инакше?

Ненсі засміялася.

– Не все так погано, Боббі. Годі й уявити, що це так безглуздо. Люди черпають зі своєї релігії багато розради, бо инакше б не сповідували її.

– Розради! – повторив він. – Радий, що ви скористалися цим словом. Думаю, що тепер я можу сказати, яка різниця між тим, у що вірив доктор Гадсон, і пересічною релігією. Звичайна релігія прагне нести розраду. Вірте в те й се і діставайте розраду, мир, певність того, що все гаразд і що Великий Хтось наглядає за всім. Однак та релігія, що була в доктора Гадсона, безумовно, не дарувала йому розради!.. Осідлала його, як Старий Синдбада… батожила… Не відступала вдень і переслідувала вночі… примушувала працювати, як раба… довела його до одержимости!

– Але він міг би відмовитися від неї, чи не так, якби вона набридла йому?

– Ах, от ми й дійшли до цього! Тепер ви торкнулися чогось вкрай важливого. Ні! Він не міг відмовитися від неї, тому що вона була його мотивацією! Не дозволяла зупинятися!.. Ви казали, що саме вона зробила з нього фахівця!

– Боюся, тобі ця книга жахливо діє на нерви, Боббі, – Ненсі одягла рукавички. – Поїдьмо до Брайтвуда, де нам ніхто не перешкоджатиме, і переконаймося самі, про що там йдеться.

Боббі не хотілося уставати.

– Ненсі, усе моє ставлення до цього питання змінюється після розмови з вами. Я навіть можу розповісти вам, що ніколи ще не зазнавав більшої зневіри й розчарування в житті, ніж минулої ночі, коли спробував прочитати цю річ. Але я сподівався, що вона стане нормальною розповіддю про нормальний людський досвід. І коли я виявив, що в ній йдеться про речі ненормальні, то припустився звичайної помилки, оголосивши її безглуздою!

Ненсі світилася.

– Достоту!.. Поки він говорив звичайні, нормальні речі, які були тобі зрозумілі, то мав здоровий глузд! Коли ж дійшов до незвичайного, до речей, тобі незрозумілих, то став божевільним!.. Саме так поводиться пересічний розум; але не варто робити такі передчасні висновки, тому що тобі доведеться мати справу з диваками ціле життя!

* * *

Упродовж довгої подорожі в таксі до шпиталю вони старанно оминали у своїй бесіді тайну, з якою зіткнулися. Замість того вели мову про його медичні студії. Що подобається йому найбільше? Вона задрижала, почувши про його захоплення анатомією.

– До того скоро звикаєш, – запевняв він. – А старий Губер – справжній король! Він дає собі раду з тими нещасними трупами, неначе вони наші родичі. Ручаюся, якби вони діставали стільки ніжної уваги за життя, як від Губера в лабораторії, то могли б прожити довше… Губер ховає їхній попіл, наприкінці семестру… звичайне поховання: дзвін, книга і духівники… Доводить, що ці злидарі, ідіоти й злочинці, хай як би не обтяжували свою спільноту, поки жили, такою мірою сповнили свій обов’язок перед суспільством, трудячись у лабораторії, що заслуговують на почесне погребіння… Який же добряк цей старий Губер, повірте мені!

Бесіда повернула на справи Ненсі. Вона визнала свою стурбованість. Ходили чутки, що Джойс Гадсон переступила всі межі; що місіс Гадсон, очевидно, більше нічого не могла з нею вдіяти. Її бачили в недобрих місцях з недобрими людьми.

– Чи не думаєш ти, Боббі, що міг би якось допомогти? Джойс досі твоя подруга, чи не так?

– Думаю, що так. – Його голосу бракувало зацікавлення. – Я вже не бачив її більше року, ви знаєте.

– Може, це лише мій здогад, але я завжди думала, що Джойс трохи закохана в тебе, Боббі.

Він жестом заперечив це.

– Ні; але, припустімо, що це так!.. Чи буде це достатньою причиною, щоби втручатися в їхні справи? Я не закоханий у неї. І також я не вважаю, що до моїх зобов’язань перед доктором Гадсоном належить служіння in loco parentis для його доньки.

– Певна, що ні, – роздумувала Ненсі. – Ти поставив собі мету прожити життя замість нього, а Джойс була його частиною. А инколи усім його життям була Джойс! Ти не можеш уявити, чим він жертвував заради неї! І навіть одружився – щоби виправити її життя!

– То навряд чи велика жертва, – посміхнувся Боббі.

– Ти коли-небудь бачив її відтоді?

– Ніколи не прагнув цього.

– Ще деколи думаєш про неї?

– Навіщо вам знати? – Його голос звучав так, наче він хотів зачинити двері між ними – не образливо, але все одно зачинити; умить відчувши це, Ненсі відмовилася від свого права на питання.

– Пробач мені, добре? Бачиш, я не маю иншої роботи, як розважати себе питаннями на взір цих.

– У цьому немає нічого лихого.

* * *

Ненсі повісила їхні пальта в гардеробні, підсунула своє крісло до нього, і вони разом знову сіли за книжку, погодившись, що вона читатиме рукопис, буква по букві, поки він складатиме їх у слова.

– Передусім, дозвольте мені закінчити розповідь про ту частину, яку я розшифрував, – сказав він, поклавши олівця. – Рандольф показав пальцем на епітафію і запитав: "Така подобається вам?"

– "Для мене вона позбавлена смислу! – відповів доктор Гадсон. – Якщо й існує Бог, то, напевне, так звана перемога людини цікавить Його не більше, ніж перемога капусти, що добре росте на поживному ґрунті".

– Отже, у вас такий самий зв’язок з Богом, як у капусти. Не зле!

Він поновив працю, спритно постукуючи долотом.

– Я теж так думав, заговорив знову він, напів до себе. Влаштував невеличкий експеримент і тепер вже иншої думки. Він поклав свій молоток, схилився далеко вперед і, приклавши обидві руки до вуст, признався таємничим голосом: "Я був на краю!"

– Він, напевне, божевільний! – пробурмотіла Ненсі.

– Овва!.. А як же ваша теорія геніїв? Ви хочете, щоб ним був доктор Гадсон – а чому не Рандольф?

– Маєш рацію! Говори далі!.. Але його слова звучать трохи чудернацьки, чи не так?

– Безумовно!.. І небезпечно, мушу сказати!.. Незворушний, обачний, блюзнірський божевілець, якого ще не бачив світ!.. Я покажу вам. Ось точна копія мого перекладу! Послухайте:

У нього не було голосу чи постави фанатика; говорив тихо; не мав жодної із звичайних ознак, за якими легко ототожнити відхилення; добре розмовляв, цілковито опановуючи себе. "Перемога? Мабуть, що так! Тепер я маю все, що хочу, і можу робити все, що забажаю!.. Як і ви!.. Як і будь-хто! Треба тільки дотримуватися правил! Бачите, є одна формула! Я натрапив на неї випадково! – І знову взяв своє долото.

Химерний чоловік. Я відчував боязнь і ніяковість. Зрозуміло, він був схиблений, але його манери спростовували це. Я намагався пам’ятати, що він був митцем і мав право на ексцентричність; але то було щось більше. Він змусив мене тремтіти. Я захотів піти геть. І коли я задкував через двері, він гукнув до мене: "Докторе, ви маєте перемогу?"

– Перемогу над чим? – спитав я нетерпляче. Я не розповідав йому про свою зневіру; не згадував, що був лікарем. Я ніколи й не дізнався, як він вгадав це – це питання затьмили важливіші таємниці.

– О, над будь-чим, над усім! Послухайте! – він вправно зліз з риштування і, стиха підкравшись до мене, наче мав розповісти якусь велику тайну, прошепотів мені у вухо, твердо взявшись рукою за вилогу пальта, ще більше бентежачи мене, – чи не хочете ви стати найкращим лікарем цього міста?

І тепер, дізнавшись про його божевілля, я почав утікати.

– Приходьте до мене ввечері додому, приблизно о дев’ятій, – сказав він, простягнувши мені свою картку, – і я розповім те, що ви хочете знати!

Мабуть, я виглядав ошелешеним, бо він весело зареготав, знову здираючись нагору. Я засміявся також, коли вийшов на вулицю, – епітафія зовсім вилетіла мені з голови, бо ніколи на віку я не чув ще такого безглуздя. – Дідька лисого, – прогарчав я, заводячи свій автомобіль, – бракує тільки, щоб я змарнував вечір з таким дурнем!

– Боббі, усе написане тут – правда.

О дев’ятій годині я вже стояв біля дверей Рандольфа… Пояснюючи ці слова, я не зможу відповісти на жодні питання про причини, які спонукали мене піти туди того вечора. І в цьому мені пощастило; бо я не маю иншого пояснення, як сказати (і це обов’язково викличе недовіру й розчарування), що змушений був прийти туди супроти власної волі. У мене не було й гадки йти туди; цей порух був мені непідвладний. Того вечора я вечеряв у центрі міста; повернувся додому о восьмій; відразу ж ліг у ліжко – цілком всупереч своїм звичкам, бо ніколи не лягав до опівночі – і почав читати книжку, не спроможний анітрохи зосередитися на ній. Я не міг відвести очей від годинника. Він цокав чимраз голосніше, а моє серце билося чимраз швидше, поки їхній ритм не збігся. І зрештою, розхвилювавшись так, що вже не міг стримати себе, я устав, поспіхом одягнувся, швидко сів в автомобіль і поїхав до оселі Рандольфа, не звертаючи уваги на перехрестя і сердитих поліцейських інспекторів. У роті пересохло, серце стукотіло.

* * *

– Яка ваша думка про те, що ми встигли прочитати поки що? – спитав він.

Лікті Ненсі важко оперлися на стіл, стиснуті кулаки глибоко затопилися в щоки.

– Невже, Боббі? Це не лише жахливо, – прошепотіла вона. – Це трагічно!

– Ви думаєте так тепер. Насправді, жахливе ще не почалося!

Його очі знову звернулися до переписаного тексту.

Ви не мали наміру прийти, чи не так? – запитав Рандольф, беручи мого капелюха.

– Ні! Відповів я сердито.

– Саме цього я й боявся, – сказав він лагідно, – але був настільки певен, що вам потрібна розмова зі мною, що я…

– Саме це я хотів би знати! – допитувався я. – Що ви зробили?

Він посміхнувся хитро, легко потер руки одна об одну і сказав:

– Ну, я щиро хотів, щоби ви прийшли сюди; і, як я сказав вам цього ранку, усе, чого я щиро хочу – стається! Я хотів, щоб ви прийшли! І ви прийшли!

Він жестом запросив мене сісти – і я досить радо прийняв це запрошення, тому що ноги в мене дрижали – у вітальні, вмебльованій з вишуканим смаком. Його дочка, яку він ґречно відрекомендував, хутко попросила пробачення і покинула нас. Запропонувавши мені сигару, він повагом набив собі довжелезну люльку і підсунув ближче крісло. У вельветовій жакетці, зручно примостившись, він виглядав, як справжній художник; досить посивілий, носив коротку борідку, як у Ван Дайка; мав ясні, чисті, сірі очі, які позирали трохи соромливо й непевно, але не залишали дороги для відступу.

Він не марнував часу на різні передмови. Простягнувши руку до невеличкої книжкової полиці просто під ліктем, він узяв Біблію в м’якій шкіряній оправі. Я зрозумів, що потрапив у скруту. У гарячковому пориві я зважився піти негайно, хоча й безславно. Протестуючи, я рвучко підніс руку і твердо сказав:

– Отже, якщо справа в цьому, то я більше нічого не хочу чути!

– Бачиш? – вигукнула Ненсі. – Що я тобі говорила?

На мій подив, він поклав книгу назад на стіл і кілька хвилин спокійно пихкав люлькою, про щось міркуючи, а тоді відповів:

– Правду кажучи, я також, за винятком того, що це важлива історія однієї чудової релігійної системи. Гадаю, досить корисна, але мене вона не особливо цікавить – окрім однієї сторінки, – він видув кілька кілець диму, відхиливши голову назад у високому кріслі. – Але я витяв цю сторінку… мені просто хотілося, щоб ви побачили саме цей примірник Біблії. Я саме хотів сказати – коли ви влізли зі своєю нетерплячою заувагою – що в цьому примірнику Біблії бракує таємної формули сили. Я тримаю цю сторінку в иншому місці!

– Що там? – запитав я, роздратований тим, що визнав свій інтерес.

– О, – відповів він невимушено, – це лише правила, як досягти того, чого хочете, і робити те, що забажаєте, і стати тим, ким волієте стати. Але вас це не цікавить; тому ми поговоримо про щось инше.

– Що на тій сторінці? – вимагав я, мало не верескливо.

– Ви справді хочете знати? – досі не вірив він, нахилившись уперед і пильно вивчаючи мене поглядом.

– Так! – гаркнув я.

Далі він говорив повільно, гостро, слово по слові.

– Більше – ніж – ви – колись – хотіли – знати – будь-що – раніше?

– Так! – визнав я – без лукавства.

– Скажіть самі! – наказав він.

Я повторив:

– Більше – ніж – я – колись – хотів – знати – будь-що – раніше!

Його манери миттєво змінилися.

– Добре! Тепер ми поговоримо!

Він запхав руку у внутрішню кишеню і витяг сап’янового гаманця. З гаманця видобув складену сторінку. Я прочитав її, і він ретельно витлумачив її зміст.

Очі Ненсі були сповнені зосереджености, коли Боббі перестав читати, щоб оглянути її лице.

– А тепер ви готові до цілковитого потрясіння? – запитав він. – Якщо так, я віддаю вам наступний уступ.

Я не покинув оселі Рандольфа аж до четвертої години, і коли зрештою ступив у темряву, неабияк приголомшений, я усвідомив, що моє життя змінилося назавжди. Увесь успіх, який я здобув відтоді у своїй професійній кар’єрі, можна пояснити таємничими можливостями, що їх Рандольф повідомив мені тієї ночі.

Вони надовго замовкли.

– Саме доти я дійшов, – сказав Боббі.

– Досить далеко – мушу сказати! – Глибоке зітхання Ненсі віщувало про зневір’я.

– Отже, вважаймо питання вичерпаним. – Він устав і поглянув на свого годинника. – Ми з вами добре знаємо, що ці речі доктор Гадсон мусив написати, коли робота лягла на нього важким тягарем. Ледве не падав з ніг, бачив марева; чув голоси. Мабуть, нам не слід читати до кінця. Можливо, так ми осквернимо його пам’ять. Чому б нам не відмовитися від цього замислу – і забути, що ми дійшли колись так далеко?

Ненсі замислено постукала по столу кінчиками пальців.

– Цікаво, що було на тій сторінці!

Він зареготав.

– Точнісінько як доктор Гадсон! Саме це він хотів знати. А тепер про це запитуєте ви! І мушу визнати, що також хотів би знати. – Він стиснув її руку сильними пальцями. – І хай як затято повставши проти цього, ми все одно неодмінно схочемо потай повернутися назад, кожен окремо, щоби дізнатися правду; а тому, мабуть, треба бути чесними одне з одним і зазирнути туди тепер! Ви хочете?

Вона кивнула, не підвівши голови.

– Будьте пильні! А то ще схибнемося розумом, як він!

Запаливши цигарку, Боббі попростував до вікна, поклавши руки в кишені. Він обернувся, і, опершись на підвіконня, допитливо поглянув їй у вічі.

– Але не я! Цього робити я не буду. Я просто не можу бабратися в таких речах. Це для мене. Навіть і гадки не мав, що ця штука здатна так сильно мене вразити. Ви собі починайте… Я поза грою! – Він безапеляційно махнув рукою, широко розчепіривши пальці.

Голос Ненсі хрипів.

– Ти не зможеш зректися цього! Ти зайшов надто далеко!.. І тобі про це відомо!.. Ти спійманий на гачок!.. І я знаю, що також! Тепер я розумію, чому він пішов до оселі Рандольфа того вечора! У цьому є щось… щось неминуче!.. Мабуть, це різновид божевілля; але, відчувши його принаду, утекти годі! І доведеться повернутися все одно – першим або останнім!.. Допитливі, невидимі щупальця обмацують тебе й обплітають своїми вусиками… притягують до себе… затягують всередину… і волочать за собою…

– Спиніться, Ненсі! Це смішно!

* * *

Молодий Вотсон ледве міг вибрати недоречніший момент, щоб встромити до них свого носа. Місіс Ешфорд приймала відвідувача, і було очевидно, що і господиня, і її гість працюють з великим розумовим напруженням… таки дійсно в них бурхливі дебати! Усвідомивши, що буде тут зайвим, він спробував поспіхом відступити, однак Ненсі покликала його.

– Заходьте! Ви пам’ятаєте містера Мерріка?

– Досить добре! – мовив він, простягаючи руку. – Ніколи не забуду вашої боротьби з пневмонією, хоробрішої від якої ще не бачив! А тепер, я чув, ви ще й стали на прю з самим Сірим.

Повернувшись до місіс Ешфорд, він розповів, з чим прийшов:

– Ми втрачаємо вашого містер Фолсома, і дуже швидко. За годину – дві він знепритомніє. Він запитував про вас кілька хвилин тому. Можливо, ви схочете зустрітися з ним. Видається, що з його родини в місті нікого немає.

Бурмочучи слова жалю, Ненсі устала, готуючись іти.

– Ти зачекаєш на мене?

Меррік кивнув.

– Я буду працювати далі. Не поспішайте. Ви застанете мене тут, коли повернетеся.

– Двері тихо зачинилися за нею.

* * *

Я пожадливо простягнув руку до сторінки, яку розгорнув Рандольф, але він похитав головою.

– Ще не пора, – сказав він, усміхнувшись на мою нетерплячість. – Я обов’язково покажу її вам; але спершу мушу дещо розповісти про неї. Ця сторінка містить вказівки, як здобути ту містичну силу, яку я згадував. Додержуючись цих вказівок до останньої літери ви можете мати все, що захочете, робити все, що забажаєте, і стати тим, ким волієте стати. Я випробував їх. Вони дієві. Вони допомогли мені. І допоможуть вам!

Нетерплячість та недовіра викликали в мене посміх, який не образив його.

– Ви бачили скульптуру, над якою я працював, коли ви прийшли зранку?

– Чудова! – вигукнув я цілком щиро.

– Вона справді так сподобалася вам? – мій ентузіязм утішив його.

– Справжній шедевр!

– Мабуть, я маю подякувати за цей комплімент, докторе; але насправді, він дуже мало стосується до мене… Мабуть, вам буде цікаво знати, що я був звичайнісіньким каменярем приблизно три роки тому і витісував штамповані літери компресійним долотом. З юности я плекав мрію творити щось вагоме з каменю. Але не мав на навчання грошей; як і часу для експериментів. І ті сирі та поспішні спроби, до яких я вдавався час від часу, не приносили мені нічого, крім зневіри.

– Одного дня я пішов до церкви, яку відвідувала моя дівчинка, і почув, як проповідник читає написане на тій сторінці. Очевидно, ці слова нічого не значили для нього, тому що він читав їх нудним, монотонним піснеспівом. І оскільки парохіяни сиділи зі скляними очима, ці слова, очевидно, не справляли жодного враження на них. Щодо мене, то я був глибоко приголомшений. Решта служби обернулася на муку для мене, тому що я прагнув піти туди, де міг би зібрати свої думки.

– Поспішивши до нашої невеликої вбогої оселі, я знайшов, – з досить великими труднощами, тому що не знав Біблії – ту сторінку, з якої читав священик. Онде він – написаний чорним по білому – точний опис того, як дістати силу робити й мати те, що забажаєш! І я почав експериментувати.

* * *

Обличчя Ненсі, серйозне і тривожне, виринуло у дверях.

– Боббі, – мовила вона лагідно, – я не хочу тебе лишати самого так довго, але мій пацієнт просить, щоби йому потримали руку. Мені шкода, але я мушу залишитися з ним на певний час.

– Усе гаразд, – погодився він, тільки мигцем зиркнувши на неї. – Зоставайтеся з ним і не хвилюйтеся про мене. Можливо, я зможу сказати вам дещо важливе, коли ви повернетеся. Виглядає, неначе велика таємниця може з’ясуватися щомиті.

Вона завагалася, і нібито хотіла щось спитати; але, побачивши, як глибоко він зосереджений, відійшла і тихо зачинила двері.

Сказавши це, Рандольф дав мені в руки магічну сторінку. Десь зо двадцять її рядків були товсто підкреслені червоним чорнилом. Він мовчки пихкав люлькою, поки мої очі бігали по загадкових уступах, і коли я підніс питально очі, він промовив:

– Звісно, годі усвідомити миттєво всю важливість цих слів. Вони видаються простими, тому що були промовлені безстрасно, без жодної ораторської напушености чи завбачливого попередження, що формула, яку він бажає проголосити, це ключ до сили!

Підсунувши своє крісло до мого, він поклав довгу долоню на моє коліно і поглянув мені просто у вічі.

– Докторе Гадсон – якби ви мали дрібний, негодящий цегляний будинок і вирішили справити собі більше простору, то що вам знадобиться для будівництва?… Більше цегли… Якби ви мали дрібний, негодящий паровий двигун, то вам потрібно більше сталі, щоби сконструювати місткіші циліндри – не инший різновид сталі і не инший різновид пари в ньому, а просто просторіші ємності… А тепер, якщо у вас дрібна, негодяща особистість, і ви хотіли би дати їй нагоду зростати, то де б ви шукали будівельні матеріяли?

Видавалося, що він чекає відповіді, а тому я притакнув йому.

– Гаразд, відповідно до смислу вашої аргументації, припускаю, що мені би довелося вибудовувати її з инших особистостей. Ви ведете саме до цього?

– Точ-нісінько! – вигукнув він. – Але не "з особистостей"… а "в особистостях"!.. Однак все одно радий, що ви це сказали; тому що це мені дає змогу показати точну різницю між правильним і хибним методом використовувати особистість инших людей для вдосконалення власної… Кожен з нас інстинктивно усвідомлює, що його особистість змінюють инші. Більшість людей вдаються до імітування різноманітних елементів та фаз особистостей, що привабили їх – наслідуючи ходу, вимову, сміх жести инших людей – обертаючи себе на звичайних мавп. Тут я розповідаю про теорію, що просить вас розбудовувати власну особистість не з инших особистостей, а в них!

Жаль, але це все надто глибоко для мене, – визнав я спантеличено.

Він у став і заходив туди-сюди перед решіткою коминка, трусячи кошлатою копицею посивілого волосся і махаючи довгою люлькою, неначе намагаючись вигадати краще пояснення.

– Погляньте сюди! Ви знаєте все про переливання крові. Це ваш фах. Дивовижно!.. Одна людина переливає своє життя в иншу… Докторе – як відбувається переливання крові? Розкажіть мені подробиці!

* * *

Меррік підвів очі, коли відчинилися двері.

– Він пішов?

Ненсі поважно кивнула.

– Що сталося, відколи я пішла? – запитала вона, присуваючи до нього стільця.

Він поклав перед нею свої нотатки і спостерігав за її лицем, поки вона читала.

– То який же насправді найкращий процес переливання крові? Подивимося, що знаєш ти!

– Ну, він досить простий, окрім однієї перепони. Кров треба оберігати від згортання, поки вона перетікає від донора до реципієнта. Навіть коли артерія і вена сполучені невеликим катетером, кров невдовзі закупорює скло; тому, щоб уникнути цього закупорювання, вену реципієнта протягують через катетер і закріплюють на самому кінці. Тоді катетер, що містить вену, вставляють в артерію донора. Як бачите, головна мета полягає в тому, щоби убезпечитися від будь-якого зовнішнього контакту.

– Боббі – що було на тій сторінці?

– Я ще не знаю.

– Ти думаєш, що він таки розповість нам?

– Повинен, рано чи пізно. Читаймо далі. Думаю, що ми вже досить близько.

Ненсі узяла олівця і почала записувати з його швидкого диктування.

Я стисло пояснив принципи переливання крові, і Рандольф видавався вельми задоволеним, особливо тою його рисою, що стосувалася до проблеми коагуляції.

Розумний хлопчик – Боббі! – вигукнула Ненсі. – Ти знав, чи не так?

Він відповів на її дотеп кривою міною і читав далі.

– Ви зауважите, – говорив він, показуючи на сторінку в моїй руці, – що цей перший крок на шляху до сили є розширенням – проєктуванням себе на инші особистості. Ви побачите, що він потребує цілковитої таємничости, бо в тому разі, якщо через якусь випадковість контакт не буде негайним і безпосереднім, якщо станеться витік на шляху переміщення – то весь його вплив буде змарновано! Ви мусите робити це так потаємно, що навіть ваша ліва рука…

Ненсі кинула свого олівця на стіл і простяглася у своєму кріслі.

– Боббі! Зрозуміла! Я можу знайти ту сторінку!

– Тут під руками є Біблія?

На жаль, я не маю її, любий.

– Гаразд, ми це зробимо згодом. Продовжуйте!

Рандольф повернувся до свого крісла і заговорив далі, тихим голосом:

– Гадсоне, уперше, коли я спробував це – я можу вільно розповісти вам про цей випадок, тому що з нього нічого не вийшло, хоча й він мені коштував більше, ніж я міг собі дозволити, у той час, коли це сталося – чолов’яга був такий вдячний, що розповів моєму сусідові, попри те, що я присягнув його. Він позбувся роботи, а його сім’ю довго мучили недуги, і він був такий неохайний і бідно вдягнений, що не міг справити належного враження, коли просив про роботу. Я одягнув його. Він проговорився. Сусід поміг мені наступного дня. Так змарнувалося понад шістдесят доларів моїх важко зароблених грошей!

– Змарнувалося! – вигукнув я з подиву. – Чому змарнувалося? Хіба він не одержав роботи?

Рандольф зітхнув.

– О, так, – мовив він. – Роботу він знайшов. Звісно, це досить втішило мене. Але мені з того користи не було! Повірте мені – наступного разу, вирішивши витратитися, я повідомив чоловікові, що коли почую, як він розкаже кому-небудь, то зламаю йому шию.

– Чи чув ти колись щось більш диявольське? – урвала його обурливо Ненсі. – Чи міг би ти уявити таке дике самолюбство?… Робити це тільки задля власної користи! Навіть не хотіти, щоби хтось инший висловив вдячність!.. Однак він все одно думав, що таким способом якось пов’язує себе з Богом!.. Аж мурашки бігають по спині!

– Так, але не забувайте також, що він був одержимий ілюзією.

– Одержимий дияволом – як мені видається!

– Можливо, це пояснить доктор Гадсон… Читаймо далі.

Він весело зареготав, пригадавши цей випадок.

– Чоловік думав, що я зійшов з розуму! – додав він, витираючи очі.

– Але хіба це не так? – запитав я голосом, що змусив його споважніти.

– І справді – це звучить безглуздо, чи не так? Я маю на увазі – коли вперше про це чуєш. Не дивуюся, що ви спантеличені.

– Не лише спантеличений, – визнав я різко. – Але й обурений!

– Ми з вами також – обоє! – втрутився Боббі, затамувавши подих.

– Це було б цілком доречно, – визнав Рандольф, – якби я намагався таким способом здобути силу, щоби прихопити повно грошей заради власного задоволення. Я хотів лише дієво розкрити власну спроможність робити щось добре!.. А щодо обурення, яке ви відчули з тієї причини, що я попросив чоловіка нікому не розказувати про добро, вчинене для нього, то вам би не сподобався сам Господь, якщо це так ображає вас!.. Він часто говорив це людям, яким допомагав.

– Певен, що не знав цього, – промовив я. – Я не досить добре знаю те, що він говорив… Розповідайте свою історію далі.

– Дякую… Але спершу дозвольте мені розповісти трохи докладніше про загальну філософію… Увечері того дня, коли я здійснив перше перенесення своєї особистости – не можу розповісти вам, як це сталося, просто не смію – я просто пішов у комірку свого будинку і зачинив двері. Це наступний крок цієї програми, про яку ви вже прочитали на тій сторінці. Бачите, я дуже серйозно ставився до цього питання; і, вже змарнувавши одну спробу, вирішив дотримуватися правил до кожної йоти. Згодом я дізнався, що принцип працює не тільки в комірці, але й будь-инде. Досить того, що ви усамітнені.

– О, Рандольфе, Бога ради! – вибухнув я, – що це за манера розмови?

Добре! – заговорила Ненсі. – Вже давно настала пора напоумити його!

Я ніяк не можу зрозуміти, – нетерпляче мовив Рандольф, – чому вам так важко прийняти це! Бо ж усе це збігається з нашим досвідом будь-якої иншої енергії, яку ми використовуємо. Або ми додержуємо закони, або не дістаємо сили. Яке було практичне застосування батареї Вольта чи динамо Фарадея, поки Ду Фей не винайшов ізоляції, яка захищала струм від витікання через контакт з иншими предметами, окрім об’єкта, що отримує енергію?… Більшість особистостей просто заземлені! Це єдина їхня недуга!

– Отож, я пішов до комірки; зачинив двері; заплющив очі; тихо спробував підготувати себе до духовного сприйняття; і сказав упевнено, звертаючись до Найвищої Особи: Я виконав усі умови, які потрібні, щоби прийняти силу! Я готовий дістати її! Я хочу її. Мені потрібна сила створити лише один гідний похвали скульптурний твір!

– Отже, ви схильні вважати, що в ту мить я відчув лише миттєву ілюзію. Маючи науковий розум, ви можете подумати, що мій психічний стан можна легко пояснити принципами, добре відомими в психології. Якщо ви так вважаєте, то я не маю заперечень. Той факт, що процес здобуття сили через розширення людської особистости допускає пояснення з погляду науки, на мою думку, аж ніяк шкодить його цінності. Я смію стверджувати, що настане час, коли всі ці питання стануть об’єктом наукового дослідження.

– Однак – спроможні ми пояснити це чи ні – я можу переконливо запевнити вас, що після закінчення того експерименту у комірці я досягнув – так, напевно, як дістаєш удар від електрода або сліпнеш від яскравого світла, відчинивши глухі віконниці – дивного внутрішнього просвітлення!

То було пізно ввечері. Я вийшов з тої темної, задушливої, малої комірки з незвичним відчуттям власної майстерности. Воно випростувало мене, звільнило м’язи щелепи, сповнило пружности ходу. Мені хотілося реготати! Я намагався заснути; і, коли не зміг цього зробити, блукав вулицями аж до світання. О пів на дев’яту я прийшов до управителя заводу і попросив шестимісячну відпустку. Коли він спитав про причини, я розповів йому, що хочу працювати над скульптурним твором.

– Який, мабуть, міг би знадобитися нам?

– Я певний цього, – сказав я, здивований з власної сміливости. Вистачало й того, що я вирішив якимось способом вижити без платні шість місяців; а тепер ще й вчинив ексцентричну обіцянку управителеві. Він подумав хвилю, а тоді сказав:

– Я дам вам таку нагоду. Поки що ви одержите звичайну платню і зможете самостійно працювати в студії. Якщо ви створите щось гідне продажу, то одержите свою частку. Години праці зможете обирати самі. Буду вельми радий, коли ви досягнете успіху.

– Я відразу взявся до праці, у пориві захвату. Глина наче ожила в моїх руках! Той перший день став одкровенням. Мені видавалося, що раніше я ніколи не жив! Усі барви яскравішали! Хочу, щоб ви запам’ятали це, Гадсоне. Перевірте, чи будете мати ті самі відчуття. Трава зеленіша; небо незвичайно синє; виразніше чутно пташиний спів. Загострюються усі чуття – наче від кокаїну.

– Того вечора я знову пішов у комірчину і негайно усвідомив особливу близькість між собою і Тим Иншим. Але вона не була настільки динамічною, як попереднього вечора. Я вирішив, що коли хочу здобути більше сили таким способом, то мушу ще більше вдосконалити власне духовне спорядження.

Це сталося в п’ятницю, десятого червня. У перший день вересня я запросив управителя подивитися на своє литво. Він довго дивився на нього, не кажучи й слова. Тоді сказав тихо: "Я маю людей, яких це може зацікавити!"

– То була статуя дитини, щокатого малого приблизно чотирьох літ. Хлопець схилився на одне коліно. Він саме устав після гри з песиком, який стояв нашорошено перед ним з м’ячиком у пащі, чекаючи, поки дитина помітить його. Сорочечка хлопця була розстебнута біля горла. Його тісні штанці пришпилені до широких шлейок. Ноги голі до колін. Він дивився просто угору, його личко зіщулене від недомисленого подиву, зачудування, цікавости. Його пряма ручка заступала очі від світла, аж надто ясного для нього, голова нахилена під кутом, який свідчив про те, що він почув щось не зовсім зрозуміле і тепер слухав, поки йому повторять.

Наступного дня прийшли клієнти управителя – чоловік та дружина. Вона була в чорному. Недавно вони втратили свого хлопчика. Спершу вона заплакала розпачливо. Але трохи згодом усміхнулася. Я відчув велике щастя, коли вона усміхнулася. Тоді я вже знав, що спромігся виразити свою думку.

Мені сказали працювати над скульптурою далі і виконати її в білому мармурі. … Цілком випадково люди усиновили хлопчика, якого я взяв за живовзір.

* * *

Вже була приблизно четверта, коли я вийшов тієї ночі з будинку Рандольфа. Я почувався так, наче долучився до велетенської тайни. Повертаючись додому, я вирішив, що обов’язково влаштую подібний експеримент. Перш ніж лягти в ліжко, я спробував спроєктувати свої думки до якогось далекого духовного джерела, але не відчув жодної реакції. Вранці я вирішив, що став жертвою вкрай обурливого обману якогось ексцентрика і скривився, побачивши своє відображення в туалетному дзеркалі. Ніхто, крім мрійника не міг би робити ці речі з хоча б якоюсь надією на успіх, а я, своєю освітою й темпераментом був матеріялістом, і на додаток дуже холодним. Однак цілий той день я тихо й безугавно шукав придатний клінічний матеріял, який міг би використати в експерименті з динамічного розширення особистости. Однак найдивнішою рисою мого настрою був факт, що сила, яку я так досить незграбно почав намацувати – за наполягання Рандольфа – була не лише прагненням здобути визнання чи задовольнити власне марнославство… Уперше мій фах видавався мені не засобом самозахисту, а способом звільнити себе!

Біля дверей Рандольф наостанок застеріг мене: "Будьте обережні, взявшись за цю справу! Мені не відомо, якої шкоди завдає ця енергія, коли її використати неправильно… Я не маю жодного уявлення, які страшні речі могли трапитися з галилеянином, що обернув каміння на хліб!.. Але я попереджаю вас!.. Якщо ви спробуєте таким способом нагріти собі руки, то варто добре подумати… Я не певен, але гадаю, що з цими речами гратися вкрай небезпечно!

Далі я викладу свій подальший досвід, для того щоб якнайбільше допомогти тому, хто виявить досить допитливости і перекладе цей журнал. Переконаний, що досить добре пояснив, чому вибрав цей метод, передаючи свої знання. Якби я наважився повідомити про свої експерименти, то заплатив би репутацією психічно здорової людини. Я не маю жодного приятеля, якому міг би розповісти про це без неприємної силуваности. Цю таємницю було важко оберігати. І так само важко, знаю я тепер, звіряти її – навіть усвідомлюючи, що ці слова навряд чи хтось прочитає за мого життя. Мені не до вподоби думка, що мене вважатимуть дурнем – мертвим чи живим.

Ви – хай ким би ви були – можете відчути потяг читати далі; можливо, ви особисто захочете влаштувати експеримент; або вам просто цікаво. Я хочу спитати – хай якою нерозумною може видатися ця послуга – чи не могли б ви спинитися в цю мить, якщо посміхаєтеся?… Бачите, дещо з того досвіду має для мене вкрай велике емоційне значення.

Не думаю, що мені захочеться бачити, як глузують з мене. Якщо ця річ досі анітрохи не зачепила вас, відкладіть її, будь ласка, і віднині не згадуйте про неї. Але якщо ви серйозно бажаєте іти далі, дозвольте мені порадити вам, як порадив мені Рандольф, що будете мати справу з речами, які перебувають під високою напругою! Торкнувшись одного разу, ви ніколи не зможете забути їх … Якщо ви маєте темперамент, що змушує вас потурати собі задля власного щастя і почуваєтеся досить упевнено в роботі – а безліч невимовно цінних людей створені такими і не можуть себе змінити так само, як високий чоловік не здатен зробитися нижчим – облиште це і йдіть своєю дорогою! … Бо все те, що ви вважали своєю власністю, доведеться віддати в заставу, жертвуючи часом, який в иншому разі могли б використати для себе. Ця річ коштує дуже дорого… Вона привела до хреста чоловіка, що відкрив її, коли йому було тридцять три!

* * *

Молодий Меррік відштовхнув папери і повільно повернувся обличчям до Ненсі, але їхні очі не зустрілися. Вони відчували дивну ніяковість у присутності одне одного і багато хвилин сиділи мовчки. … Боббі заговорив.

– "у неволі" – сказав він. – Вирушивши в цю путь, ви опинитеся в неволі! Гадсон тримає мене в неволі, відколи помер!.. Мабуть, його би втішило це.

Ненсі устала і оперлася своїми вправними руками йому на плечі.

– Це доречне місце для перерви, ти не гадаєш?

Він погодився. Можливо, вони могли б завтра сісти разом на годину чи дві. Він майже пообіцяв дідові, що прийде на вечерю. Том Мастерсон також говорив, що прийде.

– Ви хочете узяти книжку з собою?

– Я не гірша від тебе!

– Орел!

Він ляснув монетою по зап’ястку.

– Вибачте, Ненсі… Я принесу її завтра.

IX

– Grandpère, – промовив Боббі, повільно обертаючи ніжку свого келиха. – Я хотів би, щоб ви розповіли Томові про те, як ви з містером Андерсоном різали свиней в Сільському клубі.

Бесіда чимраз далі поважніла. Мастерсон, будучи в доброму гуморі, мав дуже дражливу схильність до повчальности. Усе це було досить мудро, повчально, цікаво – але надто догматично як для настрою, що мав би панувати на вечері з нагоди Дня подяки.

Добряче покружлявши, вони дійшли до проблеми привілейованого стану в Америці; Мастерсон провадив екскурсію, показуючи найцікавіші факти, які заслуговували уваги на цьому шляху. Боббі прагнув змінити тему. Старий Ніколас мав деякі переконання з цього приводу. Мабуть, він не висловлюватиме їх так само палко, як вірить у них; але Мастерсона не слід заохочувати до надміру сентиментів, яких не поділяє привітний господар оселі.

Чому не має існувати гулящого класу? Нероб – якщо вам більше до вподоби це слово? Це, напевно, єдиний знак, який свідчить, що Америка сягнула більшої зрілости, хоча б на йоту, в кількох обмежених царинах. Чи не є наша новітня демократія небезпечною? Референдум – сміх та й годі! Що знає пересічний виборець? Кожен народ, що досяг величі, досягнув окремости завдяки проводу малих соціяльних та інтелектуальних меншин!

Мастерсон досі говорив – майже, як в Гайд-Парку, трохи розпашілий біля скронь. Боббі вирішив змінити тему.

Старий Ніколас не був згоден з багатьма його поглядами, але ці погляди подобалися йому більше, ніж манера їх висловлення; однак і перше, і друге все одно подобалися йому більше, ніж те, як він пив вино.

Меґса попросили принести пляшку залежаного бургундського добірної якости. На думку старшого Мерріка, вино на взір цього треба пестувати, захоплюючись його кольором, вдихаючи його аромат, відновлюючи його історію. Попивати крапля по краплі. Він радів, що Боббі, здавалось би, знав про це. То було зріджене сонце; сонячне світло, яке зігрівало лагідні береги Рони в тихі довоєнні дні. Його не можна вихиляти з одного разу. Мастерсон просто глитав його. Було приємно спостерігати, як Боббі заплющував очі, коли його уста торкалися вінця келиха, неначе узрівши веселе товариство голоногих дівчат, що чавлять сік в затіненому закутку якоїсь провансальської винарні. Хлопець миттю дорослішає, міркував старий Ніколас. Він має поставу й манери мужа.

– Боббі час від часу наполягає на цій історії, – слухняно сказав Ніколас. – Я повторював її, на його прохання, багато разів.

– І щоразу краще, – зауважив вдячно Боббі.

– Тоді розкажіть її, обов’язково! – вигукнув Мастерсон, набагато запальніше, ніж хотів, і відразу ж спробував виправити свою помилку, дуже офіційно й поважно уклонившись на безмовне питання Меґса, коли пляшка знову обачливо перехилилася над його келихом. Меґс намагався відобразити жестом якнайдоречнішу стриманість, але такі тонкощі були надто незримі для їхнього гостя.

* * *

– Отже, – мовив Ніколас, відкашлюючись, – це відбувалося так. Бачите, там, де тепер стоїть Аксіон, колись не було нічого, окрім пасовиськ. Ми з Джоном Андерсоном, ще будучи дітьми, улітку домовлялися з більшістю селян щоранку виганяти на пасовисько їхніх корів, а ввечері приганяти їх додому на доїння. Одна корова вартувала їм долар на місяць.

І якраз там, на тих полях, де ми, веснянкуваті малюки, з мозолистими, потовченими до синців ногами сиділи цілими днями, стругали снасті для повітряних зміїв, бавилися в "ножики" і нахвалялися своїми шкільними командами з гри трі-олд-кет – ви ніколи не грали в неї, жоден з вас – ми з Джо збудували перегодом кілька великих заводів, які добряче змінили тамтешній краєвид.

Ці заводи також змінили спосіб життя багатьох. Сталося так, що чимало людей, які мали би прожити життя у звичайному достатку, заробили немалі гроші. Вони будували великі будинки, а їхні дітки почали бундючитися. І вже незабаром ту місцину важко було впізнати, а ще важче – деяких цих людей.

Отож, хай як сильно нас поглинув бізнес, ми з Джо всі ці роки зоставалися простими дітьми – один для одного. Наші стосунки далі були хлопчачими – ми повсякчас нахвалялися своєю швидкістю, силою і витривалістю, тільки-но зустрічалися, і обов’язково мовою, яку вживали в старі часи. Скажімо: "Щоб я луснув!", "Біс його бери!" і "Бога ради!" Визнаю, то було трохи по-дурному; але нам це подобалося.

Ми з Джо зазвичай допомагали своїм батьками різати свиней у листопаді. У ті дні кожна сім’я мала кількох свинок у загороді. Досягши юнацького віку, ми, здебільш, самі почали порядкувати на цьому щорічному забої – влаштовуючи його в домі Андерсона, де було краще спорядження для цієї роботи. Ми стали досить фаховими різниками і дуже гордилися своїм досягненням. Наважуся припустити, що батьки лестили нам, бо хотіли нагнати на нас такої пихи, щоб ми не помічали того, як вони раді втекти від цієї роботи.

– Отже, одного дня, звільнившись разом з Джо від бізнесових клопотів, ми вирішили пообідати разом в Сільському клубі. Він був новісінький, аж виблискував; його відкрили лише як тиждень. Єдиною природною небезпекою на майданчику з гольфу був невеликий струмок, де ми з Джо зазвичай ловили раків і мульку. Тоді ніхто не говорив "мілька". На пагорбку, де стояв новий будинок клубу, ріс досить милий гайок. Ми з Джо частенько сиділи між цих дерев, десь на колоді, б’ючи комарів і стежачи за сірими білками. Він мав старий самопал. То також була страх як небезпечна забавка. Дивуюся, як ми випадково не повбивали себе з десяток разів.

Ми поринули в приємні спогади. Було незвично сидіти в тому місці, обідаючи за міцним столом з червоного дерева, встеленим венеціянськими серветками, що ковзали під ребристим сріблом. Усі, хто належав до цього клубу, мали багацько грошей, і його приміщення було збудоване та оснащене без огляду на витрати. Шику там також не бракувало. Здавалося, прислузі спало на гадку, що це один з наших найкращих клубів. Ми боялися, що заклад стане трохи снобістським. Практично увесь місцевий люд, що ходив туди, мав досить скромне походження, на кшталт Джо та мого; і нас трохи тривожив занепад старої демократії. Ми раптом усвідомили, що випадково зароблені невеликі гроші аж ніяк не змушують нас удавати з себе британських перів.

На прилеглих столах сиділо кілька аксіонійців другого врожаю – чоловічої й жіночої статі – що бесідували про поло, і дербі, і регати, і Біарріц, і шотландських куріпок; нам спало на думку, що розмову треба повернути на щось краще. А тому ми стали бесідувати про старі добрі часи, якими тішилися хлопці й дівчата з Аксіону, коли ще не було автомобілів, які розлякали коней з доріг і прогнали з пасовищ корів, розчистивши місце для гольфу. Тоді один з нас пригадав, як ми колись різали свиней.

Джо розповів, як одного разу ми влаштували змагання, щоби визначити, хто з нас здатен найшвидше розібрати свиню. Я чудово пам’ятав той випадок, але був певен, що виграв невеликий заклад, на який ми побилися. Джо заперечив мені так гаряче, що сусідні столики зацікавилися і негайно здійняли галас. Спостерігши, що зібрали немалу авдиторію, ми люб’язно продовжили свій спір тільки заради їхнього блага. І наслідком цієї суперечки ми з Джо посперечалися на тисячу доларів, що кожен з нас здатен розібрати свиню швидше від другого. Старші, почувши про це, наполягли, щоби змагання відбувалося в гриль-барі, і в заставній книзі, як я дізнався згодом, фігурували суми, що доходили до скандального розміру.

Подію внесли до календаря клубу. Я не певен, що про неї з гордістю згадували молодшому коліну; але старші, як видавалося, хотіли, щоб вона відбулася саме там, і, побачивши, що їхнє бажання також слід більш-менш враховувати, вболівальники поло відкликали свій протест. Наступного ранку, після обіду, жоден чоловік не повернувся на службу – якщо її мав. Двійко живих свиней – також досить величеньких – привезли в ящиках. На підлозі гриль-бару розстелили брезент, а ми з Джо роздяглися догола і натягли різницькі плащі. Ми перейшли через все: він виску до готової ковбаси. Мені розповіли пізніш, що будинок клубу довелося згодом відмивати: від склепу аж до самого шпилю. Ще багато днів потому вони не могли позбутися жиру на сходах, щетини в супі і хрускоту на килимах.

– Чи посприяло це демократичній атмосфері в клубі? – запитав Мастерсон, сміючись.

Старий Ніколас похитав головою й усміхнувся.

– Ні. Не думаю. Перерісши простоту, їх вже її годі повернути чи навіть пригадати хоч з якоюсь втіхою. Знаєте, від кукурудзяного млинця до сливового пудингу відстань близька, але повернення – дорога довга!

– А яка ваша думка про нове друге покоління, містере Мерріку? – запитав Мастерсон.

– Ти, мабуть, маєш на увазі, твоє й Боббі? Твоє вже третє, як ти знаєш, якщо рахувати від мене. Ну, я вважаю, що від вашого слід сподіватися більшого, ніж від того, що безпосередньо передувало вашому.

Поглядом Ніколас знайшов Боббі і заговорив далі:

– Отой юнак, наприклад, готується стати лікарем. Його батько в цьому віці ледве вмів зарізати оленя. Коли Кліф почув про епізод зі свинячими тушами, він був у великому захваті. Я сказав: "Але ж, Кліфе, я чув, як ти хвалився, що можеш оббілувати і зготовити оленя". – "Так, але, – мовив він, – то зовсім инша справа…" – І я маю підозру, що це так, – додав він зичливо, помовчавши.

– Наша сім’я, – у голосі Мастерсона лунали цинічні нотки, – як не дивно, не зазнала тривог через проблеми з накопиченням великих статків. Мій батько – редактор невеличкої міської газети в Індіяні. Його батько був сільським лікарем, а дід – мандрівним священиком-методистом. Гроші завдали нам лише одного клопоту – як дістати їх досить багато, щоб оплатити рахунки… А щодо Боббі, то його поведінка цілком нетипова. Він кохається в біології чи все ж у грошах?

Ніколас замислився.

– Атож, історія Боббі, як ти вже казав, дещо незвична.

– Зморщене чоло Мастерсона означало, що він настроює свої литаври на новий ключ і за мить почне просторікувати знову, якщо його негайно не спинити.

– Не завдавайте собі клопоту діягнозом моєї історії, – запротестував Боббі, доброзичливо буркочучи. – Крім того, я ще не досяг нічого. А це час для серйозних розмов… Grandpère, а чому б вам не розповісти Томмі історію про те, як ви з містером Андерсоном побилися об заклад, хто з вас за годину накосить більше сіна?

Мастерсон крадькома позирнув на свого годинника, попавшись на очі старому Ніколасу, який негайно відсунув своє крісло, знехтувавши пропозицію Боббі, і повів їх до просторої світлиці, де спинився, зацікавившись нотами на кришці піяніно.

– Що це за "Незавершена симфонія", Боббі? Не хотів би зіграти її нам?

– Не маю доброго настрою, Grandpère. Трохи переїв. Нам потрібно щось жвавіше.

– А що скажеш про "Неаполітанські ночі"?

– Досить гарний твір; але надто ніжний і сентиментальний як для свята.

– Тоді вибери щось бадьористе, – мовив Ніколас, опустившись з полегшеним віддихом у глибоке крісло.

Мастерсон підступив до Боббі і пробубнів пошептом:

– Слухай, як думаєш, твій дід не сильно образиться, якщо я побіжу? Я пообіцяв заглянути пізніше в Ґордонс. Сьогодні ввечері там особлива вечірка… Зустріч старих друзів. Ти сам би не хотів піти?

– Хто там буде?

– О, всі! Старе товариство … Яким ти вже стільки місяців здуру гордуєш!

Боббі замислився на мить; а тоді, цілком зненацька і на превеликий подив Мастерсона, сказав:

– Думаю, що таки прийду Томмі. Я знову хотів би на власні очі побачити великий світ. Спливло вже стільки часу.

Мастерсон нервово постукував по верху піяніно. Раптом опам’ятавшись, він заговорив із запалом:

– Молодчина, старий сидню! Скажімо Grandpère і гайда… Зараз тільки двадцять п’ять на восьму. Там опівночі. Прийдемо саме вчасно.

– Ти ж нікого не візьмеш з собою?

– Правду кажучи, візьму, – визнав Томмі з ваганням. – Точніше, маю попередню домовленість підвезти Джойс Гадсон, приблизно опівночі, і забрати її додому – за умови, що моє повернення не викличе заперечень. Але хіба в тебе можуть бути якість причини не піти разом з нами?

– Це не зовсім добре!.. Не хотів би стати непроханим гостем… Але… я поїду з тобою й переночую в клубі Grandpère… Все одно маю бути там вранці… Можливо, що заскочу й до Ґордонса… Побачимо.

Старий Ніколас був досить радий, що позбувся їх обох. Поки вони зоставалися, він мусив пам’ятати про свій священний обов’язок господаря. Пізно по обіді він дійшов до вкрай напруженої ситуації в "Трагедії в каюті 33" і нетерпеливився дізнатися, чи лоцман, якого граф зв’язав у вбиральні, примудриться звільнитися і попередить юну американку, перш ніж моторний катер повернеться зі змовниками.

– Чи не заперечую я, щоб ви пішли? – бурмотів Ніколас, коли вони бігли сходами нагору. – Господи ти мій!

X

Ґордонс!.. Ґордонс – барвистий!.. Ґордонс – екзотичний!.. Ґордонс о пів на третю ночі! Блискуче освітлений, набитий до задухи, ядучий від диму; липкий від поту; крикливий від джину, народженого з брудного місива в запліснявілих погребах і гордо налитого в срібні фляжки з вензелями; гамірний від нової музики, яку тільки недавно привезли, без мита, з верхів’їв Конго і довели до тріюмфальної досконалости завдяки найдорожчому оркестрові в Штатах – щойно з Нью-Йорка, де його гастролі раптово урвалися через заборону… Райський сад!

Скрипки заспівали, саксофони завили, гобої загиготіли, кларнети заплакали, туби заревли, трикутники задзеленчали… Думаєте, "Плач проклятих"? Де тобі!.. "Самотній, сумую я без тебе".

Боббі Меррік, чекаючи у старомодному вестибюлі, поки його обслужать в гардеробі, почув одним вухом щось про чоловіка з Марсу і криво посміхнувся.

Прийшов він туди цілком згарячу. Ще задовго до того, як поїзд дійшов до Детройта, він вирішив не йти в Ґордонс. Оголошення про це рішення, як він спостеріг, позбавило скутости їхню розмову. Том помітно прояснів, хоча й галантно прикинувся розчарованим.

– Одна книга дуже цікавить мене, – пояснив Боббі. – Я волію почитати її в клубі, а не волочитися з купою шкільних баламутів.

– А як там ваш ревматизм, дядьку Дадлі! – довідувався Мастерсон. – У твоєму віці слід бути обачним. … Гм… Тобі ще не набридло?

– Ні, я вже переріс ці речі. Звичайні дурощі! Надто понуро вони виглядають, Томмі… Усі прикидаються!.. Хлопчисько за сусіднім столом невимушено настромлює на виделку холодну вечерю, що коштує 17 доларів на двох – пів його тижневої платні… Підскакує з повним ротом, щоби ще раз повести Мейзі через людський вир, набираючись відваги попросити її вийти за нього заміж і запитуючи себе, де він відкопає три сотні на брильянт…Мейзі не носитиме той, що коштує на цент дешевше. … І ще ця тужне виття, під яке вони танцюють; хоча – Бог знає – за любов до сумної музики винити Кларенса не слід. Він сумний юнак. Татко не хоче позичати йому грошей, і він п’є надто багато сусла.

– Чи ніколи не хотів вступити в Християнське товариство поміркованости?

– Не будь упертим, Томмі. Іди собі до Ґордонсу і розказуй там свіженькі історії, а я піду читати книжку.

– То мусить бути з біса добра книжка. Яка називається?

– О, це медичний трактат. Її ти не прочитаєш.

– Ставишся до себе серйозно, чи не так?

– Ескулап не менш ревнивий від Єгови, мій сину.

За взаємною згодою, вони припинили дражнити одне одного, і Боббі зацікавлено розпитував про різних приятелів, які донедавна не привертали його уваги.

Після того як пролунало ім’я Джойс, він запитав між иншим:

– Томмі, ти часто бачився з нею цими днями?

Мастерсон кивнув.

– Серйозно?

– Хотів би я, щоб так думали.

– Гребує тобою, авжеж?

– Ще й як!.. І ти добре знаєш, чому!

– Безглуздя! Уже як цілий рік не бачив її!

– Ну, не безглуздя… не для неї. Вона, доку, має тебе на думці.

– Боббі жестом відкинув такий здогад.

– Гарна дівчина!.. Хай тобі щастить, Томмі!

– Дякую! Піди й убий себе, і тоді може так і буде.

– Томмі, до речі, ти випадково не бачив молодої місіс Гадсон?

– Звісно… Пречудова… Бездоганна і недосяжна!.. Нікуди не ходить. Уранці, знаєш… Традиційні південні уявлення про жалобу – і все таке… Одного чудового дня вона прийде і створить справжню сенсацію!.. Мила? Боже мій! Ще не знаєш її, авжеж? Отже, ти ще ніде не був і нічого не бачив!

– Аж так? Якось зайду і потішу себе.

– Не треба. На тебе чекає важка праця, і відволікатися не варто.

Поїзд засичав і спинився в найогиднішій станції від Бомбею до північного сяйва, і вони розійшлися, щоб спинити таксі, обіцяючи одне одному скору зустріч.

* * *

Прийнявши щиросерді вітання і зручно розташувавшись у Колумбійському клубі, Боббі скинув одежу й одягнувся в халат, щоб відновити роботу над журналом Гадсона. Починався новий розділ, де автор звірявся читачеві ще більше, ніж доти, неначе, долучившись до таємниці завдяки самому актові продовження перекладу, спадкоємець цієї книги піднісся тепер на новий щабель приятельських стосунків.

Важливо, щоб ви знали, яким серйозним вимогам має відповідати людина, що сподівається примножити власну силу за допомогою методу, до якого я вдався згідно з настановами Рандольфа.

Я мушу згадати про них тепер, бо цілком можливо, що ці слова прочитає якийсь запальний ентузіяст, який, прагнучи скористатися великою обіцяною винагородою, може вдатися до експериментів, від яких не матиме ані втіхи, ані користи; і, збентежений невдачею, зневіриться ще більше, ніж доти.

Усе це я змушений був пережити сам, оскільки Рандольф злегковажив попередити мене, що для успіху обов’язковим є дотримання певних умов. Я дізнався про них з власних помилок.

Від самого початку слід пам’ятати, що жодні альтруїстичні поривання – хай які затратні – не допоможуть жертводавцеві, коли той хоча б трохи знехтував природні та нормальні зобов’язання, на які мав би зважати. Він не тільки мусить виявити щедрість, але вважати цю окрему самопожертву найвищим альтруїзмом, який анітрохи не подібний до простої щедрости.

Його увагу має заполонити будь-який мислимий обов’язок, перш ніж він почне шукати нагоди виконати таємну послугу з особливою метою розширити власну особистість, щоб вона стала вмістилищем тої непоясненної енергії, яка гарантує особливу силу.

Моє життя бігло вузькою стежкою. Мені не випадало майже жодної нагоди для кривди й обману, навіть якби я був схильний до підступу. У моїй навчальній програмі не було купівлі й продажу. Я жив переважно під суворим наглядом – у школі, коледжі та інтернатурі – не маючи змоги припуститися важких чи ненаправних хиб.

Однак, коли я почав звільнятися від зобов’язань, то з великим подивом усвідомив, що лечу в боргову яму. Наприклад, я виявив, що досить багато добрих людей, розкиданих тут і там, було викреслено з мого життя. Буквально або фактично я наказав їм забратися геть. У деяких випадках, міркував я, вистачало підстав, щоби викинути їх зі свого життя. Але набагато частіше вони лишали після себе спогад про близькі взаємини зі мною – досить близькі, щоб їх розірвання стало можливим. Я з’ясував, що майже всі без винятку люди, яких відкинув – погнав їх геть з очей, якщо хочете – були тісно пов’язані зі мною… Якщо мова про мене, то вони йшли геть, забираючи з собою чималу частку мене самого!

Як виявилося, втратити друга, якому ти присвятив дещицю своєї особистости, означало втратити також часточку себе.

Успішне застосування філософії, з якою ви ознайомилися, вимагає відновлення тої частини власної особистости, яку розсіяли, відтяли инші люди. Якщо хоч трохи внутрішньої енергії було розпорошено, то її потрібно повернути.

Творець цієї теорії, усвідомлюючи, як важливо вберегтися від таких втрат, радив, щоб усі непорозуміння було залагоджено негайно. Коли відчуження позбавляє вас нормальних стосунків з другом, він відходить, тримаючи частку вашої особистости в руках. Ви мусите зібрати ці уламки самого себе, будь-що-будь, щоб мати принаймні усю особистість, яка дійсно належить вам, перш ніж вдатися до більшого розширення.

По-друге: ви можете допустити помилку, повсюди шукаючи можливостей долучитися до инших особистостей, намагаючись перевиховати їх. Щаслива обставина допомогла мені уникнути цього. Як це не дивно, перша справді важлива послуга, яку я зміг надати, ще до експериментів з цими таємничими процесами, стосувалася доньки чоловіка, який показав мені спосіб робити це… Я проклав на кін усю невелику репутацію, яку мав, і віддав у заставу всі свої сподівання, виконавши операцію, яка врятувала їй життя і, цілком випадково, прислужилася тому, що мені присвятили три сторінки коментарів в наступному виданні "Медичної енциклопедії".

Боббі залишив папери там, де вони лежали, дбайливо вдягнувся, викликав таксі і поїхав у Ґордонс. Він не знаходив жодної вичерпної відповіді на те, звідки взялося це несподіване рішення. Відповідаючи на це питання, він мусив би сказати, що в ту мить відчув, як його потребують в Ґордонсі. Безумовно, що він не йшов туди шукати утіх.

* * *

Годі було обрати кращий момент прибути у відоме кабаре. Ще годину тому його галасливо й насмішкувато привітали би за столом дурнуваті й хмільні друзі, що сподівалися побачити його такими ж п’яними, як і він сам; трохи обурені тим, що він з’явився тверезим.

Оскільки то була святкова ніч, програма розваг кабаре була вигадливішою, ніж зазвичай.

Хор дівчат, очевидно, у значно гіршому стані з огляду на святкову гостинність – під час перерви за столами гостей з ними ввічливо обходилися – ніжно виводив приспів популярною оперної пісеньки, поки здоровий хлопець з розстебнутою сорочкою, у вельветових штанях і з перев’язаним по-бандитському лицем виступав попереду з сольним танцем.

Алеппо був головним номером у програмі. Насамперед акробат і силач, він супроводжував свої подвиги сили й спритности химерними танцями й барвистими пісеньками, і таку багатобічність вітали бурхливими оплесками. Жевжикуватість і самовпевненість проступали в кожній рисі його смаглявого обличчя, коли він виконував чудернацькі танцювальні кроки.

Боббі чекав, майже в самому вході, поки скінчиться виступ. Він був надто далеко від сцени, щоб почути оголошення Алеппо. Трохи згодом він дізнався, що той нечема покликав з авдиторії партнерку для танцю. Висока блондинка в синьому шифоні хитко зійшла східцями на сцену. Плутаючи ногами, вона упала на великі руки танцюриста, і той закрутив нею в ритмі швидкого й шаленого фокстроту. Та дівчина була Джойс Гадсон.

Юрба шалено вітала їх. Оркестр прокинувся. Хорові довелося звільняти для них місце.

Жадаючи остаточно зачарувати свою своїх глядачів, велетень Алеппо підніс свого недосвідченого партнера на плече. Ніхто, крім бувалого акробата, не зміг би почуватися добре в такому становищі. Алеппо легкою ходою кружляв по сцені. Цього тягаря він навіть не відчував. П’яна до запаморочення, Джойс похитнулася, виставила руку, намагаючись опертися на кошлату голову Алеппо і неоковирно перехилилася йому через плече, поки він, обхопивши великими, м’язистими руками її коліна, крутився як дзиґа, достоту так, наче все це дійство було поставлене заздалегідь, і не було потреби хвилюватися про безпеку партнерки. Волосся Джойс звисало вниз, а руки дико хапали порожнечу, поки танцюрист, шалено кружляючи, вертів нею в повітрі.

Опісля Боббі не міг пригадати, як добрався до сцени. Він продирався уперед, безжалісно штовхаючись ліктями в натовпі, перекидаючи стільці, відсуваючи вбік столи. Він побіг угору сходами і став перед танцюристом з простягнутою рукою, наказуючи йому спинитися. Його лице було грізне й бліде. З іронічною посмішкою Алеппо ухилився від непроханого гостя, і Боббі кинувся за ним. За столами здійнявся гармидер, і гості почали товпитися біля підніжжя сцени.

Том Мастерсон продерся крізь юрбу, вистрибнув нагору і схопив Боббі за рукав.

– Що до дідька сталося з тобою? – зарепетував він. – Якщо Джойс хоче порозважатися з цим хлопцем, то що тобі до того?

Раптом оркестр замовк. Алеппо опустив Джойс донизу, і вона повалилася над підлогу. Кілька дівчат з хору схилилися над нею, одна з них побігла по воду. З борецьким чванством Алеппо ступив уперед. Його маленькі очиці загрозливо блискотіли. Войовнича щелепа наче вела його за собою. Великі кулаки стислися. Вищиривши зуби в перекривленій посмішці, він гаркнув:

– Агов! Тобі, я бачу, страшенно кортить потрапити в халепу…

– Вважай! – закричав Мастерсон. – Не роби цього!

– Бий його! – закричав молодик у натовпі.

Алеппо зухвало наближався, однак на нього чекала несподіванка.

Він дістав у лице три метких, приголомшливих удари: справа від лівого ока, зліва від правого ока і просто в ямку підборіддя. Під велетнем підкосилися коліна, і він безгучно упав.

На мить в Ґордонсі запала тиша. Такий несподіваний перебіг подій уразив усіх.

Грубо відштовхнувши Мастерсона вбік, Боббі повернувся до Джойс, схилившись, узяв її на руки і зійшов східцями зі сцени, поки натовп розступався, щоб звільнити йому дорогу.

– Зажди! – закричав Мастерсон, переслідуючи його. – Я подбаю про неї. Не треба бути таким обридливим!

Боббі обернувся до нього і прошипів:

– Треба було дбати про неї трохи раніше!

Після такого приниження Мастерсон спалахнув п’яною люттю:

– Ну, якщо ти вважаєш, що це тобі минеться…

Він схопив Боббі за горло, роздерши комір; вчепився пальцями у волосся; його шпінка глибоко розтяла щоку приятеля, і кров заструменіла, скапуючи зі щелепи на груди сорочки.

Підтримуючи свою слабу опіканку лівою рукою, Боббі завдав короткого удару в підсердя не надто м’язистого живота Мастерсона, який понизив його до рангу тих, хто не здатен чинити опір, і, знову взявши Джойс на руки, попростував уперед, розсуваючи тілом стільці і столи.

Під дверима огрядний старший офіціянт став на його шляху.

– Ти привів сюди цю юну леді?

– Ні! Але я забираю її!

– Ну, не надто поспішай! Погляньмо правді у вічі!

Боббі ще раз опустив ноги Джойс на долівку, підпер її лівою рукою і захрипів:

– Відчини двері! Я не хочу сьогодні битися тут іще з кимось, але якщо ти спиниш мене, то підеш спати разом зі своїм дружком.

Здоровань завагався. Хтось крикнув:

– Пусти його, поки нас тут не застукали! Він проведе її додому! Он там візьміть її пальто!

* * *

Свіжий порив холодного повітря допоміг Джойс частково опритомніти.

Таксі, що чекало неподалік, під’їхало до критих воріт. Боббі поклав її досередини і наказав усміхненому водієві повернути на схід до бульвару, і що тоді він розповість йому, куди їхати, і сів поруч з нею.

Спантеличившись, вона упізнала його, понуро зазирнула йому у вічі і пробурмотіла хрипко:

– О, Боббі, врешті ти прийшов, чи не так? Я так довго чекала! Так хотіла тебе!

Вона вмостилася головою на його плечі, а він обійняв її рукою, врятований від потреби відповідати, бо ожила вона ненадовго і за мить розм’якла й заснула.

Тепер, коли він забрав її, що робити далі? Йому спало на думку, що можна завезти її кудись і протверезити, перш ніж приводити додому, однак цю ідею було відкинуто негайно. Вона не буде навіть близько в нормальному стані ще багато годин. Джойс була п’яна, і ще й як!.. Чи справді він прислужився їй, так по-хуліганському встрявши в її справи? Мабуть, чутки про це завдадуть їй ще більшої шкоди, ніж якби їй дозволити піти своїм шляхом. Чи вони з Томом Мастерсоном будуть колись друзями?… Навряд.

Водій повернув голову, чекаючи докладних інструкцій, і Боббі дав адресу Джойс. Він мусить повернути її додому.

– Джойс! Де ключ від дому?

Вона почала обмацувати кишеню пальта і, послухавшись підказки, знайшла його у внутрішній кишені. Таксі спинилося на узбіччі, і водій виконав наказ свого пасажира заглушити двигун і чекати.

Уставши, коли холодне повітря війнуло через відчинені двері, Джойс повила руками шию Боббі і поцілувала його в щоку. Він спливав кров’ю, але її потьмарений розум не міг цього помітити.

Її було легше нести, ніж тягти. Уже незабаром вони опинилися біля вхідних дверей, тихо відчинили і зачинили їх. Він пригадав умеблювання будинку. Поклавши дівчину на канапу у вітальні, він скинув з неї капці і накрив важким вовняним пледом. Її лице було закривавлене. Це, безсумнівно вимагатиме пояснень, які змусять його розповісти цілу історію, накликавши на неї ще більшу неславу і завдавши ще більшої досади иншій особі, чия гідність якнайбільше заслуговувала захисту.

Припустивши, що на нижньому поверсі мусить бути вбиральня, він почав шукати її, і після двох випадкових нальотів на дві одежних кімнати, зрештою знайшов невеличку вмивальню неподалік від бібліотеки; зволожив рушник, і вже повертався назад, коли почув гортанний голос, який повсякчас жив у його думках. І наче й не минуло стількох тижнів, відколи він вперше почув його: "На добраніч і ще раз вам дякую". – "Джойс, ти поранена!"

Відповіді не було… і на мить запала тиша. Безсумнівно, вона помітила світло в бібліотеці. Можливо, бачила його пальто, кинуте на крісло. Він вирішив не натрапляти на засідку… Вони зустрілися біля дверей.

Вона видавалася не такою високою, як він запам’ятав собі, мабуть, тому що її невеликі червоно-чорні капці мали нижчі каблуки. Розпатлане рівне волосся і скуйовджена гривка надала їй вигляду дитини, раптово пробудженої зі сну, і цьому омолодженню сприяла також японська піжама – чорна з червоними маками, застібнута високо над горлом. Боббі усвідомлював винятковість цієї одежі, однак ясно міг бачити лише спантеличені сині очі, що зачудовано його вивчали.

Помітивши його, вона відкрила від подиву рота; приклала долоню до уст, неначе захищаючись від удару; питально приглядалася до його вимащеної кров’ю щоки.

– Отже, це ви! – прошепотіла вона. – Що ви тут робите?

– Привіз Джойс додому… Вибачте, що сполошив вас… Я дуже сподівався, що нам не доведеться вас турбувати.

– Але я думала, що вона йде з містером Мастерсоном. Він поранений? Ви – так, я бачу! Сталася пригода?

– Щось подібне до того… Нічого серйозного. І Джойс не поранена. Вона просто… просто сильно втомлена і сонна.

– Лице її закривавлене. Бачу, що ви збиралися їй допомогти.

Він віддав їй рушник.

– Побачите, вона не поранена. Вона вимастилися моєю кров’ю, поки я ніс її сюди. Я просто хотів її змити, щоб ви не злякалися.

Вони довго стояли, вдячно дивлячись одне одному в очі – її, широкі від цікавости, вражені досадою, але зичливі; його, сповнені красномовного прохання не судити поспішно; вони обоє шукали слів, які допомогли б їм подолати збентеження; не спроможні звільнитися від безмовного визнання своєї короткої дружби.

Отже… ви знали, що йдете до моєї оселі, а отже… Можливо, ви скажете мені, хто ви. Того разу ви про це змовчали.

В очах Гелени, і вже за мить на її устах мигнула тінь усмішки. Боббі завагався, а тоді випалив: "Меррік".

– То ви Боббі Меррік! – Її очі звузилися. Вона вдарила в боки своїми маленькими кулачками з такою явною зневагою, що виглядала б навдивовижу абсурдно, якби ситуація була не настільки серйозна; бо ж вона не мала природного дару до трагічних ролей, а її убір було важко назвати войовничим. – Мабуть, ви принесли нам замало незгод? Вам не вистачає того, що ми пережили! Захотілося додати ще трішки приниження! Ви привели Джойс п’яною до мене додому! І виглядає, що ви самі пили також! … Билися, чи не так?… Ви би тільки поглянули на себе! О!

– Так, знаю. Виглядаю я не надто чепурно – і докази не на мою користь. Джойс розповість вам про все вранці. Я не мав на думці чогось поганого… Пробачте.

– Тепер вам краще піти.

Він підняв своє пальто.

– Мені шкода! – пробурмотів він, напів до себе, коли минав її.

Наче він уже пішов з дому, Гелен опустилася на канапу біля ніг Джойс, поклала обидві руки їй на лице і заплакала, як мала дитина, на яку чекає кара. То була розпачлива сцена. Вона видавалася такою жалюгідною й самотньою, такою спраглою дружнього слова.

Спинившись, Боббі споглядав її з таким співчуттям, якого ще не мав ніколи, і його знову пройняло якесь дивне відчуття належности. Він обернувся і нерішуче ступив до неї. Раптом усвідомивши його присутність і вгадавши його думки, вона повільно похитала головою.

– Ні… Нам ви не допоможете ніяк… тільки йдіть!

Її голос розривався від жалю.

– Я не можу покинути вас. Невже мені назавжди згадувати вас такою – скрученою клубком – заплакану через кривду, якої завдав вам? – Він нагнувся над нею з простягнутою рукою. – Скажіть мені на добраніч, будь ласка.

Вона знайшла поглядом його обличчя.

– Ви ще стікаєте кров’ю, – мовила сухо. – Не сидіть просто так. Ідіть туди і вмийтеся.

Відкинувши пальто вбік, Боббі повернувся до невеличкої вбиральні, байдуже змив усі плями і люто пожбурив рушника… Вона чекала перед відчиненими дверми, коли він повернувся; знесилено схилилася спиною до одвірка, піднісши лице вгору, заплющивши очі, з хірургічним бинтом, плястиром і ножицями в руках.

– Ви неймовірно турботливі. – Він простягнув руку, щоб узяти матеріял для перев’язки.

– Анітрохи, – сказала вона холодно, ігноруючи його жест. – Я допоможу пораненому… Була надто засмучена, щоб помітити, як сильно ви потребуєте допомоги… Ходіть сюди на світло. Спробую підлікувати вас.

Він пішов за нею до столу. Спритними пальцями вона зробила марлеву подушечку, відрізала кілька смуг плястиру і полікувала його щоку з безпристрасною цікавістю бувалої сестри в добродійному шпиталі. Рукави її блузки відкотилися, коли він підвівся… Торкання цих рук до його лиця, її тепла близькість, невелике тремтіння в горлі, коли вона дихала, змусили його серце шалено калатати.

– Усе! – врешті мовила вона, піднісши найдовші віки, які він тільки бачив, і допитливо поглянувши йому у вічі:

– Тепер вам краще?

* * *

Через багато годин, коли хвиля обурення ослабла від самої лише втоми, самозвинувачення почали затьмарювати зневагу, яка пропікала її.

Зазнаючи невимовних катувань, вона перетрушувала той самий спогад раз-у-раз, кожну його секунду – бо все це трапилося швидко – як той, хто стежить за рухомим об’єктом на сповільнених кадрах.

Можливо, якби вона обернулася відразу, то він пробубнів би слова дяки і пішов геть. Як необачно було підвести очі, так близько від нього, і спитати зі щирим хвилюванням: "Тепер вам краще?"

І йому, очевидно, стало настільки краще, що він мусив висловити свою вдячність, схопивши руку, що тільки-но торкалася його обличчя, і миттєво піднісши до губ. Вона сердито відсмикнула її… Згодом, перебираючи це ще раз в сум’ятті сердитої ганьби, вона подумала, що було краще гідно прийняти той гарячковий жест подяки… натякнувши, що йому треба йти.

Він стояв принижений, розтоптаний, неначе діставши ляпаса. А тоді хрипло, зважуючи кожне слово, проказав:

– Цікаво, чи ви зробили б таке з побитим псом, вдячним за дрібну неждану ласку?

Який хитрий спосіб скористатися з її співчуття – з її інстинктивної люб’язности!

– Я вчинила дуже негарно… Сьогодні ввечері багато пережила… Наче то була не я… Будь ласка, тепер ідіть.

Вона могла наказати, а не просити.

– Знаю, що ви невимовно збентежені… і це мало не розриває мені серце! – мовив він.

Перегортаючи події в пам’яті, сховавши розпашіле обличчя глибоко в подушку, вона спробувала пояснити, як усе трапилося. На одну мить, коли він лагідно обійняв її, вона забула, що він – Боббі Меррік. Боббі Меррік був лише якоюсь містичною постаттю, якої вона не знала. Вона пригадувала тільки, що він був тихим, замисленим, милим юнаком, що вів її, наче дитину, темною сільською стежиною… А вона була так безутішно самотня і спрагла ніжности.

Хустинкою він м’яко торкнувся її вологих очей… Як вона могла стояти там, спокійно приймаючи його зухвалі залицяння? Про що вона думала, потрапивши в таку неймовірну скруту? Який же хижаком він був, користаючись тим, що вона пристрасно жадала краплі людської доброти… у той момент, коли, знав він, увесь світ сиплеться в неї під ногами!.. Так, він, безумовно, зрозумів, перш ніж піти, що вона думала про його огидне поводження з нею!.. Хіба не сказала вона йому, так гірко, так ядуче, що він зіщулився від цих слів? Але – то була слабка втіха для її зраненої гордости. Вона ж стояла, притулившись чолом до його руки, поки ці тонкі пальці пестили її волосся, цілковито не здатна керувати власною волею… малюючи в мріях тонкий струмок піску, що стікає на невеличку руду купку на дні годинника… і запитуючи себе, як спинити її… Авжеж – мабуть, її загіпнотизували!

– Чи пробачите мене – тепер? – прошепотів він.

Чому вона не змогла відступити, усміхнувшись; погодитися – сухим тоном: "Проти вас я нічого не маю. На добраніч"… Вона повторювала в подушку кілька варіянтів цієї загальної фрази, щиро бажаючи пригадати, як сказала її; намагаючись переконати себе, що це справді сталося.

Але він благав так щемливо!.. Вона підвела очі, і уста вже розімкнулися, щоби промовити єдине слово дружньої розради, коли… це сталося. І вона не чинила жодного опору!.. О, якою дешевою він мусить її вважати! Як мало поваги він мав до неї – овдовілої через нього – і, щонайгірше, мабуть, мав досить хамства уявити, що вона відповіла на його цілунок. І саме той невідступний страх, що він міг подумати, наче вона виявила взаємність, катував її найбільше.

Звісно – вона зробила все, що могла, хутко, безжалісно, щоб відновити свій статус. Вихопившись, вона відштовхнула його від себе; заборонила будь-коли розмовляти з нею знову; покинула кімнату у стані величезного емоційного збурення, навіть не спинившись, щоб поглянути на очманілу Джойс, яка міцно спала під час сцени, що в иншому разі обов’язково б зацікавила її.

Сидячи перед дзеркалом о дев’ятій, жалісно видивляючись у своє вимучене відображення, вона устала з великими труднощами і промовила вголос: "Гаразд, хай що би він собі думав, цього насправді не було".

* * *

Сонні слуги в Колумбійському клубі посміхалися і перемигувалися, коли Боббі прийшов за чверть четверта, насуплений і розкошланий.

– Тедді, – ревнув він до хлопця на підоймі, – принеси мені пляшку скотчу і сифон з газованою водою.

Він роздягся, змішав собі міцний напій, а згодом другий і третій, один за одним, ненависно зиркнув на себе в туалетному дзеркалі і пробурмотів: "Страхопуд!"… Утрачено те, чого прагнув найбільше – єдину річ, якої жадав у цьому світі!.. Тепер вона ніколи не погодиться зустрітися з ним ще раз… Вона сама сказала це, цілком серйозно. Він скористався з її доброти; примусив її поспішно відгукнутися на його співчуття, про що тепер вона шкодуватиме з самозневагою… Чи вартує він хоч чогось – тепер?

Журнал Гадсона лежав на столі там, де він залишив його; обік з рядами карлючок – в’язка клубного канцелярського приладдя.

Він презирливо відштовхнув долонею книгу, і вона впала в смітник.

– Проклята дурна бредня! – пробурмотів він. – До біса все це глупство!

XI

Будь ласка, сідайте, містере Мерріку, – сухо мовила секретарка двадцять хвилин тому. – Декан Вітлі зараз не вільний.

Кількісний аналіз насуплености містера Мерріка, поки він сидів, соваючись, звівся би до двох частин цікавости, трьох частин тривоги і решти роздратування… З досади зостався лиш слід.

У листі було названо одинадцяту, і він прийшов, коли бив годинник. Ніхто не повідомив йому, чому декан хотів бачити його. Сподіватися цього було годі. Ввічливість та увага суперечили правилам, яких дотримувалися декани у своїх офіційних діях.

Великі університети, як комунальні підприємства-монополісти і бюджетні організації, полюбляли заноситися перед своїми клієнтами; любили пишно похизуватися своєю владою; змусити людей чекати, здогадуватися, турбуватися; пережити всі можливі хвилювання.

Містер Меррік спохмурнів. Спершу, побачивши велике фото автопсії, повішене над столом секретаря у кутку… Сім лікарів злетілися до трупа. Усі череваті, з обвислими підборіддями, виглядом схожі на зграю білих пеліканів. З мішками під очима… купа жирних духів, загорнених у саван. Труп також був надто повний. Навіщо цьому птахові розтин? Кожен з першого погляду побачить, яка його вразила недуга – він був ненажера. Може цих мудрагелів чогось навчить доля товстого мерця, і вони сядуть на дієту з сиру і шпинату, перш ніж комісія покладе їх на кам’яну плиту й обшукуватиме їхні місткі пуза, щоб примножити славу materia medica… які ж то недоумки – ці масні товстуни!

Тимчасово покінчивши з автопсією, нетерплячий відвідувач декана Вітлі задивився на назви великих книг у шафі неподалік… "Нервові недуги" Симпсона… старий бовдур. Його нісенітниці треба читати зі словником. У всіх тих чотирнадцяти фунтах деревинної маси немає і двадцяти слів з менш ніж десятьма складами… "Настирливі ідеї" Маунта… Чому ці бевзі вважали, що писати зрозуміло – ненауково, а цікаво – негідно? А щодо настирливих ідей, то старий Маунт сам був психом – одним з тих безумців, що обстукували кожен третій телеграфний стовп своєю паличкою і плювали на пожежні крани. Кажуть, що, пропустивши один, він мусив повертатися. Розум майже як у Бровка. Авжеж, Маунт мусить бути справжнім авторитетом в царині настирливих ідей!

Високий, жилавий студент випірнув з обителі декана і, розпашілий, чотирма хвацькими кроками перетнув кімнату і грюкнув дверима. … Ручаюся, що ці двері пережили таке не вперше!

Не бажаючи знову братися за інвентаризацію книжкових полиць, містер Меррік розглядав кістляву дівку, що торохкотіла друкаркою. Та була смаглява і понура; стуливши губи паскудною маленькою розеткою, вона кліпала очима без вій, дихала гострим носом… Було легко побачити, що вона робила – писала листа якомусь бідному телепневі з запрошенням прийти о дев’ятій на зустріч з деканом… Їй належало б додавати постскриптум, що йому доведеться просидіти пів гарного червневого ранку в цій темній дірі, чекаючи, поки його шеф дочитає "Фрі прес", обстриже нігті, здійме ноги зі столу і натисне на дзвоника, щоб впустити прохача.

– Декан Вітлі запрошує вас, містере Мерріку.

* * *

– Містере Мерріку, – промовив декан Вітлі, після того як Боббі сів на стілець, запропонований йому, – я мушу по-товариськи поговорити з вами. Упродовж перших кількох тижнів минулого семестру ви, як повідомляли мені, подавали надії на винятково успішну кар’єру в медицині. Незабаром після іспитів у середині семестру, які, я бачу, ви склали з найвищими оцінками в класі, ваше навчання покотилося вниз. Ви швидко використали всі свої прогули. Стали байдужими й роздратованими. У чому річ?

– Ви бачите, що свою роботу я виконував посередньо, сер.

Декан Вітлі похитав довгим, кістлявим пальцем.

– Атож! Посередньо! Ви бажаєте стати посереднім лікарем?

– Ну – якщо питання ставити таким чином – то, звісно, ні.

Декан відхилився назад у своєму обертовому кріслі і зчепив руки за головою.

– Ваш випадок дещо незвичайний, Мерріку. Ви спадкоємець, на якого чекають велетенські статки. Усі ваші друзі були здивовані, що ви прийшли сюди. Ви могли вибрати лінію найменшого опору і грати собі в поло. Але ви поринули в роботу з ентузіязмом, що надихнув усіх першокурсників і змусив наставників віддавати все, що вони могли. Але тепер – що трапилося з вашим духом? Чи можемо ми допомогти вам знову повернутися до праці?

Боббі м’яв кільця платинового годинникового ланцюжка, звісивши голову.

– Ви маєте рацію, декане Вітлі. Думаю, що саме новизна спершу наснажувала мене.

– Так, але гляньте сюди! – Декан перевернув аркуш з табелями і підіпхнув його до протилежного кінця столу. – Просто простежте за цим рядком від першого дня до канікул на День подяки. Там немає жодного прогулу! Ви не прогуляли й одного заняття!.. Дійдіть до кінця і подивіться, скільки навчальних балів ви втратили!.. Що сталося на День подяки чи приблизно в той час?… Можливо, ви потребуєте лікування – хай яка буде причина. Ви подаєте надто багато надій, і ми хочемо вас врятувати, якщо це ще можливо!

– Я просто втомився. Надто марудна ця справа.

– Вона не була марудною раніше!

– Думаю, що приблизно в той час я почав помічати це.

– Чи думали ви колись покинути навчання?

– О, ні сер! Цього я не зможу!

– Чому ж? Ви ж не прагнете стати звичайною посередністю, чи не так?

– Думаю, що мені доведеться вдовольнитися цим. У мене ж буде чимале товариство?

Декан покрутив у руках ніж для паперу і, спохмурнівши, позирнув презирливо.

– Як неймовірно прикро!.. Безумовно, цілковито звіритися ви мені не схочете, як і дати змогу допомогти вам?

Боббі підсів на краєчок крісла і взяв капелюха.

– Ви ніяк не зможете допомогти. Дякую за небайдужість. Я спробую виправитися.

* * *

На вхідних східцях він зустрів Досона, медика-першокурсника, з яким був лише ледь знайомий. Досон був сухолицим, глибокооким, обшарпаним хлопцем, який відчайдушно намагався не відставати. Трішки старший від пересічного студента, він стикався з тим, що від нього вимагали більшого, ніж він був здатен. Не так вже й рідко його глузливо ганили наставники, які наче тішилися з того, як здригається він від їхніх сатиричних шпильок.

Питання, яке провалили двоє чи троє, підкидали йому, наприклад, таким чином: "І, звісно ж, ви також цього не знаєте, містере Досон?" І в семи випадках з дев’яти він не знав. Час від часу Боббі проймало співчуття до нього. Що вони хотіли від бідного малого?… Змусити стрибнути з моста у воду?

– Привіт, Мерріку!.. Гостював у декана?

– О так, – весело відказав Боббі. – Але пригощали мене не тим, що ти, напевне, подумав. Бачиш, ми з деканом часто зустрічаємося, щоби пограти в крибідж. Він добрий гравець. Думаю, що ти саме зібрався до нього на горнятко чаю?

Досон потемнів.

– Ні… Я тільки скажу йому що з мене досить і що всі вони можуть іти до дідька!

– То буде величезна помилка Досоне. – Боббі раптом заговорив менторським тоном. – Вони можуть піти – але де опинишся ти? Бачиш, мій сину, щоразу, коли ти посилаєш до дідька людину, з якою пов’язаний особисто, то вона забирає частинку тебе з собою. І тоді, одного гарного дня, коли справи в тебе будуть незмірно кращі, і тобі схочеться зібрати всі ці уламки особистости задля якоїсь шляхетної мети, тобі бракуватиме чималої частини себе – і доведеться йти до дідька по неї.

– Ну то й що? Захотілося посміятися з мене? Якщо так, то мовчи! Зараз мені не до того… Я на краю прірви… вибач що плачу в тебе на грудях!

– Чому б нам не перекусити разом? – запропонував Боббі, сам вражений такою гостинною пропозицією цьому понурому голодранцю. – Тобі ж треба побачити його тільки заради того, щоб послати його до дідька. Відклади цю справу на завтра. Думаю, він не буде проти.

Скривлено посміхнувшись на доводи Боббі, Довсон погодився.

– Чи хочеш скинути камінь з грудей? – запитав господар столу, після того як принесли замовлення. – Може, ти схочеш заспівати кілька куплетів зі свого гимну ненависти. Якщо так, то гайда – і я підспіваю тобі, коли спаде на думку оригінальне прокляття.

– Дякую Мерріку. Ти гарний хлопець. Мабуть, мені буде корисно звільнитися від того, що накипіло в душі. Я розповім тобі дещо. Завжди хотів стати хірургом… белькотів про це ще з малечого віку і ніколи й не думав про щось инше… вважав це своїм покликанням, наче послушник, якого висвячують в духовний сан!.. Після коледжу я три роки намагався нашкребти досить коштів, щоб вчитися далі. Зневірився; покинув науку; закохався; одружився. Дівчина оживила в мені стару надію… Ми працювали, як воли – обоє; вона в офісі, я продавав облігації… Тому ми приїхали минулого вересня… Вона знайшла роботу… З’явилася дитинка… багато витрат. Життя виявилося дорожчим, ніж ми вважали… Я почав підробляти ночами в кегельбані… ставив кеглі для новаків, які вони збивали по одній за раз. Як це впливає на комплекс неповноцінности?

– Ну, звісно, це не доведе людину до стану галюцинаційної всемогутності; поза всяким сумнівом!

– Волохата гусінь!.. Ось до якого стану мене довели! Не дивно, що я був неуком!.. А тепер – наче й цього ще мало… Але – хай йому біс – яка користь з того, що ми говоримо про це?

– Розповідай далі! – наказав Боббі. – Навіщо було починати? Дійдімо до кінця. Ти був неуком і гусінню – а тепер знову став чимось иншим?… Що трапилося нещодавно?

– Моя жінка недужа. Ні – нічого важкого. Просто знеможена, недогодована і невротична; каже, що вона тягар для мене і бажає померти. Вона роздумує про це. Я побоююся повертатися додому через страх дізнатися, що вона уб’є себе!

– Їй треба поїхати до села улітку, – порадив Боббі. – Свіже повітря, добре молоко, сонячне проміння.

– Міг би ще порадити поїхати до Європи, – пробурмотів Досон. – Ми без гроша.

– Чи немає вона родичів, до яких могла би поїхати на літо?

– Нікого… Крім скупого старого вітчима, який прогнав її, коли вона вийшла за мене. Він вибрав для неї вайла з околиці… Моя матір – удова і живе з сестрою на півночі. Вони також бідні і мешкають у тисняві.

– А що скажеш про невелику позику? Ти ж не завжди будеш голий і босий. Думаю, майже кожен вважав би це безпечною інвестицією.

– Я не знаю нікого, хто запропонував би мені щось подібне.

Гість Боббі сердито їв. Його рука тремтіла, коли він різав м’ясо.

– Я маю трохи грошей, що лежать без діла.

Досон похитав головою.

– Ні! Бога ради, я не розповідав тобі свою історію, щоб випросити в тебе копійку. Ти, мабуть, як і решта студентів-медиків – ледве зводиш кінці з кінцями… Але все одно дякую, старий… Це дуже щедро… Ні, я такий кину науку і знайду собі роботу!

– Ти не розумієш мене, Досоне. Я ж не пропоную тобі вартість тижневих витрат на харчі. Я хотів би, скажімо, позичити тобі п’ять тисяч доларів.

Перед ним стояв хлопець, що прийняв його як друга в біді. … Однак, нічого в цьому дивного. Досон не знав просвітку у роботі; сторонився усіх инших. Він цілком міг би й не чути, що в класі є заможний студент… І не він наполягав на цій розмові.

– Ти серйозно?

– Авжеж!.. Ти ж не думаєш, що я жартуватиму з тобою, коли ідеться про п’ять тисяч доларів?

Боббі ніколи би не запідозрив, що в цього хлопця прокинеться стільки енергії та невимушеної дотепности. У нього виросли крила, наче хтось вчинив над ним чудо.

– Мерріку, – мовив він урочисто, коли вони вийшли на вулицю. – Нині ти майже врятував кілька життів!.. Не будеш заперечувати, якщо я побіжу додому?… Просто мушу розповісти їй!.. І ще – не хотів би ти піти зі мною?

* * *

То була занедбана пара кімнат на третьому поверсі нікчемною багатоквартирного будинку на північ від великого шпиталю, засипаних мотлохом – через намагання зробити з цього тісного житла спальню, вітальню, дитячу кімнату і кухню водночас.

У Меріон Досон не знайшлося перепрошень за зовнішній вигляд її оселі. Цим вона сподобалася Боббі. Він миттєво захопився цією блідою, рудоволосою, кароокою молодицею, яка по-чоловічому потисла йому руку і поставила стільця без метушні чи ніяковости. Відразу ж принесли на оглядини маля, яке привітало гостя великими, блимливими очима, дивовижно подібними до батькових. Не маючи досвіду спілкування з немовлятами, Боббі розглядав його з таким самим поважним інтересом, який було уділено йому. Меріон засміялася.

– Так ви з ним не зазнайомитеся, – вигукнула вона. – Треба пошипіти на нього абощо! Він цього, знаєте, чекає. Він і не подумає зробити вам капость, пошипівши на вас; однак жахливо розчарується, якщо ви не потішите його якимось ідіотичними звуками.

Боббі знав, що йому сподобається ця дівчина.

– Меріон, – заговорив Досон тремтячим голосом, – містер Меррік хоче позичити нам трохи грошей. Він каже, що ми заслуговуємо на довіру. Я не певен щодо себе; але знаю, що на тебе можна покластися.

Жартівлива міна спала з її лиця, і вона довго дивилася на свого гостя, прагнучи усвідомити важливість того, що повідомив чоловік; а тоді мовила зі щирим серцем:

– Отже – після усього пережитого – Джек нарешті дістане свій шанс! – Вона поклала руку на його плече. – Бідний!.. Як же то було довго – як важко!

Вона простягла ліву руку до Боббі і вдячно стисла її пальцями.

– Який же ви добрий! – промовила вона.

– О, у кожного свої клопоти, – пробубнів Боббі, сподіваючись, що не дійде до бурхливих проявів сентиментальности. – Найменший клопіт у світі – це брак грошей.

– Якщо їх маєш, – пирснув Досон.

* * *

Того дня Боббі спізнився в невеликий амфітеатр хірургічної клініки. Операція виявилася винятково цікавою. Він мимоволі нахилився далеко уперед. Тієї ночі він майже тішився читанням Брилла. Перш ніж лягти спати о першій, він написав Ненсі Ешфорд, яка вже чекала його листа багато тижнів.

"Сьогодні я з великим зацікавленням побував в гостях у Досонів – молодого студента-медика і його дружини…" – починалася його друга сторінка; але, поглянувши критично на слова, він зім’яв сторінку і почав нову, де згадок про Досонів уже не було.

"Ти вже розшифрував журнал до кінця?"

Він відіслав його назад з короткою запискою, що не має охоти більше завдавати собі клопоту з ним. … Він не належав до штибу людей, які могли би визнавати подібну філософію з надією на втіху чи вигоду, і насправді не личить читати його з самої цікавости – особливо, після прохання доктора Гадсона зупинитися, коли особистий інтерес читача ослабне.

"Можливо, ви розповісте мені, принаймні загальними фразами, що врешті сталося, коли закінчите читання. Я дізнався, читаючи про випадки незвичайної одержимости, що виняткова схильність до містицизму инколи проявляється серед вкрай матеріялістичних людей, які поводяться цілковито инакше практично в усьому иншому, що стосується до їхніх інтересів. Наважуся заявити, що доктор Гадсон був типовим прикладом".

За два дні він одержав відповідь.

"Місіс Гадсон вже отримала щоденника, разом з усіма иншими речами, які ми зберегли для неї в кабінеті. Сумніваюся, що вона докладала хоч якихось зусиль, щоб довідатися його зміст. Можливо, що вона навіть не розпакувала коробки, куди ми поклали його. У будь-якому разі вона нічого не питала мене, а це обов’язково мало би статися, якби шифр спантеличив її… Не сумніваюся в тому, що вона поверне тобі записника, якщо ти знову зацікавишся ним.

Так, я розшифрувала решту. Дивовижний щоденник!.. Якби з нього зробити книжку, то вона розійдеться стотисячним накладом! Звісно, люди вважатимуть її цілковито безглуздою; однак читатимуть її – і щиросердо бажатимуть, щоб вона виявилася правдою. Маю підозру, що тайкома вони влаштовуватимуть експерименти самі, навіть якщо й хихотітимуть, обговорюючи цю теорію зі своїми друзями.

Хотіла би я розповісти тобі… ти знаєш, чому не можу… про разючий досвід, який мала нещодавно сама… Це все правда, Боббі. Таким способом можна дістати те, чого хочеш, якщо твоє бажання сприяє розширенню твоєї особистости в позитивному служінні. Я навіть отримую листи, які не приходили так довго, що вже й запитуєш себе, чи тебе, бува, не забули. Хіба це не безглуздо?"

Це виглядало безглуздо.

"Шкода, – роздумував Боббі, складаючи листа. – У Ненсі така своєрідна душа. Тепер вона молотиме дурниці решту життя. Радий, що облишив цю жахливу дурість, перш ніж вона заразила мене!"

Він гірко посміхнувся з пропозиції Ненсі попросити журнал у місіс Гадсон… На свій короткий покаянний лист, датований першим грудня, він так і не одержав відповіді. Хоча перші два тижні, як тінь, ходив за листоношею.

* * *

У неділю вранці, коли молода місіс Досон з дитиною вирушали до села, Боббі, після численних наполягань, долучився до товариства.

Вони обрали собі тихий будиночок, власницею якого була вдова середніх літ, за кілька сотень ярдів від тінистого берега озера Плезант-Лейк – година залізницею на північ.

Позбувшись тривалої тривоги, Джек Досон позбувся блідости на обличчі. Хода його була пружною; плечі вирівнялися. Щодо Меріон, то вона сяяла.

З цієї нагоди вони влаштували пікнік, і їли свій обід на березі озера – Джек молодший зостався під опікою місіс Плімптон, яка, побувши трохи з ним наодинці, вирішила, що йому стане у великій пригоді старомодне колисання і кілька євангельських пісень.

– Ні! тільки не про це! – оголосила Меріон, виклавши вміст свого кошика. – Ви два старі ескулапи маєте безліч можливостей балакати про хворі тельбухи цілісінький тиждень. І мене нудить, коли доводиться їсти страви з операційного столу.

Очевидно, що вони не знали нічого про багатство Боббі, перш ніж він зацікавився ними. І, безсумнівно, знали тепер. Але ставлення Досонів до нього не змінилося. У ньому не було й сліду боязні чи улесливости. Яка шляхетність! Він хотів би мати точнісінько таку сестру, як Меріон Досон.

Приятелі сіли на пізній післяобідній поїзд до міста, розлучившись на станції.

Прощавай, Боббі, – сказав Досон. – Дуже дякую, що прийшов. Бувай здоровий. Радий, що справи в тебе повернули на краще. Ти подарував мені нову надію!

– Це добре для нас обох, – відповів Боббі.

* * *

Того вечора він зробив те, на що зважився напередодні. Видається, що Рандольф зміг отримати всю бажану інформацію з однієї важливої сторінки в галилейській розповіді про чоловіка, який, очевидно, знав принципи, обов’язкові для розширення особистости. Боббі вважав, що цілком здатний повторити дослідження, яке здійснив Рандольф.

У нього ніколи не було примірника Біблії. Учора він придбав Новий Завіт. Продавець запропонував йому досить широкий асортимент. Боббі вибрав примірник, що більше нагадував звичайну світську книгу, ніж чорні Біблії в м’якій шкіряній оправі. Його вибір ґрунтувався на бажанні поставитися до неї так, як до будь-якої иншої книги.

Він довго гортав сторінки вперед і назад, поки не натрапив на ту особливу тезу, яку скульптор вважав настільки важливою для пошуків динамічної особистости. Він прочитав її з таким зосередженням, наче вивчав мапу незнайомої країни, якою мав подорожувати.

Характерна красномовність стилю заінтригувала його, пробудивши в ньому цікавість. Він читав далі й далі, поки минала ніч, не відчуваючи втоми. Невелика книга вразила його. Якщо раніше він і згадував про неї, то вважав цей давній документ мішаниною заколисливих загальників, яка плаває у водах юдейських забобонів, і яку простодушні люди приймають як панацею від усіх своїх дріб’язкових клопотів, дурман, що заглушує бажання, які вони могли би сповнити.

Невдовзі йому стало очевидно, що це одна з найбільш захопливих книг, яку він будь-коли читав. І вона не тільки позбавлена нудьги, яку він приписував їй; але й повсякчас натякає на нові тайни – тайни, сповнені величезної енергії, яку здатна черпати будь-яка людина з досить здоровим глуздом, щоб прийняти той факт, як будь-яку иншу наукову гіпотезу, і надати йому таку ж вагомість, таку ж здатність бути доведеним практично, як це відбувається в хімічній чи фізичній лабораторії.

Було дивовижно відчувати, що він тримає в руках справжній підручник з розширення і розвитку людської особистости. Дивовижно, що люди тільки й думали про те, як покласти її на ноти і виспівувати, видовживши обличчя, побожним речитативом! Яка чудасія! І який жаль! То не було лібрето для великої опери чи епічний матеріял для створення сентиментальних пісень! То була глибока, наукова праця! Сам акт співу був доказом незнання того, про що йде мова!

* * *

Одне з найважливіших відкриттів Мерріка того вечора полягало в тому, що на відміну від звичайної наукової дисертації, яка була би доступна тільки для вишколеного розуму, у книзі вистачало простих порад, які вкрай корисні для найменш витончених умів. То не був трактат, призначений для високих інтелектуалів. Однак легко було помітити, що потенційна авдиторія книги виразно поділена на групи. З щонайповнішою об’єктивністю галилеянин встановив три типи загальних здібностей, що відносяться одна до одної як 5:2:1. Він цілковито щиро казав своїм учням, наче на інтенсивному семінарському занятті, що є певні таємниці, які він може і хоче розповісти їм, однак не має наміру обговорювати їх перед простим народом, тому що більшість людей не здатна зрозуміти їх.

Також його незвичайно зацікавило те, що в численних випадках галилеянин, прислужившись комусь, просив особливої милости нікому не розповідати про це.

– Перевіряв на практиці власні теорії, авжеж!

З його розповіді було ясно, що люди з різних причин цікавилися цією дивною, непоясненною силою. Хтось бачив незвичайну її могутність і красу в руках другого і вирішував сам здобути її, навіть втративши останню копійку. Ця тема була мальовниче зображена у притчі про чоловіка, який побачив перлину в руках иншого і продав усе своє майно, аби придбати її. І далі стверджувалося, що чоловік натрапив на цю неймовірну річ цілком випадково. Була історія про мандрівника, який, скоротивши дорогу через поле, натрапив на скриню зі скарбом. Книга не згадує, що було в тій скрині. Вона просто повідомляє, що мандрівник завершив подорож, повернувся додому, продав усе майно, повернувся і купив те поле.

Але ніщо не вразило Боббі сильніше, ніж повсякчасна порада сміливо ставитися до життя. Усе, що людина насправді хоче, вона зможе одержати, якщо досить довго стукатиме у двері, що заступають їй шлях. І якщо не одержить, то означає лише, що вона не хотіла цього досить сильно! І хай як очевидно марним видається це стукання, кожен, хто бажає чогось досить щиро, зможе відчинити будь-які двері!

– Треба спершу розбити пальці до крові, – роздумував Боббі, – перш ніж зможеш сказати, що спробував і не отримав нічого!

Притча, що супроводжувала таку пораду, розповідала про бідну вдову, позбавлену будь-якого впливу, яка вимагала справедливости від багача. Суддя був страшним негідником. Жінка не мала захисника, друзів і суду; але вона приходила раз-у-раз, поки не довела суддю до знемоги.

Він дедалі впевненіше сповнювався настроєм чоловіка, який запропонував принципи того, що називав достатком життя, особливо вражаючись його спокоєм і відвагою.

* * *

Зрештою він закрив книгу і заплющив очі. Він не прагнув свідомо сформулювати чітке прохання. Якби хтось сказав, що то була молитва, він би нестямився від подиву. Це було прагнення сконструювати ментальний образ людини того типу, що могла би запропонувати таку філософію.

І те, що сталося з ним далі, не вимагало жодної иншої спонуки.

Коли він спробував проаналізувати це згодом, то відчуття, яке пройняло його – найбільш яскравий і живий досвід у його житті – було таким, наче пара великих двійчатих дверей, десь у далекому темному коридорі його розуму – у серці – у душі – десь глибоко в нутрі – тихо розчинилися, осяявши м’яким, мерехтливим світлом дах, стіни і кам’яну підлогу довгого переходу. Стіни були покриті мапами, графіками, діяграмами, зброєю, блискучими інструментами і приладдям у скляних ящиках.

То було короткочасне видіння. Двері прочинилися, але лиш трішки. Вони хутко зачинилися знову, і коридор вкрила така темінь, що ніхто би й не сказав, що він був там колись.

Устаючи, в недомислі, він помітив дивне відчуття бурливої радости. Чи то був сон? Навряд.

Він устав і, ошелешений, ходив по кімнаті, намагаючись якомога повніше відтворити цю миттєву ілюзію.

– Двері!.. Світло за дверима!.. Світло ллється крізь них!.. Цікаво, чи коридор завжди був там – чекаючи на моє відкриття! Можливо, я зможу зробити так, щоби двері відчинилися ширше… Мушу!.. Гаразд, одне знаю напевне: я це бачив! Воно там! Воно справжнє!.. Можливо, я ніколи не дійду досить далеко – але – цього можна досягти… Рандольф не був таким божевільним, як я думав!

* * *

Наступного ранку, вирушаючи до кабінету декана, щоб домовитися про літні курси через термінове прохання старого Ніколаса перервати навчання до вересня і повернутися до Виндимера, він отримав звістку від Ненсі Ешфорд.

"Мабуть, ти прочитаєш про це в газетах, але для певности я все ж розповім тобі, знаючи, що це тебе зацікавить. У п’ятницю ввечері Джойс Гадсон і Том Мастерсон майнули в Толедо й побралися. Місіс Гадсон вже десятого числа в суботу має відплисти до Європи. Вона саме подзвонила мені, щоб повідомити про свої плани. Левіятан… Я думала, що ти хотів би це знати".

Цілий день він на перервах обмірковував, чи варто відсилати квіти на корабель, і відмовився від цієї ідеї. Мабуть, вона вважатиме це нахабством. Ні, дороги назад уже немає. Тепер у нього зосталося лише чимраз більше зацікавлення своєю працею, до якої він взявся з новим ентузіязмом.

XII

Була дев’ята година ранку – на початку вересня.

Останні літні мандрівці пішли, неохоче покидаючи величаву красу і обіцяючи невдовзі повернутися… З оберемками квітів у руках, що їх зірвали в саду і ласкаво подарували їм довголітні слуги, щиро засмучені їхнім відбуттям, вони посувалися на ковзких кріслах готельного автобуса, звільняючи місце для запізнілих, що поспіхом верталися назад, після того як ще раз ходили дивитися на голубу затоку з-під стіни тераси. Вони рушать униз до Белладжо, перетнуть затоку дорогою до Менаджо і сядуть на смішний маленький фунікулер понад горою, прямуючи на захід – і врешті додому.

Цього ранку в готелі "Вілла Сербелоні" було дуже тихо. Не те що в будь-яку иншу пору це місце було надто гамірне, навіть переповнене гістьми, яких прийняти могло б не так вже й багато. Щось особливе було в невимовному спокої старої садиби, що спонукає до неквапливости; пом’якшує голос і затьмарює зір.

Його атмосфера видавалася на диво заспокійливою, сповнюючи всю місцевість незвичайним присмаком нереальности. З’являлося відчуття, наче ви мандруєте картинами Коро. Мінливі тіні хмар на горах і затоці, чий рух збігався з теплими поривами осіннього бризу, витівали непоясненні штуки зі сприйняттям відстані й часу. Ніхто ніколи не знав, який день це був: вівторок чи четвер – і не дуже й хотів.

Хтось оголосив, що краєвид наче вкрився поволокою… зробився невиразним. Не було гострих, кінчастих обрисів, ані на пурпурних пагорбах, ані в лазурному озері внизу. Навіть сама галька на в'їзному шляху була нереальною, кожен кругляк огорнутий мініатюрним, мерехтливим ореолом блідого опалу… Кожна лоза, всіяна рівними кетягами, що звисали з шпалер, манячи до відпочинку мандрівників, була оточена бурштиновим німбом, що неначе випромінював якесь внутрішнє світло… Чудове місце для мрійництва.

Однак щоб належно оцінити його, гість мусив принести в невелику альтанку спокійний, ясний розум, бо инакше предковічний затишок цієї місцини тільки би підкреслив внутрішнє сум’яття… Якщо ви не сповнитеся миром тут, то вас, мабуть, огорне така самотність і пригнічення, які не здатна навіяти навіть пустеля.

Альтанка була майже безлюдна. Якби не літня англійська пара за останнім столом у ряду навпроти низької уступчастої стіни, що, поглинута читанням листів, час від часу попивала з горнят каву, Гелен Гадсон зосталася б цілковито сама. Вона була така самотня, що з приязною турботою спостерігала за витівками нахабної бджоли, яка зважилася оскаржити її право на баночку меду.

Мабуть, що ніхто не знатиме напевне, де саме розташоване друге за красою місце у світі. Ла Джолла?… Лейк-Луїс?… Шосе на ріці Колумбія?… Роял-Джордж? Великий Каньйон?

Три роки проживши за кордоном, Гелен присягала на вірність і Великому каналу під повним місяцем, і Верхній гірській дорозі, і Амальфійському шляху, і ріці Неккар, що виднілася крізь верхів’я дерев з осипаних балконів Гайдельберзького замку.

Але ніколи не закрадався в її душу сумнів щодо найпрекраснішого краєвиду у світі. Вона споглядала його – озеро Комо – з невеликої альтанки, прилеглої зі сходу до Вілли Сербелоні, на гребені пагорба, що височіє над Беладжо… але нині погляд Гелен не спинявся там надовго; бо її очі мали вдосталь роботи.

* * *

Ранкова пошта, по суті, підтвердила певні тривожні здогади. Тепер вона вже знала майже напевно, що Монті маніпулював її маєтком з серйозними втратами для неї. Як захистити себе від важкого горя – якщо це горе вже не спіткало її остаточно – не накликавши публічної ганьби на свою сім’ю – ця проблема видавалася надто хитромудрою, щоб впоратися з нею.

Ще жодного разу, відколи вона передала всі свої справи Монті після його нових умовлянь рік тому, переслані їй гроші не відповідали її сподіванням.

Коли в січні він написав, що Північно-західний мідетопний завод перебуває у стадії "реорганізації", яка тимчасово знижує його ціну і зменшує дивіденди, вона була схильна – хоча й з недомислом – вірити в правдивість його слів. Вона не вдавала, що розуміє це пояснення, надане з безміром головоломних обставин, сформульованих цілковито незрозумілим жаргоном. Ситуація була тривожна й неприємна, але вона спробувала повірити в те, що сказав Монті. Поряд не було людини, яка могла б їй щось підказати; вона не могла і не сміла будь у кого просити поради листом. Вона зробила Монті своїм бізнесовим агентом з повною владою повірника. Він міг робити з нею все, що йому заманеться. І це тривожило найбільше.

У середині липня він широкомовно описав свій великий жаль і прикрість, що фінансове становище Північно-західного мідетопного вельми повільно відновлюється; там досі панує безлад через "реорганізаційні" труднощі, проблеми з "рефінансуванням" і "виснажливі зволікання через безглузді позови" – Монті мав незвичайний дар багатослівної невизначености. Одне слово, Північно-західний мідетопний повідомив своїх акціонерів, що за піврічний звітний період не було задекларовано жодних дивідендів. Йому було невимовно шкода… однак, звісно, це не його вина.

Приголомшена розумінням того, що вона опинилася сама в чужій країні без прибутку і будь-якої певности, що його буде відновлено, вона цілісінький день непокоїлася тим, як діяти далі в цьому неприємному становищі.

Їй спало на думку, що можна було б позбутися активів у Брайтвуді. Вона розуміла, що успадковані акції в шпиталі не мають ринкової цінності. То не були звичайні комерційні чи промислові цінні папери. Прибуток був малий і непевний; самі акції коштували тільки те, що якийсь покупець-філантроп забажав би заплатити за них.

Навіть більше, вони будили в ній сентиментальні почуття. За жодних инших обставин, позбавлених нагальної потреби, вона би ніколи не згодилася розлучитися з ними. Сентименти сентиментами, але треба якось жити. Її фінансове становище важке.

Після місяця переживань вона написала Ненсі Ешфорд. Відкинувши, після деяких роздумів, думку переповісти реальний стан своїх справ, вона вирішила обмежитися питанням, чи немає, бува, змоги перевести свої акції в готівку, як тільки знайдеться покупець. Безсумнівно, місіс Ешфорд буде здивована й розчарована, але їй доведеться лише здогадуватися. Справжньої причини розголошувати не можна.

* * *

– Поглянь, навіщо їй це потрібно? – промовила Ненсі до доктора Мерріка, отримавши листа. Вона, безумовно, має з чого жити. … Прибуток з її Північно-західного мідетопного не може бути й на пенні меншим, ніж шість тисяч на рік. Привілейовані акції… Надійні, як золото. Як думаєш, хтось обманює її? Вона так мало знає про бізнес.

– Хто керує її справами, поки вона за кордоном?

– Ніхто – як мені відомо. У цьому бізнесі немає нічого складного. Пригадую, як вона говорила, що її брат – точніше кузен – допомагатиме їй складати звіт з податку на прибуток.

– Ви знаєте що-небудь про нього?

– Нічогісінько. … Чи міг би він орудувати її грошима?

– Малоймовірно… Та й навіщо? Хіба що вона дала йому карт-бланш на купівлю й продаж; але цього вона не зробить.

– Що мені відповісти їй, Боббі?

– Скільки коштують її брайтвудські акції?

– Оцінювати песимістично? – посміхнулася Ненсі.

– Ні, оптимістично! Як Мікабер!

– Приблизно двадцять тисяч, на мою думку. Хочете їх?

– Так… Повідомте, що уклали контракт на продаж її брайтвудських паперів на суму… двадцять п’ять тисяч доларів. … Скажіть їй, що покупець поділить сплату цієї суми на двадцять п’ять щомісячних платежів… Це захистить її від банкрутства за кордоном; а поки що…

– Так? … Поки що?

Доктор Меррік рушив до дверей.

– О, не знаю… Напевне… це її справа.

* * *

Знову Гелен узяла довгого листа, отриманого щойно від місіс Ешфорд з його рятівним долученням й обіцянкою того, що гроші приходитимуть і надалі. Однак тривожні думки не давали їй спокою. Вона урвала важливий зв’язок з найдорожчим, що плекав доктор Гадсон. Неначе поклала край тому, заради чого він жив.

У листі не було і сліду докору, прямого чи прихованого… Однак легко було помітити нотку тривоги.

"Сподіваюся, продаж брайтвудських акцій зовсім не означає, що ваші прибутки з инших джерел цілковито вичерпані… Чи не потрібне вам наше сприяння?"

Після короткого опису укладеної угоди й умов продажу Ненсі Ешфорд приготувала для неї попурі з місцевих новин… Ви би не впізнали Детройту!.. Нові клуби, нові театри, розкішні готелі, вишукані крамниці! Навіть шпиталь матиме новий відділ. Уже накреслено план.

"Тепер доктор Меррік з нами. Чи, скоріш за все, ви вже знали про це. Звісно, я в захваті від того, як хутко він прогресує, бо мене він завжди цікавив… Природно, що він має чималу перевагу над звичайним інтерном, оскільки, знаючи з першого дня своїх медичних студій, що обиратиме нейрохірургію, він потрапив сюди з більш спеціялізованими знаннями й досвідом, ніж будь-який инший молодий лікар, що долучився до нашої організації. … Доктор Пайл вже ставиться до нього шанобою, що тішить мене. (Доктор Пайл такий шпаркий з новаками)… Боббі дістав дозвіл опорядити власну лабораторію. Нам придався невеликий альков – можливо, ви пригадуєте – неподалік від головного солярію на верхньому поверсі. Ми розділили його. Якби ви тільки бачили, яку апаратуру він встановив. Думаю, що це більше хемічна, ніж фізична лабораторія… Склодувна майстерня! Кузня! Гамарня! Повно усіляких електричних пристроїв!.. Від нього не допросишся пояснень… Учора я побувала там і спитала його, чи він монтує новий радіоприймач, і він відповів: "Щось на кшталт того". … Але це нічого означає, хіба лиш те, що він не хоче, щоб йому надокучали.

О, я була в такому невимовному захваті, коли йому вручали диплом! Увесь цей час я покладала такі надії на нього… І коли настав той великий день… його ім’я одне з перших у церемонії (він не сказав і слова мені про те, що отримав другу відзнаку!) і я просто сиділа там і плакала, як безголова. … Його матір не могла прийти, а тому я була за його матір… І якби ви тільки бачили його діда! Гордий? Коли весь курс ішов через поміст по дипломи, старенький містер Меррік устав з крісла, намагаючись розмахувати хустинкою, поки хтось не посадив його, потягнувши за поли".

Аркуші тремтіли в руках Гелен, поки вона читала.

Останній рядок на тій сторінці – а то була восьма за ліком – було викреслено, однак ці слова ще можна було розгледіти:

"Молодий лікар, який одержав…"

Наступна сторінка була спершу пронумерована дванадцятою. Це число також було невдало витерте і переправлене на дев’ять.

Після довгих роздумів Ненсі Ешфорд опустила істотну частину свого листа.

* * *

– Ось чек на тисячу, – мовив Боббі Меррік, стоячи біля столу Ненсі.

– Дякую. Я саме скінчила до неї листа. Сьогодні відішлю його.

– Чудово!.. До речі… ви розповіли щось про Досонів?

– А чому би й ні? Хіба не треба було?

– Опустіть цю історію… не думаю, що вона сильно зацікавить її… і, крім того, є ще інші причини.

– Як хочете, – сказала Ненсі, поспіхом витягаючи сторінки, на яких було написано:

"…першу відзнаку, був найближчим другом доктора Мерріка… Дамон і Питіяс… Ось де описана така дружба! Вони разом працювали впродовж свого медичного курсу – однакова спеціяльність. За першу відзнаку тепер належить винагорода, яку спонсорує містер Овен Симмонс (Компанія "Симмонс турбайн") – рік у Відні, усі витрати, стипендія, щедра допомога і т. ин… Досони були тут минулого четверга – того дня, коли прийшов ваш лист. Вона їхала до Нью-Йорка, щоб провести свого чоловіка.

По суті, всі вони троє були як брати і сестра. Мимоволі я заздрила їм. Вони радилися тут, у моєму кабінеті, цілу годину, і коли вийшли, зустрівши мене в коридорі, містер Досон був дуже схвильований. Він видавався таким щасливим, коли я сказала: "Ви виглядаєте так, наче нині Різдво!" – "А чому би й ні?" – відповів він, сміючись. – "У мене все гаразд!" – "До Європи!" – "Авжеж!"

Вони мають милого хлопчика – якому буде чотири. Я ніколи не бачила дитини, так чудово вихованої. Доктор Меррік поїхав разом з ними до Нью-Йорка і привів з собою малого Джека, щоб той зачекав у Виндимері, поки повернеться місіс Досон. Гадаю, що старий містер Меррік тепер, саме в цю мить, веде поні, якого він купив для нього…"

* * *

А таким був лист від Джойс:

"Авжеж, люба, гадаю, що ти не будеш вдоволено казати: "Я ж тобі говорила". Бо инакше то би не була ти… Кожнісінького дня я картаю себе за те, як огидно використала тебе тієї зими, коли ти так відчайдушно прагнула захистити мене від самої себе.

Я не була справедлива з усіма упродовж тих днів. Навіть з нещасним Боббі. Я ніколи не казала тобі цього навпростець. У мене був такий намір; але, бачиш, я подзвонила йому наступного ранку і попросила прийти до мене. Я невиразно пригадувала, що він був… так би мовити, ласкавий зі мною напередодні увечері, і подумала, що ми зможемо відновити нашу дружбу. Він знайшов якусь відмовку. Я була скривджена й принижена. Я знала, що була якась причина відчуження між тобою й Боббі, бо – ти зможеш простити мені, люба? – я помітила листа, якого ти одержала від нього трохи згодом, і зазирнула туди. Він просив пробачення за те, що завдав тобі повно страждань. Я знаю, це означало, що всієї правди він тобі не розповів. Ти подумала, що він був на тій хмільній вечірці в Ґордонсі, і я просто змусила тебе так подумати – після того як він відмовився бачитися зі мною. Однак насправді він прийшов туди тверезий і пересварився з усіма, щоб вивести мене звідти, коли я була п’яна як ніч і не могла пригадати всіх тих подій майже три дні. Я знаю, що Боббі ніхто для тебе і ти зневажаєш його, але буде справедливо, коли ти знатимеш, чому саме він привіз мене додому тієї ночі в День подяки.

Ні, люба, краще не буде. І не буде ніколи. Томмі нічого з собою не вдіє. Однієї ночі він повертається додому п’яний, понурий і впертий; наступної – п’яний, дурний і сентиментальний; ще иншої – п’яний, допитливий і прискіпливий; а згодом – п’яний, злий і брутальний; але завжди п’яний. У цьому на нього можна покластися! Я ніколи не знаю, з яким настроєм прийде він – чи лаятиме мене за вигадану байдужість до нього і його роботи (він сам коло неї не упадає!) або надокучатиме удаванням любови, якої не відчуваємо ми обоє – однак я завжди можу бути певна одного: він буде п’яний!

Спершу він заявляв, що пише краще, коли захмелілий, і я повірила йому; я пила разом з ним – у будь-яку пору дня, усюди, де тільки можна, з усілякими людьми. Він сказав, що це допомагає йому вловити місцевий колорит для оповідань. Я повірила його слову. А згодом побачила, як пияцтво швидко підточує його. Журнал продавався гірше. Нам почали надсилати його речі – з короткими, обурливими записками. Я так не любила присікуватися до нього, але настав час, коли мусила повстати проти того, що він волочився з тією сороміцькою зграєю претендентів на літературний чи мистецький талант якогось штибу – майбутніх і колишніх!

Але тепер він сам-однісінький і не робить майже нічого. Дякувати Богові, нам не треба хвилюватися, звідки платити ренту чи де брати вечерю. Милий татко подбав про це. Поки будуть видобувати мідну руду на Верхньому півострові, ми з Томмі зможемо пережити життєві незгоди, хоча бізнес цей нецікавий і життя зовсім зійшло нінащо. Я покинула б його вже завтра, якби не відчувала, що на мені лежить певний обов’язок. Я настільки ж відповідальна за його звички, як і будь-хто инший. Що робили би ви на моєму місці?"

* * *

Отже, Північно-західний мідетопний не спіткало жодне лихо, бо в иншому разі Джойс мала би клопоти з дивідендами. Вона напише до Монті і вимагатиме відповіді на деякі серйозні питання. Чи Монті зголосився наглядати за її бізнесом з метою привласнення прибутку? Чому вона не попросила поради, перш ніж здаватися на його ласку? Надійних трастових компаній вистачає… Можливо, існує якесь пояснення. Так, він мусить дістати нагоду для нього… і дуже скоро! Вона напише вже сьогодні… Отже, він умить полонив Брайтвуд?… Склодувна майстерня!.. А навіщо?… що хірургія має спільного з дуттям скла?… Чому він не розповів правди про той епізод в Ґордонсі?… Вона була рада, що його лист з пробаченнями був надто розпливчастий, щоб Джойс усе зрозуміла…Бідна Джойс!

Зібравши пошту, вона устала зі столу, усміхнулася до старого Мартіно, коли той ввічливо відсунув її крісло, і повільно почвалала звивистою доріжкою. Яскрава парасолька не переймалася жодними тривогами, виграючи барвами на її лиці. Вона зійшла вузьким маршем сходів до наступного рівня гірської дороги, яка по спіралі здіймалася від села вгору; попрямувала граціозним її вигином до другого довгого маршу, який поступово розрісся до вулички, обступленої з обох боків мальовничими крамничками.

Учора вона пообіцяла собі, що цього ранку вирушить на екскурсію до Вілли Карлотти. Навскоси через затоку, на лісистому березі невимовної краси для туристів було відкрито дім чужоземного принца. Кілька скульптур Канови, рідкісні орхідеї, багате різноманіття екзотичних речей.… Вона мусить побачити їх. Як усі.

Її не обділили увагою, коли вона ступила в червоно-синій моторний човен з балдахином… Чимало помічників на невеликому причалі перед Віллою Карлоттою зголосилися допомогти їй висадитися на берег. Мініатюрну парасольку передали найближчому членові приймального комітету, путівник в шкіряній оправі – иншому, польовий бінокль на ремінці скинули з плеча; і, пошкодувавши розпачливим жестом, що в неї вже немає нічого, вона простягла обидві руки і дозволила парі заздрісників, які зосталися без обов’язків, допомогти їй перебратися через планшир.

З усмішкою зібравши свої пожитки, вона зійшла до великих металевих воріт, а через них – у прохолоду великої зали, де стеля, стіни, підлога були з білого мармуру.

Молода американка, приблизно її віку – можливо, трохи старша – сиділа на великій мармуровій лавці – єдине місце в кімнаті, де можна було сидіти – зосередивши свою увагу на уславлених Купідоні та Психеї. Вона черпурно виглядала у своєму сірому англійському костюмі й тісному сірому капелюшку, облямованому каштановими кучерями.

Вони зміряли одна одну коротким поглядом, кивнули, усміхнулися. Гелен сіла поряд з нею.

– Це найкращий його витвір, як гадаєте? – Наважилася урвати мовчанку дівчина в сірому.

– Вишуканий!

Авжеж, вона повинна знати, які саме речі вишукані, роздумувала Меріон. Те слово описувало і її саму… Десь поблизу вона сподівалася зустріти молоду жінку з синіми очима, довгими віями, синяво-чорним волоссям, мабуть, укладеним у так зване пишне каре, усмішкою, спокусливою, як у Мони Лізи, і голосом, що нагадує віолончель. ("Боббі – ради Бога! – запротестувала вона. – Ти певен, що це не арфа небесна? – "Ну, щось на взір того", – згодився він.)

– Що ще тут цікавого? – запитала вона після довгої мовчанки.

– Ніколи тут не була, – відповіла Гелен. – Думаю, що сади і якась заморська папороть. Ходімо подивимось? Ви одна, чи не так?

– Авжеж, сама і самотня.

Стукіт їхніх каблуків відлунював у просторому коридорі, поки вони шукали осіннього сонця. На терасі вони завагалися, розпитали доглядача і пішли широкою доріжкою на північ через декоративні сади, справжній витвір мистецтва.

– Ви приїхали з Беладжо?

– О так. Минулої ночі вона прибула з Лугано і зупинилася в невеликому сільському готелі… Думала, що буде тут, мабуть, з тиждень.

– Гм… тоді ви мусите переселитися нагору до Вілли Сербеллоні. Я була би така щаслива!

І скоро вони назвали себе, пуп’янок дружби розквітнув з бистротою, природною для зустрічі двох самотніх одноземців в чужому краї. Молода місіс відразу ж розповіла свою історію.

– Буде набагато краще, якщо йому не доведеться піклуватися про мене, поки не усталиться життя, – пояснила вона. – І, все одно, це моя перша подорож до Європи. Я хочу мандрувати, побувати в різних місцях.

– Дивно, що ви приїхали до Беладжо відразу з Парижа. Звісно, цьому я рада; але тут немає нічого, крім чудесного краєвиду… Люди так не роблять, чи не так? Вони їдуть… о, вони їдуть у всілякі шато або уздовж Рив'єри; Рим, Париж, Неаполь, Флоренція. Як сталося, що ви приїхали сюди?

– Я прочитала про це місце в книжці. Дуже давно… Завжди хотіла приїхати сюди!

Було цікаво шукати взаємні інтереси. Доктор Досон щойно закінчив Медичну школу в червні. Отримавши першу відзнаку, він потрапив до Відня. Нейрохірургія – це його спеціяльність… Гелен отримала листа, саме цього ранку, від друга з Детройту, який близько знав молодого лікаря, що одержав другу відзнаку на цьому курсі. Безсумнівно, що доктор Досон добре його знав.

– Меррік? – чоло Меріон зморщилося, поки вона пригадувала. – О так, серйозний хлопець, чи не так? Але ж ви ніколи не зустрічали його…

– Я його бачила… Думаю, що ви описали його… досить добре.

– Який милий грот!.. Ходімо вниз!

Вони зійшли у вкриту мохом, оброслу папороттю місцину і сіли на кругле кам’яне сидіння, повернувшись до ліпнини Пана на вишуканому постаменті.

– Чому ж він такий серйозний? – запитала Гелен. – Певно, що в нього все просто чудово!

– Думаєте, що він виглядає серйозним?… Невже? То найбільший шалапут, якого я тільки бачила!.. Серйозний?… З цією капосною посмішкою?

– О, ви маєте на увазі Пана!.. Він малий чортяка!

– А ви досі думали про молодого доктора Мерріка. – Меріон прикусила нижню губу, хитро усміхаючись, і таємниче приплющила одне око. – Можливо, що він взагалі ніколи не був серйозним. Це йому не потрібно. Страшенно багатий, чи не так?

Вони мандрували далі, час від часу натрапляючи на чарівні несподіванки – короткий марш збитих східців біля муру, покритого виткими трояндами, що спускалися до тінистої загати – невеличкої класичної альтанки, де плитняк був всипаний утеклим зжовтілим листям. Меріон дала волю своїй уяві, балакаючи про любовні романи й інтриги, які приховували ці безлюдні закамарки багато літ.

– Тепер він у Брайтвуді, – зауважила Гелен під час першого антракту в рапсодії своєї нової приятельки. – То шпиталь доктора Гадсона; а тому, природно, це мене цікавить.

– Так, звісно, – Маріон усміхнулася загадково.

Полудень вже давно минув. Невеликий човен, що привіз Гелен, був пришвартований до причалу. Їм допомогли сісти в нього. Вони обоє мовчали п’ять хвилин – Гелен вдивлялася в срібні брижі на тихій воді, а погляд Меріон був прикутий до прегарних терас і воріт вілли.

– Гадаю, – мовила Меріон мрійливо, – що це найчудовіше місце, яке я тільки бачила!

– Одного я не можу зрозуміти, – обличчя Гелен було втіленням недомислу. – Як вони могли допомагати одне одному – внутрішньо… Разом отримали відзнаку… мали однакову спеціялізацію… це також дуже обмежена царина!

Меріон обернулася, спостерігаючи за нею з ледь помітною усмішкою.

– Якби я знала, що знайду людину, яка так цікавиться ним, то обов’язково дослідила б це питання… Зазирнімо в ці цікаві крамнички, перш ніж підемо догори… Не хочете?

* * *

Коли Меріон Досон зайшла до своєї кімнати того вечора – вона переїхала нагору у віллу – багато тривожних думок роїлося в її голові. Щодо успіху цієї місії, то він був безперечний. Боббі послав її, щоб вона дізналася всю правду про фінансові труднощі Гелен, і підказала йому, як знайти спосіб їх виправити. Він признався їй, що його мотиви були, здебільшого, філантропічні. Якби доктор Гадсон жив, то вона не зазнала би цієї фінансової катастрофи; а за смерть доктора Гадсона частково відповідальний він. І тому зобов’язаний піклуватися про її гаразд.

– Певен, що немає якихось инших підстав, Боббі? – дражнила вона його.

– Хотів би я, щоб вони були – визнав він, – але це не так. Я вигнав цю думку геть з голови… Щиро кажучи… Вона на мене й дивитися не може!

Жіноча інтуїція вмить підказала їй, що Боббі зовсім неправильно оцінює ставлення Гелен Гадсон до нього… Як би вона могла втішити його, в імпресіоністичному стилі розповівши про нинішню бесіду. Але то буде нечесно. То ж кому присягне вона на вірність у цій справі? Досить того, що вона по-зрадницьки вивідала в Гелен інформацію про її труднощі з грошима – однак це врешті-решт піде їй на користь. Дізнавшись колись – якщо це колись і станеться – як звільнилася від фінансових проблем, вона не скаржитиметься на спосіб… Але вона ніколи не простить іншого, розголошеної таємниці про зацікавлення персоною Боббі… Справді, це вкрай неприємна річ – бути шпигуном.

Цілий день вони були разом, блукаючи туди і сюди кривими вуличками; о четвертій зі скрипінням волоклися догори у стародавньому фіякрі з високими, обкутими залізом колесами; о сьомій, неспішно вечеряли в альтанці – свідомі дружби, що приречена, відчували вони, бути вкрай цінною. Гелен наполягла, щоб вона узяла собі кімнату поряд, на південному боці, де великі вікна з балконом виглядали на затоку… Завтра вони снідатимуть рано, щоб встигнути на невеликий пароплав, коли той вирушить у свою першу денну подорож до Комо.

"Я би відмовилася від цієї місії вже сьогодні, – писала Меріон, – і відразу повернулася додому, якби не знала, що моя детективна робота буде корисною для неї. Вона страшенно самотня, неймовірно схвильована; і розповідатиме мені про це ще кілька днів. Її навіть не треба ні про що питати. Вона розповідає мені все з власної волі. Але, Боббі, мені так соромно за цей обман. Яке ж це миле створіння! Я не стрічала ще людини, з якою би заприязнилася так скоро. Будь ласка, подбай про те, щоб вона ніколи не дізналася про мою роль у цій справі. Не думаю, що вона зможе пробачити мені, дізнавшись, що я прагла дружби з деякою метою!"

* * *

Крамарі в невеличкому Беладжо скоро звикли до того, що дві незвичайно принадні молоді американки гуляють їхніми вуличками, а шкіпери прогулянкових човнів, які курсували озером Комо, гордилися з того, що ті частенько сідали до них на борт. Щоранку вони снідали в альтанці, щоранку гуляли, рукою до руки, серед доглянутих з любов’ю готельних садів.

У їхніх особистих історіях зосталося дуже мало невідомого їм обом. Їхні звіряння були ніжні, дівочі, щиросерді. То не була пересічна дружба. З першої миті вони відчули нездоланний потяг і не дбали про те, щоб зберігати стриманість, яку кожен природно відчуває до незнайомця.

Уранці того трагічного вівторка, який пригадуватимуть з мукою, вони ходили на прогулянку виснажливою гірською дорогою над Менаджо. Гелен розповіла правду про дилему, що постала перед нею через бізнесові зв’язки з Монті, і дістала настійну пораду зачекати трохи і не робити нічого до повернення в Штати, зважаючи на те, що прибуток їй поки що гарантовано… Відкривши душу до останку, вона вільно говорила про Боббі, і дрижання в її голосі розповіло все, про що вона вагалася зізнатися словами.

Після обіду почало дощити. Вони згодилися щодо сієсти і повернулися у свою кімнату. За годину Гелен, прокинувшись, вирішила написати кілька листів. Вона пригадала, що забула свій путівник в кімнаті Меріон. Тихо повернувши клямку і переконавшись, що двері не зачинено, вона навшпиньки перетнула кімнату, усміхнулася на заснуле обличчя на подушці і взяла свого "Бедекера" з письмового столу. Поряд з ним, обклеєний марками і готовий до надсилання, лежав грубий лист, адресований Доктору Роберту Мерріку, Брайтвудський шпиталь, Детройт, Мічиган, США.

Вона була ошелешена… немовби хтось ударив її в самісіньке серце. Майже не здатна дихати, вона наосліп намацала собі дорогу з кімнати, і так боялася збудити Меріон, що лишила двері відчиненими, не ризикуючи клацнути замком.

Дуже довго сиділа вона на краю ліжка, з похиленими плечима, поклавши нерухомі руки на коліна. Світ полетів шкереберть. Розпашіла, вона пригадувала речі, які шепотіла на вухо Меріон Досон – звіряння, які найдосконаліші тортури інквізиції не вирвали би з неї… І не було сумніву, що всі ці палкі зізнання було вилито на папір, щоби вдовольнити цікавість Боббі Мерріка. Тепер усе зрозуміло!.. Яким же дивним вони вважали цей збіг – вона і Меріон – що змогли зустрітися так випадково і знайшли найціннішу дружбу, якої ще не мали!.. От тобі і збіг обставин!

* * *

Меріон міцно спала до дев'ятої і прокинулася з неприємним відчуттям, що сталося щось прикре. Дощ лив, як з цебра. У кімнаті було темно. Дув сильний протяг. Двері були відчинені. Вона ясно пригадувала, що зачинила їх.

Зненацька Меріон зойкнула і схопилася за горло обома руками. Короткими, неспішними кроками вона підступила до столу. Путівник зник! Узявши його, Гелен мусила помітити листа. Вона впала на ліжко, плачучи від жалю.

За півгодини, навіжено вистукуючи пальцями по скронях, вона вирішила віднести листа Гелен і вблагати її прочитати його. Вона розповість їй усе і спробує пояснити, яка її участь у цій добродійній зраді.

Її серце шалено калатало, коли вона, з розпашілим лицем, тихо постукала у двері Гелен і не почула відповіді; натиснула на клямку, але двері виявилися зачиненими.

Повернувшись до своєї кімнати, вона ошатно вдягнулася і повільно зійшла гвинтовими сходами; обшукала вітальню, заглянула у їдальню; зрештою набралася відваги й підійшла до столика консьєржа.

– Місіс Гадсон сходила вниз? – спитала вона з пересохлим горлом.

– Вона пішла, пані… А ви не знали?

– Пішла?… Ви маєте на увазі, що пішла з готелю?

– Приблизно о четвертій, пані.

Але… куди?

– Вона не лишала адреси, пані. Сказала, що згодом пошле по свої валізи.

Меріон повільно обернулася і, наче мертва, відступила назад до підніжжя сходів; тоді, після певних вагань, знову підійшла до столика.

– Ви не перевірите, чи для мене немає листа?

Він слухняно перевірив кілька шухляд на стіні позаду себе і перегорнув пачку листів, шукаючи те, що жоден з них не сподівався знайти.

Цілу ніч лила злива, і Вілла Сербеллоні, якщо й не була найсамотнішим місцем у світі, все одно не відстала далеко за цією ознакою від Континентального готелю в Мілані.

XIII

Дівчина з рожевим волоссям, млосними віями, липкими від передозування туші, і негарними чорними кудлами над вухами, повідомляла містеру Бренту, що доктор Меррік у чекальні і бажає зустрітися з ним… Ні, він не сказав.

– Містер Брент одягається до сніданку і не може зійти, – промовила вона манірно, поклавши одну руку на слухавку. – Він каже, що ви можете розповісти йому телефоном все, що хочете. Просто зайдіть у кабінку номер два, будь ласка.

– Перекажіть йому, що я йду нагору.

Вона переказала його слова, поки високий юнак з плечима дискобола і конічною талією фехтувальника вистукував своїми тонкими, нетерплячими пальцями на високому бюрку перед комутатором.

– Він каже, що це незручно, – повідомила вона, очевидно не бажаючи повторювати відверту грубість.

– Який у нього номер кімнати? – запитав незворушно доктор Меррік.

– Триста сімдесят вісім; але зрозумійте, що він не хоче вас бачити.

– Ось, хлопче, – сказав він служці під ліктем, – відклади ці сумки і проведи мене до кімнати триста сімдесят вісім.

Містер Брент не одягався до сніданку. Він пакував валізу стільці, ліжко і стіл були встелені одягом, паперами, книжками, туалетним причандаллям і зім’ятою білизною. У кімнаті панував неймовірний безлад. З вельми насупленою міною він відчинив двері й оглянув свого гостя.

– Кажете, Меррік? Ніколи про вас не чув. Що вам треба? Він нахабно заступив двері своїм коротким, коренастим тулубом, поклавши руки на пояс.

– Запитайте мене, і я розповім, – тихо промовив Меррік.

Брент неохоче відступив.

– О, дуже добре, – буркнув він дражливо. – Але говоріть жваво. Бачите, що я заклопотаний… Ніби ж наказав їм унизу, щоб мене не турбували. Він зняв зі спинки крісла яскравий картатий піджак, дібраний до штанів, які були на ньому, і пожбурив його на ліжко.

– Сідайте, якщо бажаєте.

Молодий Меррік знехтував їдке запрошення і повідомив про причину свого приїзду.

– Я живу в Детройті і працюю в Брайтвудському шпиталі.

Обличчя Брента, бліде і заросле дводенною щетиною, пополотніло ще більше.

– Невже?

– Мабуть, ви пригадуєте, що Брайтвудський шпиталь здобув славу завдяки покійному чоловікові вашої сестри в перших – доктору Гадсону.

– Ну то й що? – гаркнув зневажливо Брент.

– Ми звернули увагу, приблизно тридцять днів тому, що місіс Гадсон – тепер вона в Італії, як вам відомо – мусила продати свої активи у шпиталі.

– А яке вам до цього з біса діло? – запитав Брент, войовниче наблизившись до Мерріка. – Ви ж просто лікар, чи не так? Чи не могла вона продати свої акції в шпиталі, якби захотіла, не порадившись з вами?

– Дійсно, – відповів Меррік, твердо вирішивши не втрачати влади над собою. – Вона не мала змоги звіритися мені, і не зробила цього. Але її гаразд нам не байдужий, і я думаю, що це питання, мабуть, було вирішене за вашої згоди. Ви керували її справами, чи не так?

– Так! І допомога мені не потрібна!

– Так сталося, що мені відомо про вашу діяльність. Саме про це я прийшов сюди поговорити.

– І чому ж вита раптом зацікавилися моєю сестрою? – глумився Брент. – Хочете накласти лапу на її гроші?

Він не знав, куди подіти руки.

– Раджу вам не надуживати надто моїм терпінням, Бренте.

– Коли у вас закінчиться терпіння, ідіть геть!.. Думаю, що ви бажаєте одружитися з моєю кузиною – але мусите переконатися спершу, що вона має досить капіталу, щоб утримувати вас!

– Поки що, – попередив Меррік, – ми не будемо говорити про місіс Гадсон. Побесідуємо про вас!.. А також про акції Північно-західного мідетопного!

– Що ти хочеш сказати, підлий, пронозливий шпигу?

– Я хочу сказати, що за останні дванадцять місяців ви втратили понад сто тисяч доларів на біржі і конях… Та остання велика афера на нафті – у травні, якщо не помиляюся? – цілковито знищила Північно-західний мідетопний!.. Я прийшов сюди, як доброзичливець місіс Гадсон, щоб дізнатися, до яких заходів ви пропонуєте вдатися з цього приводу.

Лице Брента змертвіло. Важкими кроками він підійшов до дверей і відчинив їх навстіж.

– А тепер – щоб і сліду твого тут не було! Або я викликаю детектива!

Меррік підійшов до неохайного столика і взявся за телефон.

– Я позбавлю вас від зайвого клопоту, – сказав він тихо, піднявши слухавку.

– Поклади негайно! – закричав Брент, грюкнувши дверима.

Меррік, посміхнувшись, послухався.

– Ви, Бренте, не спішите говорити з детективом. Однак вам доведеться поговорити зі мною! Ви хочете щиросердо зізнатися і розповісти мені все – чи мені доведеться переламати вас надвоє над цим столом? Я на це здатен, ви добре знаєте; і навіть маю таке бажання!

Засліплений люттю, Брент озвіріло махнув кулаком. Відступивши убік, щоб пропустити удар, Меррік, наче обценьками, схопив тремтяче зап’ястя лівою рукою. Другою він міцно схопив Брента за горло, штовхнув до столу і перехилив назад – а тоді ще далі, поки на його пурпуровій шиї не проступили надуті вени, й утруднене дихання не підказало, що настав час відпускати.

– Тепер поговоримо про справи?

Брент важко звівся на один лікоть, а його рука щось намацувала в шухляді столу.

– Кинь зброю! – Меррік натиснув на зап’ястя, поки пальці Брента не відпустили пістолет, що упав на підлогу. – Ідея зі стріляниною не мине тобі даремно.

І знову Адамове яблуко Брента і його околиці потрапили в такі кліщі, що від дихання зостався тільки стражденний тонкий свист.

Меррік нахилився і підняв зброю, розрядив, поклав у кишеню набої і зачекав, поки господар отямиться.

За кілька хвилин він стояв, незграбно розтираючи кулаками налиті кров’ю очі і обережно торкаючись шиї.

– Добре, захрипів він, – тепер, коли ти довів, що сильніший від мене, скажи, чого ти хочеш?

– Я не сильніший від тебе, Бренте. Твоя біда в тому, що ти кинувся на мене із заплющеними очима. Просто вирішив скористатися невеличким шансом, що удар якимось чином потрапить у ціль. І саме це, мабуть, головна причина твоїх нещасть, з усякого погляду. Заплющивши очі, ти гамселив щодуху, сподіваючись випадково кудись потрапити. А тоді ця запізніла ідея з пістолетом… Тепер би ти опинився в серйозній халепі, якби я дозволив вистрелити у себе. Любитель азартних ігор, он ти хто!

– Я волів би скористатися кріслом або ручкою!

– Це тільки підтверджує мої слова… І, якщо мова зайшла про крісло та ручку, то повзи до свого стола і сядь. Я хочу, щоб ти дещо написав для мене.

– Якщо ти думаєш, що зможеш вибити з мене зізнання, Мерріку, то гірко помиляєшся.

– Зізнання? Яка дурниця! У мене в кишені вистачить доказів, щоб посадити тебе на двадцять років. Я хочу, щоб ти написав листа своїй сестрі у перших. Я продиктую тобі його. І не роби помилок, бо я відсилатиму його сам.

Брент тяжко опустився за стіл і, змахнувши з нього сміття, узяв ручку.

Почни з адреси і твого звичайного привітання. Продовжуй так: з огляду на непевність твого прибутку з акцій Північно-західного мідетопного, я продав їх…

Шпурнувши ручку, Брент закричав:

– Ти усвідомлюєш, що цей лист я пишу з твого примусу?

– О так! Дійсно, ти пишеш його саме тому! Будь ласка, далі.

– Ти розумієш, що це означає?… Примушувати мене таке писати?

– Що ж?

– Ну, це… це…

– Придумаєш правильну назву, після того як я піду… Піднеси ручку! Ти зрозумів усе про Північно-західний мідетопний? Тепер пиши далі… Я придбав для вас його еквівалент в корпорації "Ексіон Моторз", привілейовані…

Брент завагався і зачудовано глянув угору.

– Не розумію!

– Це не має значення, – сухо відказав Меррік. – По суті, тобі немає до того діла. У цей момент ти просто виконуєш функцію мого клерка. Написавши цю цидулку, ти вже не виконуватимеш жодної ролі в бізнесових справах своєї сестри: …корпорація "Аксіон Моторз", привілейовані; п’ятсот акцій зареєстровано сьогодні по двісті шістдесят шість. Цей пакет утримує Трастовий відділ Четвертого державного банку Детройта, звідки до тебе регулярно надходитимуть дивіденди.

– Звідки я знаю, що це правда? – загарчав Брент.

– А тобі й не треба; бо, як я вже сказав, це не твоє діло. Уже написав? Тепер ще один уступ: "Нещодавно я дізнався, що важлива бізнесова справа терміново змушує мене вирушити до Буенос-Айреса…"

– Але … Я не збираюся до Буенос-Айреса!

– Ще й як!.. Відпливаєш у суботу… Ти саме пакуєш речі, щоб виїхати до Вашингтона, де отримаєш паспорт, про який я домовився для тебе. Звідти виїдеш до Нью-Йорка, де сядеш на корабель до Віґо. …А тепер до листа: "…Не знаю, скільки часу я буду там; тому я передаю всю відповідальність за твої справи Трастовому відділу Четвертого державного банку Детройта. Містер Т. П. Рендал підтвердить це і вже невдовзі надішле тобі короткий звіт про твої фінансові справи…" А тепер додай усі приємні люб’язності, які в тебе вистачить нахабства написати жінці, пограбованій з твоєї волі, і підпиши своїм ім’ям… А також адресу на конверті.

Поки писався лист, Меррік витяг портмоне, узяв квиток на пароплав і порахував дві тисячі доларів великими купюрами.

– Ось – показав він на них, коли Брент закінчив. – Це для тебе – і забирайся геть! І якщо тобі потрібна добра порада, я пропоную тобі відмовитися від намагань стати людиною, якою ти ніколи не будеш; знайди собі нові зв’язки; нових чесних друзів; солідну роботу; забудь старе – і будь людиною!

З перекривленим лицем Брент простягнув руку, наосліп намацуючи гроші. Меррік знехтував жест. Таке кіно не було йому до душі.

– Ти ж можеш виїхати з країни, чи не так?… Я домовився про все, і проблем з паспортом не буде, хіба що тебе шукатимуть за якийсь инший злочин. Певен, що тебе не зупинять?… Ти ж нікого більше не грабував, окрім своєї сестрички, чи не так?

– Ні! Ні! … Боже … яка я негідь! – упавши в крісло, Мотні обхопив скуйовджену голову руками.

– Ти не мусиш лишатися негіддю, Бренте… Почни нове життя! Чесне! Тобі це до снаги! Я вже йду. Якщо в тебе виникнуть проблеми з від’їздом, дзвони мені. Ось моя візитівка. І, гадаю, тобі не треба нагадувати, що місіс Гадсон ніколи не повинна дізнатися про нашу невеличку оборудку.

– Хочете сказати, – промовив Брент, підводячи спантеличений погляд, – що вона не повинна знати, звідки взялися ці гроші? Що ви сподіваєтеся з цього мати?

– Це моє діло!.. Ні, думаю, що скажу тобі… тільки щоби позбавити тебе гидкої підозри, що мій обов’язок перед нею може якимось чином знеславити її… Пригадуєш історію про смерть її чоловіка?

Брент кивнув.

– Пригадуєш, що було врятовано життя юнака, коли топився доктор Гадсон?

– Так, пригадую… якийсь багатий хлопчисько… О Боже, то був ти?

– Так! Того дня моє життя було врятоване завдяки пристрою, що міг би повернути життя доктору Гадсону, якби був під рукою. І якби Гадсон жив, то ти не розтринькав би гроші місіс Гадсон. Тепер розумієш?

– І чи ж не тому ти став лікарем?? – Спитав, вибалушивши очі, Брент.

– То була б дуже добра причина… але не про це мова. Я просто хотів, щоб ти знав природу мого зацікавлення твоєю сестрою… Мені цілковито байдужа твоя думка про мене, але я волію, щоб ти не вигадував про неї дурниць!

– Отже, ти подумав, що він повернув тобі життя – щось на взір того – і ти маєш добре прожити його; це так?

– Щось таке.

Брент довго дивився угору скляним поглядом, а тоді заговорив, наче не своїм голосом.

– Боже! Я ніколи не чув чогось подібного!.. А нині ти просто подарував мені нове життя! Якби я був такою ж людиною, як і ти, то, мабуть, мав би також вдіяти щось, чи не так?

– О… не обов’язково… Дуже довго я вирішував, чи повинен робити щось сам… Я був досить непростим хлопцем, Бренте. І уникнув би цієї долі, якби міг.

– Що ти маєш на увазі, непростим?… Ти ж нічого не крав, чи не так?

– Ніколи не мав такої потреби… Мав усе… Аж занадто!.. Зіпсував силу людей! Ти мав надто мало. Думаю, що саме цим, передусім, ми й відрізняємося.

– Як думаєш, я можу… якось віддячити за те, що ти зробив для мене?

– Мабуть. Якщо, звичайно, такі речі тебе цікавлять.

– Що, наприклад?

Меррік устав і взяв своє пальто.

– Тобі доведеться здогадатися самому.

– Я хотів би знати, – серйозно мовив Брент.

– Ти справді цього хочеш? – перепитав Меррік, поклавши обидві руки на плечі Монті і зазирнувши йому просто у вічі.

– Так, понад усе в житті!

Монті видалося, що його молодий атлетичний доброчинець ніколи не прокинеться з важкої задуми, яку нагнали на нього ці слова. Він стояв, обпершись на стіл, руки глибоко в кишенях, забувши про все, що діється навколо.

– У такому разі, – мовив він повільно, – думаю, що мушу допомогти тобі. Я не хочу! Але – існує невеличкий шанс, що… Отже! Поголися і одягнися ошатно. Я буду в чекальні, коли ти зійдеш униз. Ми пообідаємо, і я розповім тобі все. Решта залежить від тебе… Подряпини варто замастити йодом… Вибач, що поранив тебе.

* * *

У таксі вони поїхали до ресторану в центрі міста. Обідній час уже минув, і, сидячи за столиком у кутку, вони могли бути певні, що їх ніхто не потривожить. Діставши пораду забути про події останніх двох годин, Монті, знову певний себе, з пильною увагою слухав хазяїна столу. Якщо він і не був добрив ґрунтом для засівання нових ідей, то тільки через те, що йому бракувало плуга й борони.

– Хочу розповісти тобі дивну історію, Бренте, про скульптора на ім’я Рандольф. Мене не здивує, що вона видасться тобі неймовірною. Уперше почувши її, я думав те саме.

Розповідь тривала довго. Наїдки приносили і відносили. За годину Монті заговорив лише одного разу.

– Він зовсім втратив розум, як гадаєш?

Вони відсунули посуд з десертом і запалили сигари.

– Безумовно, – заговорив Мерірк, – якщо ти спробуєш експериментувати з розширенням особистости завдяки особистій пожертві, то мусиш приготуватися до невдач, розчарувань та инших неприємних речей. Часто зазнаватимеш безконечних клопотів і витрат заради людини, що врешті-решт виявиться паразитом і скнарою. Тобі будуть накидати себе, брехати тобі, брехати про тебе! Ти будеш натрапляти на вияви невдячности такі мерзенні, що запаморочиться голова! Але час від часу тобі вдасться досягти успіху… і коли це станеться, ти виявиш, що тебе винагороджено за всі попередні нещастя!

Він замовк і наче поринув у спогади.

– Напевне, ти запитуєш себе, – висловив здогад Монті, – чи марно витрачаєш на мене свій час гроші.

– Щодо грошей, то, боюся, то не була ніяка пожертва. Просто хотів тебе позбутися. Але… ти маєш рацію: я справді міркую, чи вартувало втаємничувати тебе в цю теорію проєкції особистости.

– Чи міг би я спитати ще про одне: якщо я сам спроможуся на добрі діла, це допоможе тобі здобути додаткову силу особистости для власних починань?

– О, безсумнівно!

– І, якщо коли-небудь виявиться, що ти посприяв мені на шляху догори – то всі твої пожертви заради мене виявляться цілковитою втратою?

Меррік, усміхаючись, заклопотано бавився попільничкою.

– О ні!.. Рандольф був трохи одержимий, ти знаєш. Міг зламати людям шию за те, що вони розповідали про його добрі діла. Наголошував на цьому значно більше, ніж треба… Гадсон обачно застерігав тих, хто приймав його пожертву, щоб вони помовчували про це, а також вдавався до будь-яких можливих гарантій, пов’язаних зі своїми інвестиціями, щоб утаїти їх; але я не вірю, що він не вважав свої діла вартими зусиль, якщо факти просочувалися… Найважливіша риса цього процесу така: якщо тобі вдасться розширити власну особистість, то моя частка винагороди буде рівно такою, наскільки я за неї відповідальний. У процесі розширення себе ти майже неодмінно допоможеш комусь иншому піднести себе. Він, своєю чергою, наснажить инших… Якщо тобі знайома хемія, то наочним прикладом може стати процес каталізу… Розширення особистости подібне до будь-яких инших капіталовкладень. Ця річ не вгаває! Начисляються складні відсотки. Якщо ти агент, що започаткував справу, то винагорода належатиме тобі… І вона тектиме широкою рікою, коли тебе вже давно оголосять мертвими. По суті, через п’ятдесят років після смерти, ти можеш сповнитися більшого життя, якщо зважати на енергію особистости, ніж тоді, коли начебто сягнув апогею своєї сили!

– Але, якщо така людина змарнує всі твої пожертви…

Меррік знизав плечима.

– У такому разі ти переконаєшся сам, що з цього нічого не буде.

– Але ж ти спробував! Хіба це не має втішати?

– О, думаю, що це просто добра практика… Якщо ти витратиш двадцять тисяч доларів і півроку часу на буріння свердловини, а на дні буде сухо, то хіба подарують велику втіху роздуми про те, що – в будь-якому разі – ти спробував?

Коли вони розійшлися на узбіччі, Брент спитав:

– Чи можу я писати тобі час від часу, щоб розповісти про свої успіхи?

– Дуже радий… Але тобі не потрібно писати, що ти робиш для всіх инших. Це твоя справа. Просто напиши, чи цей процес дієвий – а не про те, як ти застосовував його на практиці. Зрозумів?… Успіху тобі!.. Прощавай!

* * *

Боббі пішов ночувати до Рітц-Карльтона, довго простояв у фойє біля прилавку контори "Вестерн Юніон", намагаючись скласти телеграму до Відня, відмовився від свого задуму, придбав кілька журналів і став на підойму.

Зручно загорнувшись у халат, він сів за стіл і написав:

"Дорога Меріон, я сушив собі голову над вирішенням проблеми, однак нічого не спадає на думку. Ви втратили подругу, і тепер я не бачу способу повернути її. Сьогодні я дізнався, що вона в Ніцці. Однак я не хочу, щоб ви їхали туди, шукаючи примирення, бо цього годі досягти, не зіпсувавши всього иншого. Вам доведеться розповісти, що в Беладжо ви були моїм агентом, який мав дізнатися, що сталося з її статками. Я домовився – спираючись на вашу розповідь – про залагодження всіх її фінансових справ. Усі її втрати відшкодовано. Однак механізм, що покликаний здійснити відновлення її майна без жодної для неї кривди, досить хисткий. Я вірю і сподіваюся, що він запрацює, однак будь-яка гайка, кинута всередину, зупинить його.

Постскриптум вашого листа глибоко засмутив мене. Вона покинула Беладжо приблизно о четвертій, як ви кажете… під зливою… занепала духом і зраджена… через тебе і мене – того, хто готовий покласти за неї своє життя! Задушливий невеликий пароплав до Комо. Мабуть, переночувала там або сіла на поїзд до Мілану… не знаючи, куди податися… і що робити далі! О Боже – чи була вона коли-небудь в жалюгіднішому становищі? Порадьтеся з Джеком з цього приводу. Запитайте його, чи бачить він якийсь рятунок. Якщо ані він, ані я не зможемо придумати плану, що допоможе тобі поспілкуватися з нею, не наражаючи на ризик усе, що ми спробували зробити для неї, то краще до неї не наближайся! Ця ситуація розпачлива, але нічого не зробиш!"

Тоді він написав листа до Гелен, якого не мав наміру надсилати, роздер його на дрібні шматочки, роздягнувся, ліг у ліжко, спробував почитати, вимкнув світло і відпружився.

Уже дуже довго він мав таку звичку – перед самим сном спробувати заглянути всередину. Коридор – як він називав його – був, звісно, простою галюцинацією, яку розвивали й заохочували його власні пошуки. І вже дуже давно він вирішив, що коридор був лише незвичайною якістю його власної уяви, розміщений де-небудь на безлюдді між затьмаренням свідомости і сном.

Йому подобалося шукати його, і, напрактикувавшись, він виробив здатність фіксувати затуманення своєї свідомости саме на тій стадії, де перебував цей цікавий фантом.

Його виразність залежала від настрою; а настрій – у тому що стосувалося до коридору – залежав від проєктів, над якими він саме працював у царині розширення особистости.

Зазвичай дуже тонкий, слабкий стовпець обнадійливого жовтого світла струменів по грубій підлозі – вона завжди виглядала так, наче вистелена кругляками. Однак це тривало лише мить. Великі двері розчинялися, і світло вливалося досередини… саме настільки, щоби живити невеличку надію.

Сьогодні ввечері – можливо, завдяки своїй новій інвестиції, великому зосередженні на ідеї, яку він прагнув пояснити Брентові, та емоційному напруженню, яке вони пережили обоє – його настрій, як виявилося, був незвичайно сприятливий для матеріялізації коридору.

Коли він наблизився до тих сірих сутінків підсвідомости, розпливчасті лінії враз почіткішали. Двері, замість того щоб відхилитися трішки, повільно, обережно розчинялися! Коридор наповнився мерехтливим сяйвом.

Після того події минали із запаморочливою швидкістю. Коридор раптом уречевився – відокремився від нього – і він туди зайшов! Страшенний стугін оглушив його. Коли сліпуче сяйво великих дверей виявилося надто болючим для обличчя, він звернув увагу на речі навпроти стіни, кліпаючи щосили, щоб призвичаїти очі до сліпучого світла.

Усі намагання пригадати опісля, що саме він побачив там, виявилися марними. Вони належали до суворо обмеженої фази підсвідомости, і їх годі було відтворити будь-инде.

У нього зосталося тільки дуже тьмяне враження, що він бачив власну лабораторію – піч, чорний комутатор, невеликі лещата, прикручені до столу. Його мініатюрна гамарня палала ясним вогнем. Біле полум’я стріляло з-під шарнірів. Безсумнівно, що саме воно було причиною стугоніння. Також у нього зостався потьмянілий спогад, що двері п’ятифутової шафки, де містилися всі пристрої, які він з такими зусиллями майстрував довгими місяцями, були розчинені навстіж… Він майже вирішив, кілька тижнів тому, розібрати їх і вивезти геть, перш ніж якийсь допитливий колега у шпиталі виявить, яка смілива річ у нього на думці і візьме його на кпини…

Отже – чував він чи спав, був при своєму розумі чи вижив з нього – але це сталося!

У найнижчій переділці була коробка з електронними лампами; але вони були розташовані не в тій черзі, як у його шафці!

Він зосередив усі свої зусилля, щоб змалювати в уяві ту ілюзорну лампову коробку, і напруження пробудило його свідомість.

Відкинувши набік постіль, він вистрибнув з ліжка, облитий потом, тремтячи так, що ледве стояв на ногах. Годину він сидів за столом, малюючи креслення ще одного експериментального плетива своїх ламп. Він не міг позбутися враження, що перебував на межі відкриття. Дивне відчуття екзальтації огорнуло його.

Механічно вдягнувшись для вулиці, він вийшов у покинутий вестибюль і помчав надвір. Він ішов миля за милею, не знаючи і не цікавлячись, куди насправді йде; ішов довгими кроками, не бачачи нічого; донесхочу насичений дивовижним досвідом, що досі приставав до нього, наче одіж… Коли благословилося на світ, він зрозумів, що опинився на поромній пристані.

Повернувшись до готелю, він викупався, поснідав і поїхав в авто до залізничної станції. Замовивши купе, ліг у ліжко і проспав без снів цілісінький день. Прокинувшись у темряві, він певний час не міг пригадати, де опинився. Тоді прийшов спогад, і широкий усміх зацвів на його лиці. Чудне відчуття сили пройняло його. Він засміявся, згадавши Рандольфа. Рандольф теж сміявся. Трава йому видавалася зеленішою; усі звуки мажорними; кожне відчуття інтенсивнішим. Він сміявся так, як сміявся Рандольф.

– І колись я вважав його божевільним!

Він сидів на краєчку полиці і пильно вдивлявся в блискучі стіни свого купе з червоного дерева, широко розплющивши очі з подиву, яким пройняло його це приємне самозаглиблення. Він засміявся.

– І колись я думав, що Гадсон божевільний!

Стукіт вагонів на стику рейок, дзенькіт ланцюгів і виття залізних коліс, що страждали на крутобокому повороті, спинили цю чарівну рапсодію. Звук власного сміху далі відлунював у його мозку. Він незграбно потер зап’ястям чоло і ковтнув повітря пересохлим горлом.

– Мій Боже! – застогнав він. – Напевне, я сходжу з розуму!

XIV

За тиждень Молодий Меррік переконався, що коли починаєш підозрювати себе в потьмаренні розуму, то психічний розлад починає живитися з самого себе.

Хворобливо самозаглиблений, він перебільшував вагомість своїх вишуканих манер, ловив себе на тому, що робив речі автоматично, і запитував себе, що ще міг вчинити, про це не пам’ятаючи.

І тоді, упродовж двох годин одного п’ятничного ранку Пайл сказав йому: "Ти сам не при собі цими днями. Щось тебе тривожить?" Вотсон зауважив: "Я наглядатиму за пацієнткою Вібер. Вона думає собі, що ти ще надто молодий. Звісно, це нісенітниця, але ми мусимо виявити поблажливість…" Ненсі Ешфордл спитала: "Що трапилося, Боббі? Утомився?"

Отже, питання вирішено. Опівдні він сказав Пайлові, що їде в село на кілька тижнів. Після обіду він взявся розбирати свою невеличку лабораторію, скориставшись допомогою санітара, який пакував устаткування в коробки. Спершу він мав намір покласти ці речі на зберігання у своєму покої поряд з шпиталем. Добре поміркувавши, він відправив все до Виндимеру. Можливо, він захоче розважитися, якщо час минатиме довго.

Фермери уздовж дороги при озері Сагінак звикли до того, що високий, стрункий хлопець у спортивних штанях і білому светрі хутко ходив по шосе; дізналися, хто він такий; самовдоволено міркували про причину його дозвілля. В одній розповіді йшлося про те, що його вигнали зі шпиталю за пияцтво, в иншій – що він вирішив покинути медицину і ледарювати. Меґс, цікавість якого сягнула тієї стадії інтенсивности, що змушує стратити або спокій, або розум, наважився спитати в Боббі, чому він повернувся додому, і дістав відповідь, що його молодий хазяїн одужує після "легкого дотику прокази".

Старий Ніколас відчутно постарів за той перший тиждень і галантно приховував, свою заклопотаність, однак той добрий намір тільки примножив тривоги внука. Надмірна самотність старого сердила його. Він докоряв собі за необережні зауваги, які мали на меті лише одне: побачити наскільки сміховинно далеко може зайти його дідусь тільки для того, щоб погодитися з його нісенітницями.

– Думаю, міг би переконати його, що хмара подібна до верблюда, – думав Боббі, – а тоді доказати, що сам нагадую яструба.

Минуло понад два тижні, перш ніж у нього з’явилося хоча б якесь бажання монтувати свою лабораторію. Якимось способом вона була пов’язана з його психічним розладом, і сама згадка про нього проймала його огидою. Одного ранку, снідаючи, він згарячу оголосив, що хотів би використати кімнату на горищі під лабораторію.

Ніколас був у захваті. Теслі, водогінники та електрики прибули в будинок ще до обіду, вислуховуючи накази молодого науковця, який, очевидно, добре знав, чого хоче, здивувавши їх широтою своєї практичної обізнаности в їхній професії.

Того дня за вечерею Боббі був більше схожий на себе, ніж у будь-який инший час, відколи повернувся додому.

Фермери, що жили поблизу шосе, сумували за ним; гадали, що його відпочинок завершився, або що його викликали до шпиталю, або що він поїхав "женихатися в чужі краї".

Старий Ніколас хвилювався тепер про нього більше, ніж будь-коли; боявся, що довге ув'язнення на горищі завдасть йому шкоди. Боббі рідко сходив на нижній поверх. Їжу переважно передавали нагору, і його страви лишалися майже непочатими так само часто, як і ні.

* * *

Це сталося в четвер приблизно о дев’ятій. Світло в лабораторії горіло в середу цілу ніч. Боббі виснажився до краю і відростив триденну бороду. Меґс спробував відчинити двері, однак вони були замкнені; постукавши, він почув, як його просять піти геть.

Тримаючи в руці невеликий ніж, прикріплений до кінчика довгої зеленої мотузки, Боббі підніс руку вгору і повільно повертав важіль уздовж циферблату реостата.

Невеликий скальпель ожив!

Він дуже довго сидів на лабораторному стільці з цією рухливою річчю в руках, надто глибоко схвильований, щоб сказати хоч слово, тремтячи з екстатичного щастя.

Тоді він відключив струм, поклав скальпель на лавку, устав, розтягнув свої довгі руки так, що напружилося кожне сухожилля, і радісно зареготав.

* * *

Старий Ніколас сильно розхвилювався, коли Боббі зайшов у бібліотеку, кошлатий, як волоцюга, з запалими очима, блідий від безсоння, і повідомив, що хоче скористатися телефоном.

– Щось сталося, Роберте, – мовив тремтливим голосом він, уставши поспіхом, і взяв його за руку.

Боббі похитав головою й усміхнувся. Оператор саме з’єднував його.

– Ненсі, я хочу поговорити з доктором Пайлом. Ні! Усе дуже добре!..Так!.. Це ви, докторе Пайле? Хотів би, щоб ви під’їхали сюди!.. Так дуже терміново!.. Гаразд! Дякую! Привозьте свої валізи, ми оселимо вас!

– Про що йдеться сину? З тобою все гаразд? – Ніколас опустився у крісло, його лице смикалося.

– Усе пречудово! – закричав Боббі, поплескавши його по плечу. – Я розповім вам про це трохи згодом! Спершу мені треба піти нагору і поголитися. Тоді я поснідаю… Меґсе! За півгодини я знову зійду вниз, а тому приготуй товстий шматок шинки, два підсмажені яйця, пару млинців і горня міцної кави.

* * *

Прибувши, доктор Пайл знемагав від цікавости. Ніколас не міг напевне сказати йому, що від нього потрібно. І йому відразу ж довелося підійматися на горище. Роберт хотів зустрітися з ним там.

– Ти можеш долучитися до нас Grandpère! – покликав Боббі з гори сходів.

Ніколас, постогнуючи, посунув за Пайлом, і вони зайшли до лабораторії.

– Вітаю, докторе Пайле, – усміхнено привітався Боббі. – Маю дещо вам показати! Хотів, щоб ви першими це побачили!

Він підніс блискучий невеличкий скальпель, що звисав на кількох ярдах дроту, покритого зеленою ізоляцією, і вів до високої шафки.

– Візьміть його в руку! А тепер погляньте! – Він підійшов до комутатора і натиснув на важіль.

– Обережно! – попередив він, коли Пайл підніс ножа до очей, щоб оглянути його зблизька. – Він може вас попекти!.. Ви ж знаєте, що це таке, чи не так?

Пайл повільно кивнув головою, а його очі далі напружено придивлялися до розжареного леза.

– Гм!.. Ріже і припалює миттєво, еге ж?… Гм!.. Ліквідує крововилив у під час руху, еге ж?… Гм!.. І це означає, що нас чекає щось нове в нейрохірургії, чи не так?

Він простягнув волохату руку.

– Мені не треба казати вам, чого ви досягли, Мерріку!.. Дякую за те, що дозволили мені першому привітати вас!

Тоді, повернувшись до старого Ніколаса, який стояв поруч, зморщивши лице від недомисленої цікавости, він також простягнув йому руку.

Містере Мерріку, ваш онук винайшов пристрій, який зробить революцію в нейрохірургії і перетворить її на нову науку! Операції, які досі ніколи не виконувалися успішно, будуть тепер порівняно безпечними. За тридцять днів його ім’я буде таке ж відоме в європейських клініках, як ваше серед виробників автомашин!

Підборіддя старого Мерріка спазматично затряслося. Він спромігся лише сказати: "А таки так!.. Таки так!"

Він обійняв однією рукою широкі плечі онука і пробурмотів:

– Еге ж, Боббі, Таки так!

* * *

Пайл не міг заночувати, але погодився зостатися на вечерю, яку заради нього влаштували раніше, ніж зазвичай Коли він пішов, старий Ніколас і Боббі, глибоко вмостившись у кріслах в бібліотеці, розмовляли про винахід.

На приємний подив останнього, старий ставив питання, що показували, з яким завзяттям він плекав своє захоплення фізикою; адже були часи, коли Ніколасу Мерріку знадобилися неабиякі знання про електрику.

Боббі був у такому захваті від логічности запитань і зауваг діда, що присунув невеликий кавовий столик між їхні крісла і спробував детально зобразити схему припікання кровотечі, привернувши до себе пильну увагу Ніколаса.

Мабуть, саме електронні лампи спантеличили вас, еге? … А успіх, як ти кажеш, прийшов, наче грім серед ясного неба… Що ти маєш на увазі?

– Чи ви колись лягали спати, Grandpère, з проблемою на думці, а вранці виявляли, що якимось способом розв’язали її під час сну?

Ніколас потер щелепу.

– Я чув про такі речі. Не можу сказати, що колись пережив таке сам… А що ж трапилося з тобою?

Боббі відсунув стіл, і підтяг стільця так близько, що їхні коліна торкнулися.

– Grandpère, сказав він серйозно. – Я хочу розповісти вам те, у що вам не так легко повірити. Це довга історія, і мені доведеться переказувати з самого початку.

– Участь Ніколаса у розмові впродовж наступних кількох годин обмежилася випадковими: "Таки так!.. Неймовірно!.. Та невже!"

Коли зрештою Боббі завершив, старий сидів у глибокій задумі.

– Я інколи й не підозрював Боббі, що тебе цікавить релігія.

– Я не певен цього, Grandpère.

– Але це ж воно! Ти розповідав про цю "Найвищу Особу", яка наповнює нашу особистість додатковою енергією, коли ми просимо її і додержуємося певних правил… Це ж Бог, чи не так?

– Безсумнівно… Мабуть, просто ще один спосіб сказати те саме.

– Я завжди уникав цієї теми, Боббі. Але, останнім часом вона не йде мені з голови. Я вкрай збентежений цими днями. Я перебуваю у стані психічного бунту проти смерти. Страх підкрадається до мене, і з ним годі вдіяти щось. У смерти всі козирні карти… Уранці я устаю трохи довше, ніж місяць тому. І мені трішечки важче зійти сходами вгору, ніж минулого тижня. Старий механізм зношується. Я не хочу вмирати. Я розумію, що коли людина фактично постає перед смертю, природа створює щось на взір анестезії, яка притуплює її страхіття і змушує видаватися досить правильною. Але ця думка дарує мені мало втіхи. У тому разі, коли мені потрібна невідкладна допомога, я не звик заплющувати очей, і мене не надто тішить думка, що я очманію аж до повної апатії – як засуджений на страті – коли нарешті це станеться востаннє… Я не заперечував би надто, якби існувало щось – опісля… Боббі, ти віриш у безсмертя?

– Хотів би я бути певним кількох инших речей, що турбують мене, – відповів умить Боббі, – так само, як я переконаний у виживанні особистости. Як тільки ви відчуєте життєдайний зв’язок з Найвищою Особою, Grandpère, ви усвідомите, що її сила цілком незалежна від матеріяльних речей… На мій погляд, це цілком ясно. Особистість – ось що важливе! Троянди в отій вазі не мають смислу одна для одної; не мають смислу для себе. Тигр не знає, що він тигр. Ніщо у світі не має жодної реальности, якщо вона не буде проголошена реальною нашою особистістю. Викиньте з цієї схеми особистість, і будь-що буде позбавлене смислу! Долучіть до схеми особистість, і ви автоматично знайдете пояснення всього!

Останнім часом я багато думав про душу, Grandpère. Мене вражає те, що речі, які ми читаємо про душу, страхітливо оманливі. Нас запитують: "Що ви робите для душі і з душею?" І це те саме, що питати: "Коли ви збираєтеся здати свій старий автомобіль?" … Не можна казати "моя душа" так само, як ми кажемо: "мій капелюх", "моє каное" чи "моя печінка"… Я є душа! Я маю тіло! Моє тіло зношується, і коли я вже не здатен ремонтувати його далі, щоб воно служило мені, то везу його на звалище; однак я не мушу сам потрапляти на смітник! Я зв’язаний з Найвищою Особою!.. Неначе промінь з сонячним сяйвом!.. Я не втрачу своєї сили, якщо Він не втратить Своєї!.. Якщо це релігія, Grandpère, то я релігійний! Однак я волію думати про це як науку!

– Боббі, ти християнин?

– Я сам би хотів це знати, Grandpère… Уже досить довгий час мене манить особистість Ісуса Христа. Це приклад людини, що якнайбільше уподібнилася Найвищій Особі. Він проповідував потребу позбутися страху. Вірив, що може дістати все, якщо тільки про це попросить… Ця історія інтригує мене й тоді, коли він мимохідь запевняє, що усі инші спроможні на те саме, якщо дуже захочуть. Мене дивує, що людей меншою мірою цікавить цей факт. … Отже, якщо це означає бути християнином, то я християнин.

– Чи саме цього навчають у церквах, Боббі?

– Певен, що не знаю; бо ніколи не ходив до них. Наскільки мені відомо, вони розглядають усе це питання емоційно. Ставляться до душі, наче до природженої недуги, що потребує лікування. Душу передають з одного судна на инше, як валізу з погнутим замком та поламаною завісою, причепивши клеймо: "Отримано в поганому стані"… А в газетах можна лише прочитати, що вони або збирають кошти на якесь будівництво, або допомагають обрати нового генерального прокурора, або зупиняють боксерські бої, або картають якусь иншу секту за її переконання, або скандалять, не поділивши чогось на одній території… Може нам двом краще заснувати власну церкву; як ви гадаєте, Grandpère?

– Чудово, – погодився старий, посміхаючись. – Я збудую її, а ти станеш священиком.

– Ми будемо подібні до всіх решта… Нікому не потрібні клопоти й витрати на створення зв’язку з Найвищою Особою… Натомість вони співатимуть про силу… Уявіть собі! – співатимуть про силу! Ватт не співав про неї! І Фарадей не винаходив динамо, підспівуючи: "Я вірю у Вольту, Творця сухої батареї й Отця лейденської банки, і в його наступника Ампера, який втаємничив мене у формули електродинаміки, і в Бена Франкліна, який шукав їх з повітряним змієм"… Ні, сер! Присягаю великою роговою ложкою, ні!.. Фарадей винайшов його на горищі, на самоті, на голодний шлунок!

Він устав, широко позіхаючи, і попрямував до дверей.

– Я виїжджаю до Брайтвуда рано-вранці… Думаю, краще буде з’явитися там самому!

Старий Ніколас ледве устав на ноги.

– Боббі, я фізично не можу шукати можливостей для експериментів з твоєю теорією. Будь пильний і відразу шли мені звістку, якщо знадобиться поміч. Ти домовляйся – я ж забезпечу тебе грошима.

– Це нікуди вас не заведе… Чекова книжка безсила!.. До речі, чи знаєте ви, що старий Джед Тернер, далі дорогою, минулого тижня мусив забити свої сімнадцять голштинських корів? Ветеринарна служба вважає, що вони хворі на туберкульоз… Джед тепер мало не плаче.

– Цікаво, чи є в нього телефон.

– О, ви легко можете послати когось по нього.

Очі Ніколаса заясніли. Він потер руки.

– Дякую, що сказав мені, Боббі. Я розповім тобі, що з цього вийде.

– От цього не треба! Про це я більше ніколи не хочу чути!

– Можливо, ти сам схочеш скористатися цією нагодою, – сказав Ніколас, – якщо так, то я не буду втручатися.

– Ні, голштинці не для мене. То робота для вас… І, Grandpère – якщо ви поїдете в ту околицю – я помітив якось, що десятирічний хлопчик Джима Аббота волочить ногу в бандажі, що, як на мене, накладений неправильно… Чому б вам завтра не сісти в авто разом зі Стівеном, щоб він повозив вас по окрузі? Ви просто зачудуєтеся, дізнавшись, що означає познайомитися з людьми, які потребують вас!.. О, я знаю, що у вас багато заслуг. То був прекрасний вчинок – пожертвувати сто тисяч на шпиталь в Аксіоні; однак ви не могли здійснити це, не викарбувавши свого імени на бронзовій плиті в центральній залі. Заскочте до Джима Аблета і розпитайте його про хлопця. Якщо вас попросять зостатися на обід – відварену солонину з капустою – погодьтеся! Я знаю, що вдома ви не їсте вареної капусти, тому що це недобре на шлунок; але ви зможете з’їсти її в Абботів, і вона анітрохи не зашкодить вам. Готовий ручитися честю медика!

– Ану біжи спати! – Ніколас енергійно ляснув його по спині. – Радий, що ми мали цю розмову! Радий, що твої клопоти скінчилися! Тепер ти знову можеш тішитися щастям!

– Я не шукаю щастя, Grandpère… Для мене вона недосяжна!

– Відколи щастя жіночого роду?

– Моє – так!

– Розкажеш мені про це також?

– Можливо, колись… На добраніч, Grandpère.

XV

Того ранку "Аквітанія" повзла угору річкою з незносною неквапливістю. То був переддень Різдва. Не такі терплячі порівнювали свій нудний досвід на митниці; сподівалися, що доброта людська не оминула інспекторів з огляду багажу; розпитували, чи зможуть придбати спальний квиток на двісті сорок п’ятий у тому разі, якщо не встигнуть на сто дванадцятий.

Гелен Гадсон, високо загорнувши горло хутром, наважилася підійти до замерзлого поруччя на палубі "Б", коли вони минали Беттері-парк, і пекучий бриз видався їй надто сильним. Вона уникла трьох зим поспіль, і швидка подорож з Ніцци до Нью-Йорка була дещо дискомфортною.

Нескладно написана цидулка від Джойс стала причиною її раптового повернення. Вона прочитала листа на кам’яній лавці біля хвилерізу, неподалік від пірсу Казино, і сьогодні вранці відтоді минув тиждень… Ось яка то була подорож.

"Спакувалася і чекаю на таксі, – почала Джойс, – бо повертаюся до Детройту. Чому туди, не знаю, але, мабуть, там зможу знайти такий-сякий притулок. Спробую підшукати там якусь роботу – щоб зайняти свій мозок… Минулий місяць – суцільний жах! Щось нестерпне! Минулої ночі Том у нестямі вдарив мене в груди кулаком… глибоко каявся після того… скиглив від жалю, наче мала дитина… Але я сказала йому, що не маю сили терпіти далі… Досить!.. Він пішов, сьогодні вранці, засоромлений і понурий. Думає, що я буду вдома, коли повернеться ввечері, хоча я досить ясно пояснила йому, що йду… Люба, чи можу я попросити тебе повернутися і побути зі мною кілька тижнів? Мені потрібна добра порада, і я страшенно самотня… Шкода тягти тебе назад до Детройта взимку – але чи ти не змогла б? Я не маю нікого, крім тебе! Я відчайдушно потребую тебе!.. Пошли мені телеграму до Статлера… Я буду шаленіти від радости, якщо ти скажеш мені, що приїдеш!

Їй вистачило години, щоб вирішити. Зім’явши листа збентеженими пальцями, вона устала і механічно пройшла по Англійському променаду повні півмилі; повільно повернулася тою ж дорогою назад повз Неґрессо і Руль, так поглинута проблемою, що ледве помічала любителів прогулянок з доброго десятка країн. Дійшовши до невеликого парку перед Жет, Гелен була готова визнати, що Джойс переконала її.

Вона спробувала перебрати всі инші альтернативи. Чому б не відіслати Джойс телеграму, щоб вона приїхала сюди? Але ні – Джойс сильно прагла знайти якусь роботу. Тут, уздовж Рив'єри, вона її не знайде. Джойс хотіла почати нове життя. Але, байдикуючи тут, вона не могла цього зробити. Джойс була страшенно самотня. Але Ніцца надто не зарадить цьому лихові… І, врешті-решт, це її обов’язок – дбати про Джойс. Вона мусить їхати!.. Того дня було майже так само людно, як тоді, коли вона імпульсивно переїхала з Беладжо.

Повільно великий корабель здіймався на стапель; слизькі, солоні троси намотувалися на велетенські гуркотливі котушки, десь глибоко в його нутрі; з доку доставили вкриті містки і відкрили перед роєм метушливих прибульців. Майже всі придивлялися широкими, чекальними очима до люду, який, дихаючи парою, стовпився біля виходів з причалу.

Гелен почувалася дуже самотньою. Вона невпевнено попрощалася з кількома друзями, яких знайшла на борту; без сумніву, вона ще стрінеться з ними на митниці.

І вже невеликі збори зібралися під великим "Г", на півдорозі до вітристого пакгаузу, де швидко росла купа багажу. Дехто сидів на валізах з покірним відчаєм кораблегинців, що опинилися на безлюдному острові; дехто – менш досвідчений – присідав перед своїми просторими торбами, роздумуючи про останні поправки до митних декларацій.

Молода місіс Гадсон полювала за сувенірами в Європі, однак просто дивовижно, скільки речей вона мимоволі назбирала впродовж майже трьох років закордонних подорожей. Наблизившись до своєї літери, вона зустріла пару службовців, які ішли в тому ж напрямі, і сказала їм, що сподівається провести хоча б половину Різдва з родичами в Детройті. Привівши їх до своїх пожитків, вона показала, куди саме причепити етикетки. Того ранку вона могла би привезти королівські самоцвіти.

На її радість, поїзд о третій не був переповнений; але чому б це мало статися? То був переддень Різдва! Нормальні люди удома. Ця думка пригнітила її. Одну хвилину, поки поїзд стугонів у тунелі, вона сумувала за рідним домом, як ніколи.

Однак це повернення до Детройту сповнювало її також приємним хвилюванням. Вони з Джойс були близькими приятельками. Хай якими напруженими були їхні стосунки минулої стражденної зими, коли вона востаннє безуспішно спробувала захистити дівчину від цілковитого самознищення, усе це кануло в забуття після нагального прохання Джойс.

І в Детройті було безліч инших друзів, з якими вона радо зустрінеться… Бірни… Чи варто відвідати місіс Ешфорд? А чому би й ні? Місіс Ешфорд добре ставиться до неї. …Виглядало б дивно, якби вдова доктора Гадсона повернулася до Детройта і не заглянула б до Брайтвуда… Можливо, вистачить того, що вона запросить місіс Ешфорд на обід у місті і денний спектакль… Навряд чи обов’язково їхати до шпиталю. Звісно, доктор Пайл буде радий бачити її; але вона зможе прийти до Пайлів додому… Крім того, не випадає зустрічатися з людьми, з якими вона ледве знайома і мала би пам’ятати їхні імена… А щодо того склодува, який пхає носа в чужі справи і розсилає за людьми шпигів, що доповідають про кожен їхній рух, то можна й не сумніватися, що вона зустріне його!.. А навіщо йому взагалі здалося дути скло?… Уявіть тільки! – нейрохірург витрачає свій час на таку недолугу справу!

Небо було попелястої барви. Великі сніжинки ліпилися до шибки, осипалися, збігалися до нижнього кутка рами. Хай куди вони потрапляли і де плющилися, і хай яким повільним був їхній шлях, рано чи пізно, швидко чи повільно, вони врешті-решт збігалися в кутку і щільно притискалися одні до одних. З її думками сталося те саме. Хай звідки вони не починалися – усі спромоглися вести до одного. Це дратувало її, а тому вона спробувала вирватися з полону мрій, повернулася до журнальної розповіді і перечитала з неймовірною байдужістю сторінку, по якій механічно бігала очима… Чи варто замовити купе з гаражу? Вона вже довго не їздила зледенілими дорогами. Чи буде досить обачною? Заноси небезпечні… Вона спостерігала, як сніжинка повзе по шибці… В очах забриніли ніжні спогади. Вона прикусила губу. Щоки вкрилися рум’янцем… Тоді, сердита на себе, вона пересіла і рішуче взяла журнал.

Чи Джойс врешті-решт вилікувалася від пияцтва? Чи не візьметься вона поступово за старе, відновивши взаємини зі своєю компанією в Детройті?… І її будуть приводити, удень і вночі, розплакану й очманілу?… Незвичайно велика сніжинка ковзнула по склу, шукаючи опори, але не здатна опиратися закону, якому скорялися всі сніжинки на шибці… На коротку мить вона опинилася в його обіймах і відчула, як його уста торкаються її уст… Вона кинула журнал і подзвонила, прохаючи столик. Мабуть, пасьянс розважить її.

* * *

Було приємно повернутися знову в американський вагон-ресторан… І, зважаючи на все решта, вартує попросити місіс Ешфорд звільнитися після обіду і піти з нею до міста. Наші вагони-ресторани настільки гарніші від європейських, де пасажирів ділять на купки і дають стільки хвилин на поїдання кожної страви… Як же шкода їй було, що вона мусила продати свої Брайтвудські акції. Чи це якось вплине на її стосунки з місіс Ешфорд?

Тієї ночі припікав морозець, і довгий поїзд лящав, скрипів і вищав, їдучи уздовж східного берега Гудзону, а тоді, перетнувши міст в Албані, прошив своїм чорним рилом темну хуґу; але прудкий краєвид, пелехатий від снігу, не видавався таким понуро негостинним, як вона боялася. Вона підвелася на лікті, сидячи на своїй полиці, відтягла штору і спостерігала, як мчать повз неї вкриті льодом дерева й огорожі, наполовину рада тому, що повернулася. Вона скрутилася в ковтюшок, притуливши хутро до щоки, й поринула в тривалу дискусію бозна з ким, чи має вона моральний обов’язок відвідати Брайтвуд, хоч би на хвилину.

* * *

Джойс стояла під воротами, весело підтанцьовуючи, простягши руки, коли побачила, як вона виходить з вокзальної галереї, випереджаючи двох носіїв, що плутали ногами під тягарем сумок, обклеєних іноземними етикетками. Було бурмотіння ніжних слів, і вже за мить вони мчали по колу, під радісний туркіт шинних ретязів. Нетямлячись від збудження, Джойс намагалася розповісти з десяток історій водночас.

– Перше, що зробила, люба, після приїзду – тиждень тому – відвідала Ненсі Ешфорд. Яка ж вона мила! Але ж ти майже її не знаєш. Так, вона чудовий професіонал!.. Я пішла до Брайтвуда і все розповіла Ненсі; як мені все обридло і як мусила покинути його; і чи не знайдеться для мене якоїсь роботи, просто щоб не збожеволіти… І що ти думаєш? Від них саме пішов діловод, і вони запитали, чи не хочу я взятися за цю роботу на тиждень чи два, просто щоб перевірити, як на мене вплине службова дисципліна; і тим часом усі зможуть думати і розпитувати про щось постійне… Але я не заперечуватиму, якщо нічого так і не з’явиться. Справді – це анітрохи не нудна робота; і вона мені до душі!

– О ти вже почала?

– Умгу!.. Того самого дня!.. Просто скинула капелюшок і сіла до неї. Чесно – це играшки. Звісно, я знала кількох людей: доктора Пайла, і доктора Картера, і рудоволосого хлопця Вотсона, який відростив вуса й окуляри, відколи я востаннє його бачила; і майже з десяток старших медсестер… І – о Боже – ти мусиш побачити пана Мерріка!.. Не супся так!.. Я знаю, що ти його ніколи не любила.

– Ти хочеш сказати, ніколи його не знала.

– Звісно! Ось у чому причина всіх бід! Ти ж зустріла його лише раз, тієї страшної ночі! Ух!.. Тієї ночі!

Гелен поплескала її по руці.

– Забудь! Не згадуймо її більше!

Джойс втішилася і відновила свій монолог.

– Отже, як я казала, ти знала про нього лише те, що він мав сентиментальну ідею вивчати хірургію і посісти місце любого татка. … А ти вважала, що це таке собі нахабство, чи не так?… Послухай! Він майже досяг цього! Знаєш, що Боббі Меррік взяв і зробив? Він винайшов таке…

Таксі загальмувало при узбіччі, і швейцар простягнув руки по валізи.

– Поглянь! Хіба не спритно? – теревенила Джойс, коли вони заходили у фойє. – Усе готово!.. Відразу на обід. Я вмираю з голоду!.. Там є місце – біля вікна… Ммм! Качка! Як на Різдво!

Що ти говорила про роботу в шпиталі, коли я урвала тебе? – запитала Гелен, коли офіціянт пішов, шкрябаючи на своїй картці.

– Що я говорила? … О, так – про Боббі! Він створив електричний пристрій, що принаджує сюди нейрохірургів звідусіль. Я точно не знаю, що це таке – щось на взір зарядженого ножа… Страх як складна штука… Вони виконують операції у Брайтвуді, які доти не виконував ніхто… Воно запобігає кровотечі чи щось таке. Мені про це розповідала Ненсі Ешфорд; але вона не могла цього добре пояснити. Я бачила її – великий, високий ящик, наповнений таким хитромудрим приладдям, якого ти ще зроду не бачила…

– Щось скляне?

– Умгу!.. Як ти дізналася?

– Ну, тепер завжди повно скла, якщо використовують електрику, чи не так?

– Авжеж… Пригощайся цією чудовою селерою, люба… Єдина така селера у світі, як знаєш… А хіба не красень? Батечку мій! Чесно! – ліпше б я його не знала! І завжди виглядає добре!.. Але змінився як на диво! Я трішки лякаюся його… О, який фаховий! Жодних дурниць – аніскілечки.! Сестри просто сходять з розуму за ним – а він навіть не здогадується про їхнє існування. … Йому тепер доручають найважчі операції. Зве мене "місіс Мастерсон!" Хіба не ідіот? Ненсі каже, це тому, що я там на роботі. Смішно, як гадаєш?

Гелен думала, що це смішно; усю промову вважала смішною.

– Насправді, – Джойс нахилилася уперед і понизила голос, – якби я мала найменше на це право, то віддала б своє серце – до останку! Ти знаєш, що в мене завжди душа лежала до нього!

– Сподіваюся, ти не будеш нерозважливою, Джойс.

– О, я так стараюся не показувати йому, що вважаю його милим, – запевнила вона. – Але я не хочу, щоб ти була незичлива до нього. Тобі все одно доведеться зустрічатися з ним.

– Чому ж?

– Ну, ти будеш час від часу відвідувати Брайтвуд, після того як я працюю там…

– Не розумію, як твоя робота в Брайтвуді може вимагати моєї присутности.

– Але ж ти прийдеш, чи не так?… Чесно, люба, тобі просто треба бути ласкавою з ним – заради мене!

– Заради тебе?

Гелен пережила миттєву хвилю розчарування… Довго будучи далеко від Джойс вона дещо її ідеалізувала; але то була та сама Джойс, яку не могли напоумити жодні хиби; та сама незмінна Джойс, яка не могла нічого забути і чогось навчитися; що весело перескакувала з гарячої сковорідки у саме полум’я.

– Так, – повторила Джойс драматично, – заради мене!

– Тоді, – мовила Гелен повільно, – мені шкода, що я повернулася.

Вони з’їли качку; але вона не смакувала надто добре.

* * *

Того вечора вони подивилися "Гіпотенузу". То була хвацька комедія з невеликим акторським складом і невибагливими сценічними матеріялами. Молода вдова та її пасербиця непомітно приховували одна від одної, упродовж цілої першої дії, що молодший партнер покійного судді Гаскінса виявляв до них більший інтерес, ніж цього вимагала професійна служба їхнього адвоката і ділового радника. У другій дії створилися окремі смаковиті ситуації, віртуозно вимальовані. Глядачі були в захваті.

Коли завіса врешті-решт опустилася, після того як пролунало кілька теплих овацій, що повертали усіх їх разом на сцену, а тоді просили вийти по черзі (останніми були мама і Поллі, рука об руку) Джойс бадьоро обернулася, щоб прокоментувати побачене, і зненацька запримітила відчужений погляд на обличчі Гелен. Вона, очевидно, не була готова до раптового спалаху рампи.

– Ти втомилася, так? – спитала турботливо Джойс.

– Думаю, що завжди потрібен треба день чи два, щоб відпочити після подорожі.

– Неймовірно смішна вистава, як гадаєш? Уяви собі таку плутанину? Ми з тобою, наприклад. Принаймні, будьмо чесні одна з одною! Думаю, нам треба зрізати колоду, щоб побачити, кому належатиме він.

– Душно тут, правда? – сказала Гелен. – Підімо погуляймо у фойє. Не хочеш?

* * *

Нездатність Джойс осягти діяльність власного мозку яскраво виявилася рано-вранці наступного дня, коли вона одягалася, перед тим як вирушити до Брайтвуда, лепечучи щось про "роботяще дівчисько".

Сніданок їм подали у кімнату. Гелен, убравшись у вишуканий халат, сиділа за горнятком кави і ранішніми газетами.

– Думаю, що це просто дивовижно, – мовила в захваті Джойс, дивлячись у дзеркало, – що я так хутко змогла пристосуватися до офісного життя, як гадаєш?… Після стількох років потурання собі, спання до обіду, гульок, ледарства! Я щасливіша, ніж коли. Тепер я знаю, що ніколи не буду задоволена без постійної роботи.

– Рада, що тобі сподобалося, – сказала Гелен, заглибившись у театральні оголошення. – Що кажуть про цю нову музичну комедію "Джасмін"?

– Чула, що дуже мелодійна… Як тобі цей капелюшок?

– Милий!.. Думаєш, місіс Ешфорд змогла би піти завтра до міста, повечеряти з нами і переглянути "Джасмін"?

– О, я певна, що вона буде в захваті! Я запитаю її. І, люба, вона з Боббі Мерріком нерозлийвода. Чи не мило буде запросити і його?

– Анітрохи не мило! Я не знаю його! Не хочу знати його! – у голосі Гелен звучали щирі нотки нетерпіння.

– Ну, ти могла б познайомитися з ним. Я його знаю! Чи не могла б ти також зважати і на мої бажання?

Джойс рвучко стріпнула гадану пилюку зі свого пальта.

– Подай мені сумочку… там… на коминку. Дякую!

Гелен відкрила її і розгорнула листа.

– О, це той, що я написала тобі!.. Ну і що з того?

Прочитай його… Ти побачиш, що просила мене проїхати тисячу миль, щоб почути мою добру пораду. Тепер, коли я завдала собі стільки клопоту, щоб розрадити тебе, сподіваюся, ти не образишся, якщо я скажу, що твоє ставлення до доктора Мерріка абсурдне!.. Якщо хочеш з’їхати з глузду за ним, то не докучай цим мені! Я не стерплю, коли мені будуть накидати його силоміць!

О, що це на тебе найшло? Не чула, що проживання у Франції та Італії робить людей такими діткливими!.. І мені видається, що особа з твоїм захопленням людьми, які вчиняють справжній подвиг, могла би трішки зацікавитися Боббі Мерріком, який працює до смерті, як раб, коли міг би, захотівши, розважатися десь на яхті на Середземному морі!.. Я чула, як одна з медсестер казала, що він дістав у спадок мільйон доларів, які коштує "Аксіон Моторз", у двадцять п’ять років, а ще один мільйон чекає на нього у тридцять! Кажу тобі, він заслуговує на повагу!.. Прощавай… Не сердься!.. Побачимося о пів на шосту.

Гелен підвелася, після того як грюкнули двері, і, завмерши, дивилася на вулицю… "Аксіон Моторз". Мільйон доларів, які коштує " Аксіон Моторз"!.. Аксіон!

XVI

Містер Т. П. Рендол надзвичайно уважливо ставився до своєї чарівної клієнтки. Вона задзвонила йому о десятій, і вони погодилися на ділову зустріч о пів на другу.

Йому, високому і вгодованому, минуло п’ятдесят п’ять; скроні вкрила сивина. Кравець, що шив йому жилет, міг би стати успішним скульптором. Він устав, коли вона зайшла до його пристановища, обличкованого шкірою та червоним деревом, поважно запропонував руку, вклонився до вершка її тісного сірого капелюшка з усієї своєї висоти, допоміг скинути сіре хутряне пальто з сірої сукні, відсунув для неї подібного на трон стільця, посадив її, обійшов велично довкола столу, розсівся у своєму обертовому кріслі, поклав великі, рожеві, нещодавно причепурені манікюром руки на голий стіл і повторив ще раз, що радий бачити її. Однак його душевний стан змушував засумніватися в цьому твердженні, бо виглядав він досить таки стривоженим.

Вважаючи вкрай важливою справою спрямувати розмову в правильне русло, він говорив про Париж, де одного разу жив два тижні, і про Венецію, де безперечно хотів би жити; але з того, як неспокійно вона розтирала свої сірі рукавички, було очевидно, що прийшла вона сюди не для того, щоб почути його враження від Європи.

Після першої ж крапки з комою вона нахилилася уперед у своєму великому кріслі.

– Ви довго розмовляли з містером Брентом про мої справи?

– Т. П. – його знали, як Т. П. у всьому Четвертому національному банку – бентежно посміхнувся. І чому ж його ніхто не попередив, що він мав би розмовляти з цим ледацюгою Брентом? У нього склалася враження, що Брент мав залагодити всі свої справи листовно.

– Гм! – пробурчав Т. П. глибоко в горлі. Він надав цьому звуку саме такого ґатунку невизначености, який можна тлумачити і як ствердження, і як просто сприйняття інформації, що відома раніше, або обіцянку, що він докладніше обговорить це питання, коли вона договорить.

Але вона не вдовольниться самим лише "Гм". Він помітив це з першого погляду.

Місіс Гадсон посміхнулася – трішечки каверзно.

– Ви вельми шануєте одного чоловіка, якщо не помиляюся?

– Як на лихо, її синтаксис зазнав континентального впливу. Уникнути питання було нелегко… Кара Божа! Невже ця невинна дитина з великими синіми очима веде у пастку найвигадливішого перемовника Детройту?… Гаразд, він послухає її і подивиться, що з того вийде. Зненацька він пригадав; прояснів; потис простягнуту руку.

– Таки справді!.. Незвичайно високий!.. Ваш брат у перших, гадаю.

– Так, – погодилася місіс Гадсон.

Т. П. набрав повні легені повітря, радісно видихнув його і відчув полегшу.

– Мабуть, зо шість футів і три дюйми?

– Приблизно мого зросту, – відказала місіс Гадсон. – Але ж він мій кузен.

– О, звісно! – Т. П. збуджено зареготав. – Звісно! Авжеж, ви знали, що я жартую!

Вона байдуже сприйняла його веселощі.

– Дивно, що ви про це забули, – мовила вона багатозначно.

Сумніваючись, що робити далі, Т. П. завжди вдавався до повчального тону. Він міг приголомшувати й спантеличувати широким словником технічної термінології, яка стосувалася вищих фінансових сфер. І він рішуче взявся за цю тему, знехтувавши їхню коротку кольку бесіду, і почав розповідати про акції. Більшість промисловців почуваються тепер чудово; особливо автомобільне виробництво; і Аксіон тим паче. Вона може не сумніватися, що її гроші вкладені дуже розважливо. Навіть більше, вона може міцно спати ночами, поки Четвертий національний піклуватиметься про її інтереси… І – до речі – він хотів би показати їй нову гарну будівлю, перш ніж вона піде, якщо має на це час… Не зовсім задоволений виразом її обличчя, він виголосив довгу промову, мудро роздумуючи про економічні тенденції, цикли, періодичність фінансових змін, які тепер вдало стабілізує Федеральна скарбниця. Після першої довгої зупинки вона сказала:

– Я хотіла би бачити свої акціонерні сертифікати.

– Безумовно, місіс Гадсон! Аякже!

Голос Т. П. звучав по-батьківськи. У душі він захихотів. Якщо ця навдивовижу гарна молода вдова має надію дізнатися, як вона стала власницею акції Аксіон Моторз, ознайомившись зі своїми акціонерними сертифікатами, то на неї чекає розчарування. Вона застукала його зненацька на стосунках з її нікчемним кузеном, і вже він зробить наступний хід у цій маленькій грі. Авжеж, з цих сертифікатів вона не дізнається нічого нового. Хіба не сказав він Райлі відіслати акції доктора Мерріка назад до офісу Аксіону, щоб їх переоформили на ім’я місіс Гадсон? Аякже!

Однак зайвий раз переконатися не зашкодить. Він досить виразно пам’ятав, що написав Блеру, трансфертному агентові Корпорації "Аксіон Моторз", повідомивши йому, що всі майбутні дивіденди з того блоку акцій слід пересилати на адресу місіс Гадсон, яка тепер володіє ними, і що сертифікати будуть надіслані йому на переоформлення. Безумовно, він пам’ятав, що сказав Райлі про це. Однак про всяк випадок він запитає.

– Я пошлю по них, – заговорив Т. П., привітно сяючи. – Вибачте, будь ласка.

Він затримався в сусідньому кабінеті на цілих п’ять хвилин, і, повернувшись, витирав своє широке чоло великою хустинкою з монограмою. Повернувшись у крісло, він усміхнувся, не надто щасливо, і сказав:

– Знадобиться трохи часу. Якби ми знали, що ви бажаєте побачити їх, то вони були б готові. Такі речі ми ховаємо далеко, а тому не дивуйтеся.

– Так, – сказала Гелен з розумінням, – це й не дивно.

– Просто жаль, що ми вас так довго затримуємо, – пошкодував Т. П. І чому ж ця жінка не скаже: "О, тоді завдавайте собі клопоту".

– Я зачекаю, – відповіла вона, зручно примостившись у великому кріслі.

Т. П. нетерпляче застукотів по столі пальцями.

– Вам відомо, що ми маємо їх, звісно, бо инакше ви не би отримували дивідендів.

– О, безумовно.

– Вони ніяк не різняться від инших… Ви ж бачили акціонерні сертифікати, мабуть?

Він далі був приязний з нею, однак насправді його становище було відчайдушне.

– Так… Але я хотіла би поглянути на ці! – вона зиркнула на свого годинника.

Т. П. більше нічого не міг вдіяти. Він натиснув на ґудзика, віддав наказ, спробував бути веселим, виглядати незворушним; однак розмова не була втішною. Ніхто з них не виявляв до неї найменшої цікавости.

Зрештою принесли сертифікати, і він передав їх через стіл.

Вона витягла верхній з-під широкої гумової стрічки, розгорнула, обернула і помітила індосамент, згідно з яким його переписано з Роберта Мерріка на Гелен Гадсон.

– Дякую! – сказала вона, устаючи. – Думаю, цього вистачає. Завтра я зайду ще раз, щоб поговорити з вами.

Т. П. не марнував часу, як тільки його клієнтка пішла. Він підніс слухавку, і в своїй найкращій манері наказав телефоністу з’єднати його з доктором Мерріком у Брайтвудському шпиталі. І як тільки налагодився зв’язок, Т. П., анітрохи не вагаючись, без жодних церемоній повідомив про все, що сталося. Відповідь, яку він отримав, складалася з кількох слів, що їх зазвичай не вживають в телефонних розмовах, і, слід сказати, такі обмеження цілком виправдані.

– Отже, докторе, хвилювання тут цілковито недоречні! Кажу ж вам, що уникнути цього було годі! Або це, або сказати їй, що в нас взагалі їх нема! Чи це покращило б становище?… Дідько!.. Вона цілий час мала підозру. І ви могли б знати, що так буде! Ця жінка не простачка!.. Що сказала? … Та де ж я знаю, доку. Вона помчала звідси – притьмом – як куля – трішки розбурхана, напевне… Ні, не знаю, кажу ж вам. Мабуть. Якщо так, то ви незабаром дізнаєтеся!.. Мені так само шкода, як і вам, доку; але ви могли б…

Почувши металеве клацання, Т. П. здригнувся. Він поклав слухавку на підставку, відсунув ліву нижню шухляду зі стола, витягнув пляшку і склянку; налив, проковтнув, засичав, задрижав; поставив пляшку на місце, закрив шухляду, запалив сигару, натиснув на ґудзика.

– Райлі, поклади ті сертифікати, звідки узяв… і якщо хтось матиме до мене важливу справу, подзвоніть мені в Спортивний клуб. У мене болить голова.

* * *

Не так часто Гелен Гадсон була жертвою емоційної паніки. Її спокій не був удаваним; і не вимагав він від неї жодних зусиль. Для неї він був природним.

Того дня вона просто шпурнула поводи розсудливости на шию свого обурення і цілковито віддалася його навальному натиску. Навздогін за своїми помислами, вона помчала до Брайтвуда.

Неначе великий, потворний казан тривог, клопотів, поганих передчуттів, побоювань і підозр, який шумував і булькотів упродовж всіх цих довжезних місяців, раптом сягнув того моменту кипіння, коли мав перелитися через край.

Коли вона вийшла, напівсліпа від приниження, біля дверей банку чекало таксі. Вона швидко сіла в нього, дала водієві наказ, напружено сиділа упродовж всієї подорожі.

Через цього огидного Мерріка вона опинилася в нестерпному становищі. Хай які там в нього наміри… Безсумнівно, що ці лицарські ігри розважають його… Але він зробив її своєю пенсіонеркою; поставився до неї як до безвідповідальної дитини; неминуче поклав на неї обов’язок, від якого вона, мабуть, не спроможна звільнитися… Однак вона може заявити про своє небажання надалі приймати будь-що з його рук! Вона негайно зможе повернути капітал; і почати працювати, щоб відшкодувати витрачене.

Що саме вона скаже Боббі Мерріку, зустрівшись з ним, Гелен ще остаточно не вирішила. Одного вона була певна; вона осудить його настирливе втручання в її справи і повідомить йому, якої насправді вона думки про нього… Він поверне собі все!..Ох!.. Вона притисла свої тремтячі пальці до очей і пробувала охолодити щоки, приклавши до них рукавички.

Майже тямлячи себе упродовж цілої подорожі, нещасна дівчина вийшла з таксівки, коли та спинилася перед шпиталем, наказала водієві зачекати – вона недовго – і хутко поцокотіла широкою, укритою блискучим льодом бетонною доріжкою поміж густих, рівно обстрижених кущів.

* * *

Біля приймальні в затишному невеличкому фойє вона запитала про місіс Ешфорд і вже незабаром знайшла потрібний кабінет, де вродливій господині мало не перехопило подих від її екзотичної краси.

– Ах, яке щастя! – вигукнула Ненсі, простягаючи гості обидві руки. – Я знала, що ви в місті, і так чекала, коли зможу побачити вас!

– Так, – мовила Гелен, задихавшись, намагаючись силою волі врівноважити свій голос. – Я сподіваюся на довгу зустріч з вами і думаю, що це невдовзі станеться. Але – поки що… Як виявилося, у мене є нагальна справа до доктора Мерріка. Чи могла б я побачити його?… Він тут?

Він був тут, і вона могла зустрітися з ним. Ненсі думала, що він щойно завершив операцію і, мабуть, зараз вільний. Вона покличе по нього, і вони зможуть поговорити в його кабінеті.

Коли Ненсі вийшла і зачинила за собою двері, її серце калатало також. Гелен совалася на невеличкій канапі, намацувала щось у сумочці, раз-у-раз клацаючи замком, нетерпляче стукаючи носками свого сірого взуття по килиму; тоді, не спроможна всидіти на місці хоча б на мить довше, вона устала, підійшла до вікна і спинилася, заклопотано виглядаючи на вулицю, перебираючи пальцями коралове намисто.

Зрештою двері тихо відчинилися і так само тихо зачинилися, і вона відчула його присутність у кімнаті. Вона знала, що він стоїть там, при самих дверях, спостерігаючи, чекаючи, поки вона повернеться до нього… Чому ж вона цього не робить?… Чи перейти йому цю невеличку кімнатку, наблизившись до неї, і заговорити?… Напевне, ні… Але чому ж вона відразу не обернулася і не стала до нього лицем?… Бо вона запросила його на цю розмову, чи не так?… Що завдає їй стільки болю?… І найважче в тому, що вона не поспішала повернути до нього своє обличчя!.. Кожна наступна секунда завдавала йому ще більших мук…

Минула ціла вічність, поки він не заговорив – досить несміливо.

– Ви хотіли мене бачити?

Його тихе питання скинуло з неї чари. Вона хутко обернулася і, нахилившись до вікна, поклала витягнуті руки на підвіконня, і цю поставу Боббі засмучено витлумачив як захисну реакцію загнаної в кут істоти; але в ній не було і сліду зневаги. Її голова похилилася; очі уп’ялися в підлогу. Усе, що він зробив для неї, навіть у його страшному сні не могло викликати такої постави.

Гелен злякалася власних почуттів. Десять хвилин тому вона була готова до насильства. Підступивши до того вікна, вона горіла пристрасним нетерпінням назвати його поганими словами; скривдити його якимось способом; змусити його скуштувати трішки того приниження, яке він завдав їй… Що сталося з нею? …Вона відчула, що її покинула навіть власна лють… Ні, далі стояти і мовчати немає змоги.

Вона піднесла втомлені очі і стрілася з ним поглядом.

– Маю до вас розмову, – промовила вона тим самим гортанним контральто, яке він так добре пам’ятав. Тембр, що здійняв у ньому вихор чудернацьких вражень.

– Не хочете потиснути руки? – попросив він.

– Без потреби! – відповіла вона, безутішно махнувши рукою.

– То може хочете сісти?

– Дякую – ні. Думаю, що розповім про все – швидко!

Боббі прихилився до рогу стола Ненсі Ешфорд, склав на грудях руки і слухав.

– Тільки-но я дізналася, що все у світі належить лише вам. Я жила деякий час, як ваша утриманка… Я не знала. Певна, ви повірите, що не знала.

– Звичайно, що ви не знали! Вам немає за що себе осуджувати – якщо про це мова.

Вона продовжила, наче не чуючи його.

– Навіть вбрання, яке я ношу…

Вона нахилила голову і заплющила очі з розпростертими пальцями.

Боббі терпіти вже не міг. Відчуваючи, як у грудях розривається серце, він підбіг до неї і взяв її руки у свої. На мить вона допустила цей палкий вияв співчуття, а тоді відступила від нього, хитаючи головою.

– Ні, ні! Я прийшла сюди не для жалю! Тепер її голос потвердішав, і в ньому зазвучала нотка нетерпіння. – Мене жаліли – дуже і дуже довго! Я прийшла сюди тільки для того, щоб сказати вам, що всі гроші з банку хочу повернути вам; і як тільки почну заробляти, виплачу вам кожен долар, який було витрачено.

Боббі з розпуки глибоко зітхнув, відступив назад і приперся спиною до стола з замисленим поглядом.

– Будь ласка, вибачте мені, – сказав повільно. – Бачите – обставини дуже дивні. Я хотів уберегти вас, як тільки міг, від лиха, що могло зробити вас нещасливою. Думаю, що обрав неправильний шлях – і від початку прагнув лише добра. Ви можете повірити в це?

* * *

На мить їхні очі зустрілися, і цей погляд вони побачать ще раз, коли тієї ночі пригадають той випадок, кожнісіньку його мить, кожнісіньке слово, на безсонних подушках – Боббі поважно роздумуючи, чи міг би розв’язати їхні проблеми, якби узяв її в обійми тієї миті, Гелен покаянно картаючи себе за те, що вважала серйозним розкриттям власних почуттів, які воліла взяти в шори.

– Можливо, що так і було, – визнала вона, відвернувши погляд від його очей. – Але моє становище не стане через те більш стерпним. Я не бажаю отримувати від вас пенсію! Я хочу повернути вам усі гроші – суму, яку я використала, як тільки зможу заробити її.

– Ви не мусите робити цього!

Голос Боббі був суворий, вимогливий. Він випростався і рішуче дивився на неї.

– Тут йдеться про щось більше, ніж ви гадаєте… ніж смію сказати вам! Це неминуче вплине на життя багатьох людей! Ви маєте право будь-що робити зі своїми грошима, однак не можете повернути їх мені! Я не візьму їх! Не можу взяти… тому що, розумієте, я використав їх до останку!

Гелен швидко підвела очі, вирячені від здивування. Конвульсивно вона ковтнула слину.

– Що-о-о-о? – прошепотіла вона. – Що ви щойно сказали?

– Я використав їх до останку!… Чи не відомо вам, що це означає?

– Ні! Розкажіть мені! Що це означає?

– Сядьте, – лагідно промовив він. – Я спробую пояснити… Хоча це й нелегко.

Вона підійшла з деякою неохотою до невеличкої канапи і сіла.

– Можливо, ви ніколи не звертали на це уваги, – говорив Боббі, обмірковуючи кожне слово, – що існує дивний зв’язок між добровільним, таємним даром, який ви уділили безкорисливо, не сподіваючись на винагороду, і певними вагомими результатами, які походять з нього у досвіді жертводавця… Тепер я не певен, що гроші, які я так радо віддав вам, були саме такою інвестицією. Невдовзі після того як я залагодив цю справу, сталося щось неймовірно важливе – те, з чим ми обоє не сміємо гратися… Я знаю, що мої слова не будуть для вас досить переконливими. Чи можете ви просто повірити мені на слово – просто повірити – люба?

Гелен густо почервоніла й устала – очі її палали.

– Ні, ви маєте справу не тільки зі мною! – відрубала вона палко. – І я не ваша люба! Ви принизили мене! Багато речей я хотіла би знати, і ви, як видається, здатні з’ясувати деякі тайни; однак ви просто не бажаєте робити цього. Я йду. У банку я домовлюся про гроші. І решту – витрачену частину – поверну вам! Це я кажу вам напевне! – Вона стояла у дверях, поклавши руку на клямку.

Боббі швидко підступив до неї і поклав на її руку свою.

– Послухайте! – вимагав він поважно. – Це дуже важливо, і для мене, і для вас, щоб ми не дали змоги кожному тутешньому язикові розпускати плітки, що наша зустріч скінчилася сваркою. Ви вже готові вибігти з кабінету, розпашілі від люті. Здійметься великий галас і знадобляться пояснення.

– Тоді ви зможете подбати про них! Я не відчуваю, що повинна пояснювати щось. Якщо, на вашу думку, вони потрібні, то це ваша справа! Прошу, дозвольте мені піти.

Боббі не забирав твердої руки.

– Люба, – сказав він, майже пошепки, – я апелюю до вашої порядности! Так – ви маєте підстави для обурення. Так – через мою хибу ви опинилися в обтяжливому становищі. Але нехай наші непорозуміння зостануться між нами. Хіба ж так не буде набагато краще?

Вона довго вагалася, питально зазирнула йому у вічі, як спантеличена мала дитина, і зрештою відповіла:

– Згода.

Він відпустив її, і вона підійшла до вікна, взяла косметичну сумочку і роздивилася своє відображення, а тим часом Боббі стежив за нею покаянними очима. Як жалюгідно він зіпсував усе – усе!

Вона за мить обернулася і поглянула на нього спокійно, як незнайомка.

– Я вже готова, як бачите.

Боббі завагався.

– Але… справді… як гадаєте, – він соромливо затнувся, – що маленька усмішка могла б допомогти… допомогти…

– Я подбаю про це, коли знадобиться!

* * *

Він відчинив двері і дав їй знак іти попереду. За мить вона стала зовсім иншою людиною, увічливою, усміхненою.

Ненсі Ешфорд, яка снувала поряд, сповнена цікавости і деякої тривоги, зустріла їх. Вона швидко перевела дух, очевидно, з полегшенням.

– Рада, що обоє врешті-решт знайшли нагоду для знайомства, – вигукнула вона, нетерпляче вивчаючи їхні обличчя.

– Справді? – відповіла Гелен, трішки спантеличена її натяком. – Ми з доктором Мерріком поговорили про стільки цікавих речей – деякі з них, на жаль, досить загадкові.

– Ах! Добре! То ви про це!.. Загадкові речі!.. Місіс Гадсон запитувала… Якось вона дізналася – завдяки випадковому слову, мабуть – що Боббі Меррік має змогу пояснити дивні таємниці, які вона успадкувала від чоловіка… То он що звело їх докупи… Добре!.. Ненсі сяяла.

– Сподіваюся, що невдовзі ненадовго відвідаю вас, місіс Ешфорд, – продовжила Гелен, затамувавши дух. – Нині… я трішки поспішаю… Важливі справи.

Почувши знайомий голос, просто під дверима своєї невеличкої реєстраційної кімнати, до них вистрибнула Джойс з пронизливим криком здивування і захвату, а також горою запитань.

– Агов, що привело тебе сюди, люба? Чому ти не сказала мені, що прийдеш так скоро? І ви з доктором Мерріком вже познайомилися! Як чудово! О, тепер ми зможемо піти на вечерю, про яку вже говорили! Ходімо сьогодні! Усі четверо! Моїм коштом! І я дістану квитки на "Джасмін"! Що скажете? Ви зможете прийти, місіс Ешфорд?

Ненсі відразу ж знайшла очі Гелен і помітила слабкий вираз роздратованости. Чи мусить вона підтримати ідею з вечерею? То був ніяковий момент.

Раптово відчувши власний обов’язок виявити щиросерде зацікавлення гостинністю Джойс, Гелен допитливо усміхнулася, і Ненсі відповіла:

– Це для мене велике щастя, Джойс. Дякую.

– І ти також можеш прийти, Боббі, чи не так? – наполягала Джойс.

– Він мигцем поглянув на обличчя Гелен, і, відчуваючи, як калатає серце, коли вона глянула на нього, безсумнівно цікавлячись, якою буде його відповідь.

– Буду дуже радий прийти, Джойс.

Гелен позирнула на годинника.

– Я мушу йти, – мовила вона рішуче. – Отже, побачимося ввечері.

Усі троє супроводили її до великих скляних дверей – Боббі у неї під боком, очевидно, бажаючи провести до таксі. Коли ця пара йшла вниз по засніжених сходах, він узяв її за руку, і обоє добре знали, що Ненсі й Джойс досі стоять у дверях, спостерігаючи.

* * *

– Ми мусимо поговорити, – сказав Боббі радісно. – Гру ще не закінчено.

– Ваша правда, – погодилася Гелен, обернувшись до нього з усмішкою, від якої в нього майже запаморочилася голова. – Усе свідчить про те, що ви влаштували для нас цілий вечір чудесних розваг! Хто тягнув вас за язика, коли ви погодилися прийти на ту жалюгідну вечерю, яку спромоглася запланувати Джойс? Гадаю, це також ознака вашої порядности!

Боббі сповнився каяття. Воно було написане на його лиці.

– Не дивіться на мене так, – наказала вона, і її голос якось дивно контрастував з усмішкою. – Вони подумають, що ми сваримося.

– А, – понуро мовив він, – хіба це не так?

Вона зареготала.

– Видається, що в драматургії ви кращий режисер, ніж актор!

– Але, насправді, я готувався відкинути запрошення. І тоді випадково глянув на ваше лице, а воно видавалося таким доброзичливим…

– А що, на вашу думку, я мала робити? Супитися? Це ж ви запропонували, щоб ми удавали, наче в нас добрі стосунки. І тепер – так, ви просто використали мене – як звичайно. – Вона далі усміхалася. Вони дійшли до узбіччя. Таксист розігрівав двигун.

– Я вигадаю якусь причину, – запропонував Боббі кволо. – Пробачте.

– Ні! Цього не можна робити. Ми домовилися і доведемо цю справу до кінця; і я можу пообіцяти вам, що мої почуття не будуть ні для кого очевидні. – Вона завагалася на хвилину і додала, – Навіть вам! Обіцяю, що не зіпсую вам вечері.

Боббі відчинив двері і допоміг їй сісти в авто. Теплий потиск його руки сердив її – непокоїв. Примостившись у кріслі, вона вже не відчувала потреби зоставатися люб’язною. Усмішка згасла. Він простягнув руку, і вона роздратовано змушена була простягти свою. Він міцно стиснув її.

– До побачення, люба, – мовив він лагідно. Будь ласка, не думай надто зле про мене. Я допустив жахливу помилку, але ж так люблю тебе!

XVII

Коли Меррік прийшов у своє помешкання невдовзі після півночі, він відразу ж скинув костюм, перевдягнувся в халат, попросив Матцу кинути ще одне соснове полінце у вогонь і ліг спати.

Вечірні розваги обернулися на бурхливу симфонію з безліччю тональностей і темпів: короткими пасажами невимовної ніжности, скоробіжними тактами надії, лагідними інтервалами варіяцій і модуляцій, присмаченими рідкими запаморочливими крещендо, що пронизливо здіймалися вгору по хроматичній гамі, пронизані сум’яттям і тривогою. Але фінал, на жаль, раптово завершився неймовірно бентежним мінорним акордом… Якщо загалом оцінювати той вечір, то його настрій був уривчастим і непередбачуваним, як "Сумний вальс" Сібеліуса.

Він сподівався сповнити його духом чесної гри, притаманному атлетові, що йде на запекле змагання. Його кохана суперниця пообіцяла, що ніхто – навіть він сам – не здогадається про їхнє роздратування й образу, і на її слово можна було покластися. Якщо їй доведеться грати важку роль, то йому – тим більше. Їй треба одне – виявляти приязнь. Але яка людина з певним соціяльним досвідом не навчилася розгадувати удавану люб’язність, коли її зводять з особами, яких вона не любить? Щодо нього, то він окреслив для себе роль холодної невимушености; не суворого й стриманого зречення чи вияву аскетичної байдужости, а спокійну ґречність чоловіка у стосунках з жінкою, з якою ледве знайомий. І його завдання полягає в тому, щоб здійснити це переконливо – з натхненним серцем.

Коли, вирушаючи до міста, він похапцем оглянув себе у старовинному дзеркалі і пообіцяв власному відображенню, що з шанобливою шляхетністю буде ставитися до жінки, для якої ця вдавана дружба на один вечір може виявитися справжньою мукою. І це йому майже вдалося, майже по-геройському – але не до самого кінця.

Але попри це, хай як він каявся через коротке, але таке явне порушення самодисципліни, що тепер ускладнило їхні стосунки так, як ніколи, кожен його нерв вібрував спогадами про ті чарівні хвилини, коли, попри розуміння, що вона просто дотримується контракту, їхнє приятельство видавалося щирим.

Сповнившись настроєм лихваря, що жадає на самоті перебирати власне золото, він нетерпляче відпустив Матцу, який турботливо зоставався поряд, запалив люльку, розлігся у глибокому кріслі перед тріскучим вогнем і вирішив ще раз згадати той вечір, хвилина за хвилиною, переживши його найзворушливіші почування.

* * *

Послухавшись Джойс, він зайшов по Ненсі Ешфорд. Убрана в розкішний малиновий колір, Ненсі Ешфорд, з огляду на молоде обличчя, блискуче сиве волосся, чудову фігуру і пружний крок, вартувала найвищих його похвал. Він сказав їй це, і вона подякувала – і за комплімент, і за квіти.

Ніщо не сховалося від її ока. Вона зауважила, коли він допомагав їй сісти в лімузин, що Річард має новий кашкет і онучі.

– Ви ж ніколи не бачили його в однострої, чи не так? – запитала вона. – Думала, що в цій царині ви маєте демократичні переконання.

– Так і було, – визнав він, – але я змінив свій погляд. Убираючись в однострій, він знає, що належить до установи, і це допомагає йому поважно ставитися до справи. Принаймні, така моя теорія. Крім, того, він йому до вподоби.

Подібних нескладних балачок було досхочу, і він брав у них участь з незвичайним натхненням; однак Ненсі відразу ухилилася від пустопорожньої балаканини, бажаючи дізнатися більше.

– Боббі, – мовила вона, коли його чудове нове авто влилося в потік вуличного руху на проспекті і додало ходу, – щось підказує мені, що цей захід буде досить непростим.

– Ви завжди були пильним спостерігачем, Ненсі, – згодився він.

– Не треба мати хисту до окультних наук, щоби помітити, якою напруженою була атмосфера в Брайтвуді сьогодні удень.

– Вибачте за те, що уриваю вас, але… ви мені неймовірно подобаєтеся в цих кольорах. Цього вечора ви неймовірно гарні, люба.

– Тобто, ти не хочеш мені?

– Ну, мабуть… Щось на взір того.

– Тоді гаразд. Я мушу заплющити очі, вуха і рота. Я три мудрих мавпи. Я прикинуся, наче не знаю, що ви обоє посварені.

– Молодець!

– І також я вдаватиму, ніби не знаю, що ви, пара дурників, глибоко закохані і боїтеся перезирнутися зі страху, що ваша таємниця розкриється.

– Яка ж ви все-таки прегарна, Ненсі.

– Але дурна!

– Ні, ні! Аж ніяк! … Якраз навпаки!

Після цього вона простила йому, стисла руку, назвала його милим хлопчиком; і, упродовж решти подорожі, обговорювала лікарняні теми якнайбільш діловим тоном.

* * *

Вони вийшли з авто під Бук-Кадиллаком і поспіхом сховалися від лапатого снігу за обертовими дверима. Джойс і Гелен вже чекали на них, як і було домовлено, на пів’ярусі; Джойс, галасливо радісна, у хвилястому чепурному вбранні зеленого кольору, виглядала дуже делікатно; вона вдягнула корсаж, який він надіслав їй; і, цілком очевидно, вже встигла ковтнути один чи два коктейлі, оскільки в її сценічних жестах відчувалася напружена нервозність, а різкі обертони в голосі можна було пояснити не инакше, як трьома келишками джину… Якщо Гелен бачила це, то, очевидно, вирішила просто не звертати уваги. Зрозумівши, що тут відбувається нехтування цілої низки неприємних фактів, вона вирішила, що, мабуть, не потрібно придиратися ще й до цього… Яке ж вона миле створіння… У чорному оксамиті… і перли… і його орхідеї. То вона, по суті, погодилася носити їх!.. Його коханий ворог програє один – нуль!

* * *

Досить цікаво, що Джойс з першої миті тільки й старалася, щоб розсварити їх обох, майже несамовито. … Мабуть, то був джин… Інстинкт міг підказати їй, що між ними існує невисловлений зв’язок, який вона покликана розголосити… Звісно, завжди було важко вгадати, що, як і чому Джойс думала… Але хай яким був її мотив, якщо він узагалі був, вона і не думала приховувати свого наміру перетворити цю маленьку вечірку на нагоду для швидкого розвитку їхнього першого знайомства… неначе то був гриб, який мусить дозріти або тепер, або ніколи.

І дійсно, вона була невимовно жорстокою. За салатом на мить встрянула в розмову, пробурмотівши до себе з аж надто пишномовному стилі: "Пані Гадсон! … Доктор Меррік!.. Серденько!" – знизавши плечима і зітхнувши, – думала, що вони вже будуть Боббі і Гелен! На що Гелен відповіла, нахилившись до неї, примирливим, материнським голосом: "Пий своє молоко, маленька. Гарна дитина!"… Вони зареготали, і ці веселощі замінили оплески.

У людному готелі стояла задуха. Саме почалися великий комерційний форум, і всі публічні зали та фойє кишіли метушливими товстунами з синіми й золотими значками на вилогах і краплями поту на чолі. Вони десятками вешталися туди й сюди, у стількох же напрямах, бокуючи, наче краби, поперек потоку людей, перепрошуючись направо й наліво таким тоном, наче казали "Розійдись!" Їхні зморщені лоби свідчили, що коли вони не зможуть протиснутися, то вся ця затія, після стількох турбот та витрат, зійде нанівець.

Їхні втомлені жінки тільки й шукали нагоди, щоб сісти, усвідомлюючи зайвість своїх ніг, перебираючи свіжі локони нервовими пальцями. Кілька відважніших з млосною невимушеністю спробували палити незвичні тут сигарети, які, однак, розглядали боязко і на витягнутій руці, як шибайголови тримають іскристі феєрверки – незворушно, але з таємною тривогою в кутику ока.

Джойс завзято схопила руку Гелен і повела її.

– Тримайтеся поруч, ви, обоє, – крикнула вона через її плече, – і не загубіться. Ми мусимо поспішати, щоби не спізнитися до театру! – і потягла Ненсі з собою у людський мурашник.

Боббі запропонував руку Гелен, і вона взялася за неї; не формально, а ніби бажала зробити це… Насправді, він не мусив цього робити… Ні Джойс, ні Ненсі не могли бачити їх. Вона могла знехтувати його жест… У цю мить грати свою роль не було обов’язково.

Їх почали штовхати в натовпі. Він притягнув її ближче до себе, і вона відкликнулася… Ні – її не просто підштовхнули до нього збоку… Вона відкликнулася… Це зовсім инакше. Він притягнув її, і вона відкликнулася!..

Він знов механічно запалив люльку і неуважливо тримав сірника, поки вогонь не обпік йому пальці.

Вона відкликнулася так щедро, що він відчував теплі, м’які обриси її тіла, прилеглого до руки… Вона не мусила цього робити… Цього не було записано в її ролі… Однак саме це мало би статися, якби між ними не запало відчуження; але чи сталося б?… Мабуть, ні… Було важко тверезо оцінювати такі речі.

Досі вони не промовили одне одному жодного слова, за винятком короткого вітання при зустрічі, і балачки Джойс затьмарили навіть його. Він відчув, що мусить щось їй сказати. Сухі банальності були йому огидні, але довше мовчанка тривати просто не могла.

Зненацька він посміливішав.

– Одного разу я вів вже вас так, дуже темною стежкою, – почув він свої слова.

– О, та невже? – вона засміялася. – А я думала, що ми йшли рука об руку. Почувалася маленькою дівчинкою, яку вперше ведуть до дитячого садка.

– Отже – ви пам’ятаєте!

– Ще б пак! навіть не знаю, що би робила того вечора без вас. – Вона заглянула йому у вічі й усміхнулася. Він запитав себе чи чує вона калатання його серця… Вони зайшли до ресторану… Джойс махнула рукою зі столика, що стояв посередині зали.

– Якщо вже про це зайшла мова, то чи не могли б ви мені пояснити, – заговорила Гелен таємниче, – чому не дозволили мені відвезти вас додому того вечора або принаймні висадити вас, коли ми проїжджали біля ваших воріт?

– Я не хотів, щоб ви мене знали мене. Думав, якщо це станеться, то, можливо… Він незграбно урвав мову, шукаючи вдалого слова.

– То був дуже доречний спосіб почати дружбу на взір нашої… – мовила вона хрипко, – зважаючи на те, що вона була приречена сповнитися дрібних обманів і загадок.

– Мені шкода, – відповів він. І його вигляд підтверджував цей факт.

– Шкодувати не треба! – Палко випалила вона, рвучко смикнувши його за руку. – Ви подібні до Гамлета! Усміхніться, кажу я вам! Ваша Ненсі Ешфорд добре знає, що ми посварилися! Сьогодні вдень я прочитала це на її лиці. Я не впораюся з усім цим фарсом самотужки!

Він зазирнув у ці великі сині очі, вражений їхнім спалахом, що так разюче контрастував зі спокоєм обличчя, і голосно засміявся. І тепер, згадуючи це ще раз, він засміявся знову. Усе це абсурдно… аж до болю!

* * *

– Що за жарт, – допитувалася Джойс, коли офіціянти відсунули їхні стільці.

– Довга історія, – коротко мовила Гелен, – і цей добрий чоловік вже одного разу з неї сміявся. Я не можу змусити його вислухати це все ще раз.

Ненсі виглядала спантеличеною. Його вельми втішило це замішання – приємно було спостерігати, що цей невеличкий епізод загрожував її всезнанню.

– Наша освітня програма визначена заздалегідь, – заговорила Джойс, коли офіціянти поспіхом пішли, – за винятком десерту. Його кожен вибирає сам. Щодо иншого, то, будьте ласкаві, вибирайте те, що вважає корисним для вас заклад. Ні, люба, – додала вона, обернувшись до Гелен, – це не телятина. Пригадую, що ти вже складала цей залік, коли телятина була твоєю спеціялізацією.

– Розкажіть нам про инші закордонні подорожі, – попросила Ненсі. – Я хочу вирушити за океан на літо, і тому охоче слухаю історії про мандри.

– Як же ґречно вона погодилася! І як чарівно розповідала про свої враження. Більшість великих міст вона знала майже так само, як рідне, але помічала речі, що їх оминав він – якими ніжними були спогади про вузькі вулички, що звивалися вгору, і чудернацькі крамнички поздовж них, де, як видається, вона частенько знайомилася з цілими сім’ями… Як лагідно вона розповідала про малих дітей!..

* * *

Одного разу в Ассізі я так знайшла чудових друзів у невеликій крамничці, – розповідала вона. – Спочатку я почала відвідувати сім’ю Бордіні, щоби покращити розмовну італійську. Звісно, я завжди купувала якісь дрібнички, щоб оплатити навчання, або приносила щось для дітей; але вже згодом усвідомила, що приходжу туди, бо люблю їх і щиро потребую їхньої дружби. Але одного дня маленька трирічна Марія важко занедужала. Упродовж трьох тижнів її життя висіло на волосині. Вони всі страшенно стривожилися. Не маючи важливих справ, я часто відвідувала їх у ті дні…

Вона урвала розповідь, щоб відстібнути з-під коміра своєї сукні невеликого срібного хрестика.

– Матір Марії наполягла, щоб я взяла цей подарунок, коли їхала з Ассізі.

Дрібничку передали навкруг столу. Коли черга дійшла до нього, він оглянув її з трепетом. Ця річ була свята – з багатьох дивовижних причин.

– Я не хотіла брати його, – наполягала Гелен, – бо певна, що це найдорожча річ, яку вона мала. Його благословив сам Святий Отець, коли, малою дівчинкою, вона пішла на прощу до Рима 1900 року.

– То саме тому ти носиш цей дешевий хрестик! – вигукнула Джойс! – На щастя?

Гелен усміхнулася.

– Мабуть, – відповіла вона. – Принаймні мені він подобається більше від усіх инших коштовностей, які маю.

– Це природно, – з розумінням зауважила Ненсі.

Джойс була неабияк уважна.

Ти мусила бути опорою сім’ї під час усіх цих турбот, щоб заробити цей чарівний хрестик. Розкажи решту історії. Що ти зробила для них, поки Марія лежала недужа? Допомагала у крамниці? Чи була медсестрою? Говори далі, люба! Розповідай!

У ту мить він не зміг стримати себе. Сам вражений своїм вчинком, він підніс, протестуючи, руку.

– Ні, ні, Джойс! Насправді, ми не повинні просити місіс Гадсон розповідати нам про це! – Це зауваження відразу ж змусило його зніяковіти.

– Як цікаво! Чому ж вона не має розповідати нам?

Після того він обернувся до Гелен і запитав серйозно:

– Чи ви розповідали кому-небудь цю історію?

– Ні! Наскільки можу пригадати, про це я ще не розповідала нікому.

– І на вашому місці я не робив би цього. Це дуже цінний дарунок, і найбільша його чарівність у тому, що ніхто, крім вас, не знає, як саме ви заслужили його.

– Як же це смішно, Боббі! – закричала Джойс. – Ненсі, ви знали, що він такий забобонний?

– Я мала таку підозру – раз чи два.

Гелен стежила за ним приголомшеними, великими очима, коли він поклав невеличкий амулет їй на долоню жестом, що був небезпечно близький до ласки, бо кінчики його пальців трішки затрималися.

– Подеколи я думала про те, щоб відіслати його назад. Видається, що ви, докторе Мерріку, маєте деякі ідеї з цього приводу. Може, ви скажете мені, чи слід це робити?

– У жодному разі. Для неї ця річ більше не матиме цінности, якщо вона прийме її. Бачите, насправді, вона не зможе взяти її назад, тому що… тому що…

Гелен розкрила уста і, ледь затамувавши дух, наполегливо спитала: "Так?… тому що… Що?"

– Ну, тому що… тепер вона, мабуть… напевне… скористалася нею до останку сама.

Вона пильно роздивлялася його деякий час, неначе побачила примару. А тоді, майже нерозбірливо, тільки для його вух, пробурмотіла: "То… он… що… це… означає!"

– Саме так! От що це означає!

Її очі затьмарилися, а пальці тремтіли, коли вона пристібала хрестика під коміром сукні.

– Рада, що розповіли мені, – мовила вона, майже пошепки. – Я так часто запитувала себе про це.

* * *

Аж раптом Джойс нетерпляче мотнула обома руками.

– Про що врешті-решт ви люди говорите?… Ви знаєте, Ненсі?

– О, гадаю, що тільки приблизно., – відповіла вона… Найбільше тобі подобалися невеликі містечка, авжеж, Гелен? Розкажи нам про них.

– О так! – підтримала її Джойс. – Ти писала звідти такі чудові листи. Як називався той невеличкий готель – на вершині пагорба?

– Вілла Сербелоні? – Гелен спохмурніла. – Так, спершу він припав мені до душі; однак згодом я відчула себе одинокою. І так засмутилася, що одного дня поїхала звідти – у раптовому пориві – під ливним дощем.

– А що ж сталося, люба? – запитала Джойс схвильовано.

– Просто самотність! Насправді, сезон вже скінчився, і там вже майже нікого не було. Я зустріла молоду жінку, близьку мені по духу, однак вона виявилася письменницею, і зрозумівши причину її перебування там, я не могла більше відбирати в неї час, потрібний їй для творчости; тому одного страшенно самотнього дня виїхала звідти.

– Ви бачили її твір? – вирішила спитати Ненсі.

Гелен похитала головою.

– Напевне, ти повинна дещо її розпитати, – запропонувала Джойс. – Ти ж сама могла стати героїнею її оповідань. Чи не було б цікаво вибрати якесь оповідання і побачити, як ти сама розгулюєш у ньому?

Упродовж всіх цих розмов про Белладжо Гелен переважно зверталася до инших. Однак, відповідаючи на зауваження Джойс, вона повільно повернула очі до нього.

– Цілком можливо, що я заслужила на якусь другорядну роль в тій історії; бо точила ляси, як школярка, перш ніж дізналася про її фах.

– Певен, що ви були головною героїнею, – проголосив він поважно. – Присягаю, що це так!

Видається, що ви настільки впевнені, наче знаєте насправді. – Вона ледь прихилилася до нього. Зовсім поруч від неї, він лише зміг пробурмотіти напівголосно: "Таки знаю!"

* * *

Тоді мова зайшла за кораблі. Ненсі нетерпляче розпитувала про подорожі; що одягати, скільки давати чайових і кому, як заздалегідь слід замовляти квиток, щоб гарантувати собі добре місце.

– Гелен отримала свій у день замовлення, – пригадала Джойс.

– Але це не завжди так, – заперечила Ненсі. – Я пригадую скільки хвилювань ми мали, коли замовляли місце якомусь приятелю Боббі, що раптово мусив виїхати до Буенос-Айреса.

Він боязко позирнув на Гелен і, зустрівшись з поглядом, спрямованим просто на нього, помітив, як бентежно нахмурилися її брови. Хутко опанувавши себе, вона сказала:

– Мабуть, то був дуже гарячий сезон. Коли це було?

– Коли це було, Боббі? – запитала Ненсі. – Ти мусиш пам’ятати. Пригадуєш, яка то була радість, коли ти посадив його на те судно. Мабуть, відтоді вже минув десь рік, можливо, трішки більше.

– Щось таке, – відповів він збайдужіло.

Офіціянти роздали їм меню. Джойс і Ненсі прихили голови, вибираючи смак парфле. Гелен піднесла свою картку, затуливши від них лице.

– То було дуже мило з вашого боку, – сказала вона лагідно. – Я не здогадувалася про це – донині.

– Я й не мав такого наміру. Я сподівався, що ви не будете замислюватися про це. Вибачте, що ця справа ненароком виявилася.

Її обличчя на мить замислилося; а тоді зненацька проясніло.

– О, я розумію! – пробурмотіла вона.

– Дивно, що це так.

Вона енергійно кивнула головою.

– Це щось на взір… моїх Бурдіні… і цього хрестика, авжеж?

– Так, саме так!

Джойс поклала край їхній загадковій грі, вимагаючи ясности в питанні десерту… То була дуже ніжна мить. Тепер, коли він обмірковував усе, аналізуючи, йому спало на думку, що в тому непростому становищі його терміново покликали на порятунок, і в цю мить він міг тішитися надією, що їхнє непорозуміння остаточно вирішиться…

* * *

Він устав і заходив по кімнаті, притисши кінчики пальців до скронь, затримався біля столика, набив люльку, доклав дров у коминок і знову опустився у крісло. Невеличкий катедральний годинник на коминковій полиці втомлено вибив четверту.

Ці чотири удари, що принагідно привернули його увагу, умить заволокли хмарою його думки. Але друга чверть була зовсім инакша. Видавалося, що тепер годинник відчутно повеселішав. І коли він дійшов до третьої чверті, то звучав майже підбадьорливо. Але завжди те знесилене, понуре, глузливе, саркастичне да-де-ді-дум першої чверті пронизувало його урочистою безглуздістю всього, що він робив, і марністю того, що замислив. Сталося саме так, неначе Вічна Доля простягла свої довгі руки і позіхнула. Він ніколи не міг бути певен достоту, що промовляла вона. Подеколи удари були лише чотирма градаціями виразного знаку невимовної втоми.

Відлуння чутно досі. Він підніс очі вгору. Чверть на другу… І знову поринув у розмисли, понуро, усвідомлюючи, що його спогади з тієї миті будуть тривожними.

* * *

Коротка подорож у його авто до театру неподалік минула без особливих подій. Під’їхавши до узбіччя, він почув, як Гелен гукнула до Ненсі: "Який чудовий автомобіль! Що це за марка?"… Він не розчув відповіді Ненсі; але вона знала.

Вони дуже спізнилися, надовго затримавшись на вечері… Вони навпомацки пішли услід за невеликим ліхтариком капельдинера і винувато принишкли на своїх місцях, які, на щастя, були біля проходу.

Жвавий хор церемонно помаршував через сцену, в один ряд, щільною лавою, наче строката гусениця; пококетував, загорланив пронизливу ноту, розбігся і привітав чоловіків, що вигулькнули з-за куліс. Головна пісенна тема шалено пролунала ще раз, закінчившись оглушливим виском з піднесеними вгору руками, і яскравим спалахом світла, після того як упала завіса.

Джойс, яка наполегливо старалася вести перед, нахилилася наліво, через Ненсі й Гелен, щоб передати йому квитки. … Як виразно тепер поставала перед ним кожна тривіяльна подія, рельєфно викарбувана в пам’яті… Простягши руку по корінці квитків, він наблизився до голого плеча Гелен. Його долоня легенько ковзнула по її руці. Кожний випадковий доторк здіймав у ньому задушливу хвилю емоцій. І тільки тверда воля допомогла йому побороти спонуку торкнутися її.

Він не міг пригадати, про що балакали в першому антракті. Видавалося, що Джойс говорила найбільше – про одну цікаву пригоду під час прем’єри "Джасмін" у Нью-Йорку. Ненсі слухала щонайуважніше; Гелен, усміхаючись, виглядала трішки неуважною, трішки заклопотаною.

Вступив оркестр, пощипуючи першу струну; диригент підніс обидві руки, оглянув наостанок своїх музик від одного краю до другого; і зрештою погнав їх навскач, у темряву, що огорнула сцену.

Він не хотів би так сильно відчувати близьку її присутність, остерігаючись, що його переповнить фізична жага до неї. Мудре спостереження Ненсі спало йому на думку. Він розповів їй, як тієї ночі в селі гостро відчув присутність дівчини в автомобілі. Ненсі пхикнула на його наївне уявлення, що Гелен могла не знати про його почуття.

– Нісенітниця! – сміялася Ненсі. – Ти думаєш собі, що вона могла так вплинути на тебе, не відчуваючи того самого?… Як же мало ти знаєш про жінок!

І десь перед завершенням другого акту сталася катастрофа.

Він не стежив за безглуздим, банальним сюжетом з належною увагою, щоб усвідомити, куди він міг би вести. Його розум зосередився на її магнетичній присутності, бо ж він повсякчас мріяв про щастя забезпечити її всім, чого вона потребує. І лиш після тієї невиправної помилки він усвідомив той факт, що нехотячи образив її.

Повернулася вертлява інженю – коли грали барвисту сцену сільської домашньої вечірки – в розкішному лімузині. Те, що вона була без гроша; що машина належала підлому маклерові, який упродовж цілої вистави набридав їй подарунками і залицяннями, тільки заради того, щоб придбати до себе віру; що імпортований халат, який вона носила, придбав він – усе це не мало жодної ваги для Боббі… У ту мить єдиним, що цікавило його, був досить пристойний лімузин.

Він гарячково повернувся до Гелен – їхні голови на мить легенько торкнулися – і прошепотів: "Я чув, як ви казали, що вам подобається мій новий автомобіль. Я майже не користуюся ним. І хотів би позичити його вам на той час, поки ви тут".

Мабуть, ще тоді, найсерйознішої з усіх помилок можна було уникнути, якби вона відразу рішуче відмовилася… Не підозріваючи, що її мовчання означало лише те, що вона приголомшена його відвертим нахабством, і натхненний цим неправильно витлумаченим мовчанням, він боязко, затамувавши подих, намацав руку, яка, як він знав, лежала, долонею догори, біліючи на тлі чорного оксамиту.

Можливо, вона інтуїтивно здогадалася про його намір… Можливо, легкий рух його руки застеріг її… Чи, можливо, саме в той момент вона вирішила погратися зі своїм перловим намистом?… Він, мабуть, ніколи не дізнається, як це сталося… Теплий оксамит тривожно задрижав від його короткої ласки.

Завіса опускалася. Зала залилася світлом. Він боязко зиркнув на неї. Її щоки пашіли, а невеличкий кулачок, що міцно стискав хустинку, вона міцно притисла до уст.

* * *

На пропозицію Джойс вони попрямували у вестибюль. Ідучи до виходу, Гелен узяла Ненсі за руку, і Джойс, спостерігаючи, сповільнила ходу, поки він не наздогнав її. І запалом вона взяла на себе повну відповідальність за плин їхньої безладної розмови. Він радів, тому що в його думках панував хаос.

Коли пролунав сигнал про початок останньої дії, вони повернулися в тому ж порядку, як і виходили, і Гелен пішла першою, залишивши Джойс поруч з ним.

Яким же мерзенним хамом вона тепер вважає його!.. Але, безумовно, здоровий глузд підкаже їй, що він не мав цього на увазі!.. Усе не так!

Він не мав навіть найменшого уявлення, про що йшлося в останній дії; пересидів її витерпівши всі немислимі муки. Після того як минула не одна вічність, це страхіття скінчилося.

Вони розійшлися швидко, буденно, навіть не спробувавши шукати розуміння в очах одне одного.

Уранці він знайде її і спробує все пояснити. Годинник вибив четверту чверть і третю годину… О дев’ятій у нього операція.

Він втомлено скинув одежу і ліг у ліжко. Коли, пониклий, він відпружився на подушці, годинник цинічно прокоментував його неймовірну винахідливість під час вечірніх пригод.

* * *

Приїхавши вранці до шпиталю, він дістав повідомлення з канцелярії, що його попросили подзвонити містеру Рендалу з Четвертого національного банку, на що не звернув жодної уваги.

Закінчивши операцію, він подзвонив Статлеру і покликав місіс Гадсон. Вона виїхала з готелю.

XVIII

Брюс Макларен з дружиною пригощали доктора Мерріка обідом у своїй затишно вмебльованій квартирі. Була неділя, і всі троє саме повернулися з Церкви Благодати, де поява видатного молодого хірурга поряд зі священиком, у товаристві місіс Макларен, здійняла доброзичливий гул гордости й втіхи.

Недавній видатний внесок Боббі Мерріка в царині нейрохірургії широко обговорювала преса, що не надто тішило його; бо ж він, як сумлінний науковець, щиро соромився публічности. Було досить неприємно бачити, що його винахід галасливо описували журналістським жаргоном, і він не був вдячним, як того хотів би, за доброзичливі вихваляння на редакторських сторінках щоденних газет і сентиментальну писанину, яку прикрашала його біографія в дайджестах і ревю.

Звісно, це справді була диву гідна історія, що цілком вартувала передовиці на двох шпальтах. Писаки не пропускали нічого. Той факт, що доктор Меррік цілковито відмовився від дозвілля, яким міг втішатися з огляду на своє велике багатство, щоб невтомно присвятити себе найбільш складній і невдячній спеціяльності в хірургії, був замусолений до краю. Якби він негайно не відгородився від цілої команди газетярів, які не відступали від нього, то ситуація, безумовно, би ще погіршилася.

– Ви також маєте певні обов’язки перед громадськістю! – бовкнув один з них, неначе говорив до якоїсь зачарованої кінематографом дівулі, що виграла конкурс краси в "Таймс".

Навіть пригадали, що життя доктора Мерріка кілька років тому було врятоване в той самий час, коли другий славетний нейрохірург, покійний доктор Вейн Гадсон, утопився в озері Сагінак. Одна газета (жовта) широко спекулювала, чи негайне рішення молодого Мерріка вступити до медичного університету, де він навчався, щоб присвятити себе нейрохірургії, було частково зумовлене, якщо не безпосередньо спричинене, тією трагедією; але, не маючи досить подробиць, і не здатна випитати їх у нещасливого героя або його помічників, вдовольнилася тим, що кинула натяк і дозволила публіці зробити власні висновки.

Упродовж вісімнадцяти годин після того, як з’явилася новина, Боббі вирішив, що коли збитки, пов’язані з газетною популярністю, протиставити вигоді, яку він має з неї, то цифри в колонці слави вже давно мають знак мінус. Було очевидно, що нова зірка воліє бути непримітною. Його пошта була набита посланнями від набридливих прохачів усіх відомих штибів; зверненнями гаданих філантропічних організацій: від фундацій, що гарантують міжнародне порозуміння, до чудернацьких альтруїстичних рухів за збереження голубих сойок. Він отримував графоманські вірші, що вихваляли його подвиги, слізливі пісні, що славословили його і сподівалися на публікацію його коштом, солодкі любовні листи, частенько з фотографіями. Його засипали запрошеннями на обід. Він став вигнанцем, що бігає від одного пристановища до другого.

Навіть у Виндимері, де він шукав самотности у вихідні дні невдовзі після початку переслідувань, його дід гордо й багатослівно – і заради нього – приймав строго вдягнену молоду жінку, якій знадобилися деякі інтимні подробиці дитинства Боббі, щоб прикрасити журнальну статтю.

– Ах, Роберте, яка приємна несподіванка! – вигукнув старий Ніколас. Ми саме говорили про вас. Ця юна леді…

– Так, розумію, – відповів холодно Боббі. – Думаю, вона пробачить нам, якщо ми змінимо тему розмови!

– Ні, не пробачу, – хихикнула гостя.

Ніколас і гадки не мав, як поводитися в цій ситуації, але Боббі допоміг йому, покликавши Меґса.

– Скажи Стівену відвести цю леді до станції, Меґсе. Вона поспішає на поїзд о 4:16.

* * *

Щодо його колег з фаху, то їхня вдячність і щирі привітання були джерелом великої втіхи. Кожного дня надходили шанобливі панегірики від відомих людей тої самої спеціяльности, що подякували йому за безкорисливість, з якою він розповсюдив цю знахідку серед своїх колег. До нього надходили листи з усіх цивілізованих країн світу.

Тепер, коли минуло досить часу, щоб його раптова слава остудилася, Боббі боязко вийшов у світ, щоб відновити свій звичайний розклад праці та відпочинку. Він ще не звик до задивлянь, перешіптувань і поштовхів ліктем, які виокремлювали його в людних місцях; але, побачивши, що не може переховуватися вічно, як мисливська здобич, він замаскував свою поставу якомога краще і прийняв кару з удаваною байдужістю. А сьогодні навіть наважився піти до церкви.

* * *

Доктор Макларен виголосив ерудовану проповідь до великої авдиторії чудових людей – на цілу половину молодших від сорока – на тему, яка, як сподівався він, буде особливо цікава його поважному гостеві.

І справді, думка доктора Роберта Мерріка з приводу цієї проповіді, настільки заполонила розум популярного молодого проповідника, поки він готував свою промову, що він з великими труднощами утримався від використання наукової фразеології, недосяжної для прихожан – хоча, якщо йдеться про церковну авдиторію, то її інтелектуальний рівень був високим і цілком допускав це. Церква Благодати добре усвідомлювала свою модерність.

– Справді, найбільш поступова – і, по суті, єдина поступова церква у місті! – промовила місіс Сілбек свої знамениті слова, висловивши думку, що кандидатура доктора Макларена якнайкраще годиться на те, щоб поблагословити засідання Соціяльного конгресу, який запланував дискусію щодо запобігання вагітності.

– У чому? – Президент Соціяльного конгресу місіс Корделія Кунц з Ґранд-Репідс спитала сухо, постукавши по записнику невеличким вишуканим лорнетом. – Поступова в економічних, соціяльних питаннях, політичних проблемах – чи просто видає себе за останню твердиню ортодоксії?

Місіс Сілбек, трішки вражена, але анітрохи не розсерджена, відповіла, що вона не знає напевне, як далеко чи в якому напрямку Церква Благодати веде до свободи – і клацнула своїм гаманцем кілька разів – так голосно, щоб підкреслити свою відмову далі обговорювати це питання – не усвідомлюючи того, що безцеремонна позаштатна кореспондентка з півночі дійсно торкнулася вкрай болючої струни.

* * *

Однак, виявивши належну обережність, доктор Макларен в останню хвилину вирішив замінити кілька ерудованих термінів, які, остерігався він, могли виявитися неосяжними для його пастви; але, навіть з огляду на ці неохочі зміни в ім’я ясности, його промова виглядала як звернення одного вченого до другого, і люди, що вислухали її, були втішені і спантеличені цією чарівною загадковістю. Вони також запитували себе, якої думки про неї доктор Меррік, і палко гордилися своїм мудрим юним священиком.

І вони мали повне право гордитися. Прев. Брюс Макларен, доктор філософії, аж ніяк не був інтелектуальним жевжиком чи поважним балакуном з любов’ю до великих слів і жадобою здобути репутацію наукового мужа. Його освіта була бездоганна, і проповідь того дня тільки підтверджувала це.

Диякон Честер тепло потиснув руку священикові і, перекрикуючи голосисте фінальне соло органних труб, ствердив, що, на його думку, це найглибша проповідь, яку будь-коли виголошували в Церкві Благодати! Це твердження було цілковито правильне; і не був вислів "на його думку", використаний в цьому контексті, звичайним колоквіялізмом. Якби містер Честер був досконалим стилістом – а він був заможним пекарем, який випікав торти поблизу вантажної залізничної станції, не соромлячись визнавати, що кинув школу в тринадцять літ – то міг би вибрати вислів набагато витонченіший і доречніший, ніж "на його думку", щоб висловити похвалу високій освіченості, відображеній в цій гомілії. Якби на фотографічній пластині спробували зафіксувати знання містера Честера з теми, що її розглядав доктор Макларен, то її можна було б використовувати, цілком не пошкоджену, для зовсім иншої мети.

* * *

Тепла дружба між доктором Маклареном і доктором Мерріком почалася сирого березневого вечора, коли рудоволосого мандрівного проповідника привезли у Брайтвуд, непритомного й охриплого, зі страшним і небезпечним забоєм на скроневій кістці. Він був брудний, закривавлений і кволий. Тієї ночі його стан видавався важким; і єдиним спочинком, який доктор Меррік дозволяв собі, з того часу, відколи закінчив необхідне оперативне втручання о дев’ятій аж до наступного ранку о сьомій, були короткі прогулянки вгору і вниз коридором перед дверима свого важливого пацієнта, під час яких він нервово затягувався цигарками і байдуже прийняв канапки й молоко, які принесла нагору сестра о третій.

Боббі Мерріку Макларен сподобався з першої ж миті; йому припали до душі його зріст і сила, коли він лежав на операційному столі, несвідомо борючись за життя; форма його широкого чола, розріз очей, ямка на підборідді, твердість натренованого правого передпліччя, текстура шкіри, еліптичний вигин великого пальця. Усі ці речі мали неабияке значення. Якби знадобилося, то доктор Меррік написав би статтю на дві тисячі слів про характер доктора Макларена, перш ніж змусив його заговорити.

Наступного дня пацієнт сподобався йому природженим спокоєм, який виявив, коли вперше прокинулася його ще потьмарена свідомість, і він з першого погляду розібравшись у своєму становищі і, очевидно вважаючи, що воно тривало не більше дня, моментально заснув на прохання сестри, навіть не подумавши розпитувати про щось. За кілька днів він сподобався Боббі ще більше вмінням приймати кару – а її не бракувало – без здригань і невдоволення. І зрештою йому сподобався стан душі доктора Макларена, коли через тиждень після прикрої пригоди, він розповідав спокійно і без злоби про п’яного боржника, що переїхав його на хіднику.

– Мабуть, він зараз шкодує про це, – зауважив Макларен своїм глибоким басом, зм’якшеного спадковим шотландським акцентом. – У будь-якому разі, я не буду подавати до суду чи мучити себе роздумами про це.

– Який навдивовижу здоровий глузд! – зауважив доктор Меррік, у душі вирішивши більше поспілкуватися з цим чоловіком, коли той одужає і стане на ноги. Йому ніколи не випадало знайомитися з проповідником. Його досить туманне уявлення про духовенство постало з карикатур, репортерських кепкувань і сатиричних шпильок, коли цей фах неоковирно зображали на сцені та екрані. Нещодавно він погортав гидкий роман, що шпетив людей з таким покликанням. Йому не була властива свідома неприязнь до них, однак він поділяв, як видавалося, погляд нецерковного загалу на те, ким були проповідники – мовлячи лаконічно – купкою легковірів. Щодня молодого хірурга дедалі більше приваблював новий пацієнт: він тішився з його смішних зауваг, коли з’являвся привід для гумору, захоплюючись вправністю, з якою той давав відсіч доброзичливим кпинам лікарів та сестер – жартам, до яких спонукав його незвичайний гумор. Майже всі працівники Брайтвудського шпиталю зайшли нагоду відвідати його в той чи инший час упродовж одужання; і всі були одностайні в тому, що він чудовий хлопець.

Не менш щиро Брайтвудська спільнота зацікавилася місіс Макларен, що мала дивовижні карі очі і глибокі ямки на щоках, коли та прийшла, перелякана, але на диво врівноважена, за півгодини після прибуття чоловіка. Їй подзвонили, сказавши, що доктор Макларен серйозно травмований, запропонувавши приїхати негайно. Коли вона прибула, жодної істерики не було. Чи одужає доктор Макларен? Вони не можуть сказати. Ще надто рано. Він був поранений дуже і дуже сильно… Вона мужньо витримала удар, і їх вельми втішила ця мужність. Її запросили зостатися на ніч, забезпечивши всією доступною інформацією про чоловіка – доброю і поганою.

З самого початку місіс Макларен поводилася у Брайтвуді не як усі. Коли доктор Меррік повідомив пополудні, що її чоловік подає досить великі надії і має, щонайменше, однакові шанси на одужання, вона не влаштувала сцени. Лише на мить міцно заплющила очі, зітхнула полегшено і невиразно усміхнулася; але спектаклю не було. Вона змогла добре опанувати себе. Боббі полюбив її за це. Він був радий, що вона поруч. Подеколи, коли засинав її чоловік, вона читала иншим пацієнтам. Кілька разів вона надавала першу допомогу істеричним родичам, які чекали, поки тривали важливі операції. Одного дня, на запрошення доктора Пайла, вона пішла в операційну, щоб побачити "одну цікаву операцію" – однак поспіхом відпросилася з цього видовища, коли невеличка пила почала вигравати звуки, які вивертали їй нутрощі.

Загалом, в Брайтвуді панувала думка, що Макларенам "усе вийшло на добре".

* * *

Одного дня Прев. Брюс сказав доктору Мерріку, коли той сів біля його інвалідного візка з надією почути ще кілька шотландських історій:

– Друже, невдовзі я випишуся звідси, і мене трохи бентежить ваш рахунок. Прибутки мої невеликі, а теперішній баланс у банку, якщо він узагалі існує, неабияк здивує вас. Безумовно, мені відомо, якими є витрати шпиталю, і я спроможний оплатити їх. Але мені лячно запитувати про ваш гонорар, мабуть, тому що стрес не надто корисний для мене. Якщо вже зайшла мова про шотландців – то скільки ви збираєтеся взяти з мене?

– Але я хочу дещо вам запропонувати, душпастирю. Ви дали мені змогу залатати вам голову. Я дам вам нагоду допомогти моїй душі. І ми будемо квит. Кожен розрахується тим, чим може. Гаразд?

– Це вельми щедро, – пробурмотів Макларен, голосом, щонайменше під трьома додатковими рисками в басовому ключі. – Сподіваюся, ви невдовзі відвідаєте мою церкву, коли я знову стану на ноги.

– Але чи по цю винагороду мушу я йти до вашої церкви?

– Але ж я прийшов до вашої по свою, чи не так?

– Ваша правда! – мовив покірно Боббі. – Я прийду!

* * *

Виконуючи свою обіцянку, він вирушив до Церкви Благодати того милого травневого ранку, зателефонувавши Макларенам, що прийде, і прийнявши їхнє запрошення пообідати опісля разом у їхній квартирі. Бетті Макларен дуже тішилася з несподіваної нагоди відрекомендувати його багатьом своїм друзям. Вона дуже гордилася виступом Брюса з катедри. Це чудовий день… Доктор Меррік кладе дві грудки цукру чи три? П’є чай з вершками чи лимоном? І чи не здивувало його, що серед пастви стільки молоді?… Доктор Меррік кладе одну грудку. П’є чай без вершків і лимону. І хіба ж це дивно, що молодь ходить до церкви?

– О, цілком! – відповів доктор Макларен, пригощаючи гостя порцією смаковитого омлету. – Саме це дарує нам чималу втіху! Бачите, студенти, молоді бізнесмени і фахівці переросли старі традиції і жадають, як видається мені, інтелектуального ставлення до релігії. І ми намагаємося надати його.

– Я вже помітив, – сказав Боббі. – Ваша проповідь була дуже вчена; і вона їм, певен, сподобалася.

– Гаразд докторе, чи не могли б ви щиросердо розповісти мені, чим саме вона вразила вас – як ученого?

– О, я не такий уже й учений. Хірург не мусить бути вченим – просто добрим механіком.

Бетті Макларен заперечила, засміявшись.

– Та невже, докторе Мерріку! Хіба ж це можливо! Ви – не вчений? Ми не настільки дурні!

– У всякому разі ви маєте науковий світогляд – науковий підхід, – наполягав доктор Макларен. – Мабуть, ви зауважили, як сильно я намагався уникати старих заяложених богословських висловів.

– Боюся, що не зміг би розпізнати їх, – признався Боббі. – Але що поганого в старій термінології?

– Застаріла! Оманлива! Нам слід розвинути новий словник для релігії, щоб вона не відставала від инших предметів. Ми мусимо перефразувати її сучасною термінологією, як ви гадаєте? – Доктор Макларен сподівався на схвалення свого гостя.

– Мабуть, обережно згодився Боббі. – Я не знаю. Чи можуть люди більше дізнатися про релігію, змінивши назви тих речей, які в ній вагомі, мені не відомо. Мені саме спало на думку – якщо для прикладу взяти якусь аналогію – що слово "електрика" означає "бурштин". Древні знали про електрику лише те, що шматок бурштину, якщо його потерти до шовку, піднесе вгору перо. Але тепер, коли ми знаємо про неї так багато, що примушуємо її розганяти локомотиви, ніхто й не думає вигадувати нову назву. Можливо, вона викликає приємні сентиментальні почуття. Але найімовірніше, що ніхто навіть не замислюється про це. Напевне, всі заклопотані тим, як найкраще використати її.

– Гм! Це нова ідея. Отже, ви гадаєте, що фразеологія релігії не має істотного значення?

– Для мене – так, – відповів Боббі, сподіваючись, що він не надто сильно заперечив проти улюбленої теорії господаря.

– Ну, видається, що існує попит на адекватніше тлумачення богослов’я. Ми намагаємося бути не такими догматичними у своїх твердженнях і трішки чеснішими. Наприклад – гадаю, набагато чесніше щиро визнати, що Бог – це гіпотеза, замість того щоб пропонувати докази, які не витримують власної ваги.

Боббі зволікав з відповіддю, і обоє Макларенів питально дивилися на нього, примруживши очі. Безумовно, він мусить повірити в Божество як гіпотезу!.. Він спостеріг, що вони чекають.

– Боюся, що не готовий прийняти цього, – сказав він зрештою, досить боязко.

– О, докторе Мерріку, – докорила йому Бетті досить розчаровано. – Ви ж не маєте на увазі, що не вірите в Бога взагалі!

– Я хотів сказати, що не думаю про Бога як гіпотезу.

– Але ж, друже, – вигукнув Макларен, – ми ж не маємо досить твердих і надійних доказів, як ви знаєте!

– Ви не маєте? – спитав тихо Боббі. – Але їх маю я.

Дві виделки, які тримала в руках сім’я Макларенів, одночасно упали на тарілки.

– Гм… Ви маєте на увазі… докази? – запитав господар.

* * *

Боббі пошкодував тоді, що з усмішкою не погодився з теорією священика. Полеміка була йому непотрібна. Полеміка не була йому до душі. І не було їй тут місця, навіть якби був він найпрекраснішим полемістом. Навіть більше, він розумів, що не зміг би пояснити того, що називав доказами. Затинаючись, він визнав, що ті речі, які вважав достатнім доказом існування Бога, не можуть задовольнити нікого, крім нього самого. Сподіваючись у душі, що невдовзі розмова поверне в безпечнішому напрямку.

– Очевидно, що ви в аргументах виходите зі "світоладу", – висловив учену думку Макларен.

– О, мабуть, – промовив Боббі, нетерпляче махнувши рукою.

– Уся царина інституалізованої релігії, – заговорив Макларен повчально, – вимагає переоцінки! Мене лякає майбутнє Церкви, коли всі люди, яким за п’ятдесят, ляжуть у могилу! Це прийдешнє покоління, що тепер сягнуло юнацького віку, анітрохи не цікавиться організованою релігією. Так, наважуся сказати, що воно досить релігійне; але зневірене всілякими сектами; втомлене від їхніх хамських колотнеч одна з одною щодо питань, де погляд однієї людини аж ніяк не гірший від другого, і правота не може мати жодного впливу ані на віру, ані на поведінку!

– А хіба це погано? – зауважив Боббі. – Я не знав, що церкви втрачають популярність. Видається, що їх дуже багато.

– Так – надто багато! – пробурмотів Макларен. – Надто багато – і не таких, як треба! Візьміть, скажімо, таке важливе питання, як природа й місія самого творця християнства. Христос, який допомагає нам ясніше сприймати Бога, мусив бути особою, що зіткнулася з проблемами, подібними до наших, і розв’язувала їх зі знаннями і силами, до яких ми також маємо доступ – бо инакше не дав би нам жодного прикладу взагалі.

– Але церкви, переважно, намагаються пробудити інтерес до того, що він народився надприродним способом, який не має до мене жодного стосунку; перетворював воду на вино, чого не можу я; платив подать грошима, знайденими в роті риби, на що – попри свою шотландську винахідливість, я не здатен; вгамовував бурю мечем і помахом руки, коли я мушу вичерпувати з човна воду; покликав з могили чоловіка, який лежав мертвий чотири дні, коли я мушу вдовольнитися тим, що посаджу на могилі кущ троянд і тужитиму безсилий! Нам потрібен Христос, чиє служіння нам, ведучи до Бога, спирається не на розбіжності, а на нашу подібність!

– У своїй Церкві ми прагнемо проповідувати Христа, що не лише штукар – маг, який годує акр люду з пастушого кошика – але й великий пророк і чуйний приятель! Хіба ви не думаєте, що людина спроможна визнати це і далі лишатися розважливим ученим?

Боббі скористався вогнем, який запропонувала господиня, і повільно кивнув.

– Я знаю дуже мало про конфлікт між традиційною оцінкою Христа і недавньою історією. Поверхнево розглянувши це питання, я сказав би, що в цієї епохи жодна система не викликає особливих симпатій. Чи сучасна школа просто не замінює стару метафізику новою? Наше покоління цілковито мислить поняттями сили, енергії, динаміки – на які ви натрапите не в книгах, а на вимірювальних пристроях! Чому б не визнати реальности надприродної допомоги, яку ми отримуємо за встановлених умов, і заохочувати людей домагатися її?

– Це звучить так, наче ви вірите в молитву, докторе Мерріку, – пристрасно зауважила Бетті.

– Ви маєте на увазі – стояти навколішки, жадаючи отримати щось?

– Ні, набагато більше!.. Просити про це Бога!

– О, це вже залежить від ваших заслуг.

– Згода! – кивнув Макларен.

– Боюся, що не зовсім розумію вас, – додала Бетті.

– Він просто має на увазі, що коли людина не живе згідно з власними ідеалами, то марно простити в Бога схвалення й допомоги. Це очевидно.

– Ні, – сказав Боббі. – Я не те мав на увазі. Якщо вам цікаво, то я розповім.

* * *

Упродовж наступних двох годин – вони перейшли до бібліотеки за порадою Боббі, щоб мати змогу вислухати тривалу історію. – Макларени ледве наважувалися вірити своїм вухам.

Жадаючи переповісти їм всі кроки свого духовного поступу в точній послідовності, він розпочав зі студії Рандольфа. Обережно добираючи факти, щоб уникнути будь-яких власних доброчинств, здійснених відповідно до християнської теорії ревної молитви, він незворушно переповідав їм факти.

Він закінчив тим, з чого почав. Майже не сподівався, що вони повірять йому. Він не вірив і сам; його пройняла огида; інтелектуальна образа; нестямний бунт; але насправді, то був факт!

– Якою неймовірно тривіяльною, – оголосив скромно Макларен, – видається уся моя програма проповідування з огляду на такі приголомшливі можливості! Авжеж – ми намагалися навчати релігії, не знаючи, про що йде мова!

– О, мої висновки не настільки далекосяжні, – розрадив його Боббі. – Ви надихали людей критично оцінювати себе. Вони мусять стати кращими після чергових поважних роздумів про життя та обов’язок, до яких ви спонукали їх. Це етика. І етика має вирішальне значення. Та річ, про яку я розповідаю, не лежить у царині етики. Радше вона стосується до науки. Ми докладали чималих зусиль, щоби сконструювати пристрої та машини, яким би давали рух пара, електрика і сонце; але не усвідомлювали, що так само людська особистість могла би також приймати силу Найвищої Особи.

– Сьогодні я відчуваю, – сказав Макларен, – неначе не зробив нічого – абсолютно нічого!

– Аж ніяк! Ви виконували вкрай потрібну роботу з розвіювання старих забобонів; давніх недоречностей. Ваша праця не була даремною, можете бути певні! Але тільки – коли я слухав вас цього ранку, то не міг не бажати, щоб це нове тлумачення релігії, яке ви так прекрасно здатні запропонувати, може піти далі і показати, наскільки науково обґрунтована релігія. Сьогодні ви порадили нам прийняти гіпотезу еволюції. Ви сказали – і я пригадую це точно – що ми можемо пояснити все, що маємо і чим є, завдяки цій теорії… Але я не погоджуюся з вами. Можливо, наші тіла походять з якогось долюдського типу життя. Можливо, вся романтична література – це лише витончений тваринний потяг до самовідтворення. Можливо, наш мозок – це удосконалені нервові ганглії, що звикли реагувати автоматично на потребу їжі та притулку… Цього ще не довели. Там, на катедрі, ви були певні цього набагато більше, ніж мій професор біології у своїй авдиторії… Але, допускаючи фізичну еволюцію, біологія не має жодного пояснення людської особистости. Спитайте старого Гарпера, як він пояснює поривання, каяття, інтерес до свого походження, тривогу за майбутнє, і він відповість: " Я не богослов, пане! Я – біолог!"

– І, припускаю, ви натякаєте, – усміхнувся Макларен, – що моє головне завдання – пояснювати поривання, каяття, інтерес до власного походження і бажання людини зоставити слід у майбутньому, і якщо хтось запитає, що я думаю про еволюцію, то змушений буду відповісти: "Я не біолог, пане! Я богослов!"

– Щось на взір того, – погодився Боббі.

– Цікаво, чи ми, модерністи, – сказав Макларен після довгої мовчанки, – не потрапили в таку саму скруту, що й Мойсей, якому вистачало відваги вивести рабів з полону, але забракло винахідливости привести їх у край, що годуватиме їх. Ми дали їм волю; але вони досі мандрують у нетрях, невдоволені, голодні, час від часу повертаючись до язичництва й експериментуючи з усіма ексцентричними культами, шукаючи духовного еквіваленту відкинутих забобонів – инколи навіть бажаючи повернутися у старе ярмо!

– І ви не змарнуєте часу, вивівши їх, – сказав Боббі. – І не менш цікаво вести їх уперед. Вони не мають повернутися! Однак повернуться – якщо їм не покажуть щось цікавіше від нетрів, де вони блукають.

* * *

Він вийшов з їхньої оселі о четвертій, і Макларен провів його до великого автомобіля-купе, що стояв на узбіччі.

– Мерріку, – промовив він досить боязко, – чи не міг би я попросити вас наступної неділі знову прийти до моєї церкви? Я хотів би запропонувати щось конструктивніше – і хотів би дізнатися про вашу реакцію.

– Радо би прийшов, але саме в той час буду далеко в морі. Відпливаю в суботу до Франції, дорогою до Відня, щоб зустрітися з колегою. Я радо прийду, коли повернуся.

Він натиснув на стартер і могутній двигун загудів.

Макларен потис йому руку.

– Мерріку! – це хвилинку!.. Ми, модерністи, намагаємося показати, що релігія не суперечить науці. Тепер ми мусимо доводити, що релігія і є наукою! Чи не це ви мали на увазі?

– Якраз! Саме це і ніщо инше! Ви зрозуміли! Бажаю вам наснаги! Зустрінемося у вересні!

XIX

Максина Меррік, наливаючи каву в сонячній кухоньці своєї луїзіянської квартири на бульварі Османа поблизу площі Етуаль, боязко підвела очі на свого видатного гостя, не вірячи тому, що це її син.

Його рот чомусь змінився. Обділена будь-яким талантом аналізувати характер, Максина не спромоглася розпізнати зміну, але якийсь прихований інстинкт підказував їй, що вона не просто функціональна, а органічна, структурна.

То не був аскетичний вираз, як і песимістичний; але він позбавив його юначої туги. Він вже не благав, не передчував і навіть не допитувався; він приймав. На устах не було і сліду від тугої опуклости через приписувану собі непомильність; зарозумілої випнутости самозаспокоєння; виглядало, що їх турбують лише факти, і вони навчилися бути вимогливими до них. Побачивши справжні факти, уста приймали їх, хай якіими вони були: лагідними, як травневий ранок, чи страшними, як смертний гріх.

І очі його також якось змінилися. Видавалося, що вони запали глибше, не те щоб примружувалися, але втікали від речей, які виглядали неприємно – досвідчені очі, що звикли споглядати страждання, не зостаючись байдужими. То не були втомлені чи сумні очі, то були очі, які бачили стільки, що навряд чи колись широко розкриються від подиву. Вони не стверджували цинічно, що ніхто не здатен вразити їх; однак ви розуміли, що ніщо сказане чи зроблене не здатне змусити їх кліпати від зачудування.

Руки його також змінилися; ті самі довгі, тонкі, артистичні пальці – але вони вже не торкалися боязко речей. Вони досягли рішучости, спокою, впевнености, які не приходять ціною меншою, ніж чесний, невтомний, проникливий досвід роботи з фактами – навіть якщо факти ці невимовно неприємні.

Одно слово, то були уста, очі й руки хірурга.

Рішення Боббі здобути фах не змогло приємно вразити Максину. Окрім почуття – яке вона довго і вередливо висловлювала – що він марно поневолює себе, це рішення аж ніяк не зворушувало її. Після закінчення курсу з медицини вона лише попросила його, щоб тепер, після завершення навчання, він приїхав до неї і провів з нею літо. Згодом, коли він взявся за роботу з відданістю, що межувала з монастирським аскетизмом, вона призналася сусідам, як це несправедливо – віддавати своє життя чужакам, коли матір-удова так відчайдушно потребує його. Її нечасті листи, написані пурпурним чорнилом і великими розтягнутими літерами, ридали з жалю до себе і сердитими звинуваченнями в байдужості; але подорожувала вона не менш часто, і рідко бувала сама, окрім як уві сні.

Однак, коли її увагу звернули на те – сама вона ніколи не читала журналів чи ревю – що молодий доктор Меррік з Детройта – чи це, бува, поцікавився її співбесідник, не Боббі? – зажив слави тим, що винайшов унікальний хірургічний інструмент, гордість матері не знала меж. Раптово усвідомивши, що вона, багато років тому, принесла його в жертву на вівтар служіння людству, і з великою надією чекала, коли безкорисливе зречення материнських домагань до нього набуде публічного визнання, Максина поспіхом почала пожинати плоди свого мужнього і неремстивого мучеництва, запрошуючи всіх без винятку поглянути на вогнище, де вона попеліла упродовж безкінечних днів, коли віра й надія звисали на краю прірви.

Упродовж тижня вона обходила своїх знайомих, приймаючи зі щасливими слізьми їхнє збуджене вітальне щебетання, і послала солодкаву й сентиментальну телеграму своєму синові з пристрасною подякою милосердному Богові за те, що здійснив усі її чудесні мрії, заплативши за неї чотириста п’ятдесят франків.

Цього ранку Максині бракувало з десяток років, щоб виглядати на свій вік, і почувалася вона ще більше на ті літа, ніж виглядала. Вона вже запланувала недешевий обід, який влаштує сьогодні о другій годині, коли Боббі буде тріюмфально виставлений на огляд десятку молодих старих леді – переважно добровільних вигнанок з Америки, які пережили, переросли чи перегнали своїх родичів – і стільком же модним та старомодним старим джентльменам, з сірими вусами і хмільним подихом. Вона буденно оголосила, що вони дуже улещені цим запрошенням познайомитися з його талановитим хлопчиком, і потай сподівалася, що він вже досить змужнів, щоб справдити історію про своє широке визнання. Їй не спадало на думку, що коли він повернеться до неї, то його уста, очі й руки лише звинуватять її в тому, що до п’ятдесяти шести їй не бракувало хоч дня.

Звикла грати свою роль експромтом з огляду на власні мінливі капризи, вона вирішила боротися з цією неприємною обставиною на її полі. Вона радітиме з того, що стала матір’ю лева, навіть попри той факт, що лев не дозволить їй виглядати такою грайливою, як зазвичай. Цього ранку вона приміряє собі вбрання на нову роль, і виглядатиме майже статечно.

– Ти полюбиш їх, Боббі!.. Такі ясочки! …І, Боббі, – вона піднесла пальчика і помахали ним таємниче, – я попросила свою чудесну Патрицію Лівінгстон прийти разом з матір’ю. Вона тебе зачарує!

Боббі приязно усміхнувся, сказавши, що буде радий стрітися з ними всіма, особливо тими, кого матір вважає чудовими людьми. Очевидно, що вона готувалася до цієї події, наче до коронації, і він не омине нагоди втішити її. Бог знає, як мало радости він колись міг подарувати їй. Але сьогодні він спокутує всі свої хиби і стане тим, ким вона хоче його бачити, радісно погодившись на дійство, яке, очевидно, посприяє тому, що його ослиний розум стане доконаним фактом в очах будь-якої розважливої людини, присутньої там.

Зважаючи, що воля – у цьому випадку – рівнозначна вчинкові, він згодом записав вечірку собі в заслуги; хоча й не мав змоги відвідати її.

* * *

Рішення Боббі Мерріка попросити чотиримісячну відпустку ґрунтувалося, очевидно, на тривалому переписуванні з доктором Емілем Арнштадтом з Відня. Арнштадт довго працював над проєктом припікання крововиливів, перш ніж було оголошено про винахід Мерріка. Він негайно звернувся про повну інформацію про нього, яку йому було надіслано негайно і з великою радістю. Тоді між ними зародилася тепла приязнь, яка спонукала Арнштадта палко сподіватися, що доктор Меррік приїде до Відня на неспішну конференцію, присвячену їхнім спільним інтересам.

– Ми можемо багато навчитися один в одного, – писав Арнштадт. – Це добре, що ми зустрілися.

На шальках терезів поруч із захопливою пропозицією Арнштадта лежав настирливий лист від Джека Досона, що схилявся на коліна в мольбі.

"То не така вже й дрібниця, кажу тобі, дістати запрошення на конференцію з Арнштадтом! Ти мусиш приїхати. Це наказ! Ти мусиш приїхати заради мене! Ти мусиш зрозуміти, що я ніколи не вважав заслуженою винагороду, яку ти підкинув мені. Не слід було цього робити. Звісно, як виявилося тепер, у тебе є й набагато вагоміші досягнення, ніж самотужки написаний екзамен для старого Еплтона, за який ти цілком справедливо заробив хурму. Я ніколи не мав ілюзій, старий друже, що ти цілком заслужив на першу відзнаку і цей приз. Ти передав їх мені, тому що, на твою думку, я потребував їх більше. Мені ніколи це не було до вподоби. Але тепер, коли Арнштадт бажає дати тобі таку честь, не відмовляйся. Запевняю тебе, я почуватимуся набагато краще!"

Але ці напористі запрошення до Відня не були головною причиною, чому Боббі Меррік вирішив провести літо в Європі. Реальна спонука, змушений визнати він, крилася в тому факті, що Гелен Гадсон вела невеличку групу туристів через Італію і Францію. Він мав надію зустрітися з нею. Вона перешкоджала його праці, тривожачи сон, викликаючи неспокій, забудькуватість, неувагу. Хай як вона ставилася до нього, він мусить побачити її ще раз, хоча б заради того, щоб позбутися того жахливого останнього спогаду про неї, що катував, ганьбив і завдавав болю своїм ненавмисним нахабством. Спроба досягти якогось примирення доконче потрібна. Він визнав остаточно втрату ілюзій і більше не плекав надії, що колись міг би відновити стосунки з Гелен; але цілком вартувало вирушити в таку путь, щоби побачити її – навіть якщо вона буде обурена, байдужа чи зневажна. Він якось мусить позбутися того невідступного її образу, скривдженої і приниженої.

Він стежив за її переїздами завдяки Джойс, яка цілком добровільно розповіла найважливіші факти про раптовий від’їзд Гелен з Детройта наступного ранку після моторошної театральної вечірки. Очевидно, що Джойс не була втаємничена в те – і, не менш очевидно, дуже хотіла знати – які справи спонукали її молоду мачуху вирушити до Брайтвуда того зимового дня. Видається, що подумки Джойс неминуче пов’язала ту подію з раптовим від’їздом Гелен до Нью-Йорка наступного ранку через якусь важливу справу.

Не маючи змоги по-справжньому вплинути на нього, Джойс розпитувала про ці події наполегливо, вигадливо, відчайдушно; але отримала невелику плату за новину, яку запропонувала як приманку.

Чому саме Гелен Гадсон так сильно хотіла чи потребувала працювати туристичним агентом в Бюро подорожей Бімонда і Ґрейсона, Джойс не могла уявити. Це не було подібно до неї. Вона ненавиділа рутину. Вона не звикла виконувати накази чи дотримуватися розкладу. Вона була така ж практична, як перська кішка на оксамитовій подушці.

Боббі довелося вислуховувати цього силу-силенну, дивуючись з власного терпіння, хоча й чесно визнаючи, що якби Джойс не була така багатослівна з власної згоди, він мусив би підштовхнути її до цього.

Він був вельми вдячний їй за дар балакучости того дня, коли вона розповіла йому, що Гелен готується виїхати з нью-йоркського офісу до Шербурга, як провідниця невеликої груп осіб.

– Джойс набридає тобі, Боббі? – запитала Ненсі Ешфорд одного дня зі своєю турботливою прямотою.

– О ні, аж ніяк! – відповів він, почуваючись трішки дурним.

– Так я й думала!.. Їй саме запропонували цікаву посаду домашнього працівника у Лізі захисту дітей і юнацтва. Я мушу наполягти, щоб вона погодилася на неї.

Після належних умовлянь, Джойс погодилася піти на нову роботу. У свій останній день у Брайтвуді вона зупинила його, коли він ішов зі шпиталю о п’ятій.

– Я більше не бачитиму тебе, – сказала вона. – Я йду, ти ж знаєш, чи не так?

– Ну, це дійсно правда, – відповів він, наче це не спадало йому на думку раніш. – Ти будеш мати доволі клопотів і знаєш, як у мене тут зв’язані руки. Дуже сподіваюся, що нова робота сподобається тобі. Ти обов’язково розкажеш нам, Джойс, як добре змогла впоратися з нею.

– Ти не міг би час від часу приходити і бачитися зі мною? Мені буде страшенно самотньо.

Було очевидно, як нелегко їй далися ці слова. Вона натужно вимовляла їх.

– О, я ж не їду нікуди… Один як палець… Робота просто немилосердна. Сподіваюся, що матиму трохи більше часу для…

Вона засміялася, нервово, безрадісно.

– Більше нічого не говори, Боббі. Очевидно, що ти просто не хочеш… Прощавай! Напевне, я довго не бачитиму тебе.

Він узяв її холодну руку і повторив добрі побажання. Цей епізод залишив неприємні почуття. Очевидно, що ситуація була вкрай ніякова. Можливо, якщо якимось чином підбадьорити старого Томмі, то вона могла би й подарувати йому ще один шанс. Це варто обміркувати.

* * *

Прибувши до Нью-Йорка того п’ятничного ранку двадцять першого травня – він відпливав на "Маджестику" наступного дня о четвертій – Боббі розшукав свого давнього приятеля і був вкрай вражений, наскільки той змінився. Томмі був обдертий, засмальцований, млявий, з клаптями неголеної щетини під щелепою… Не дивно, що Джойс шукала собі якихось инших занять, замість того щоб бігати за Томмі.

Вони пообідали разом і героїчно спробували відновити в розмові давно втрачений студентський дух, однак зробити це було нелегко. Надто багато води втекло з того часу… І надто мало черпав її Томмі.

– Подеколи… – Мастерсон потайки заховав брудну чохлу своєї сорочки під рукав плаща, намагаючись впоратися з дрижачою рукою, що тримала ложку… – Подеколи, я маю бажання покласти всьому край. І якби не був таким страшним боягузом, то давно би наважився на це.

І тоді, коли з’явилося безперечне визнання, Боббі взявся до діла. Мастерсон належав до артистичного типу людей, що потребували повсякчасного підбадьорення й лестощів. Його не можна було надміру обтяжувати. Томмі завжди мав майже нескінченну здатність всотувати компліменти, славу і хвалу. Безсумнівно, що Джойс могла би тримати чоловіка в шорах, якби була не така ощадна, коли уділяла належний йому пайок амвросії. А він зголоднів уже давно. Боббі годував його солодкими цукерками лестощів цілісінький день і покинув захмелілим від радощів опівночі – майже таким п’яним, як раніше від віскі. Він піднесеться духом, і покаже їм, їй Богу, що в нього зостався ще порох! Тимчасово він був у депресії, але – як сказав Боббі – цього і слід зазвичай чекати від будь-якої людини, обдарованої такою чуйною і творчою уявою! І він стільки п’є, однак може перестати. І він перестане! Голову дасть відрубати! Йому урвався терпець!.. І багато такого иншого.

Перш ніж він заснув, Боббі надіслав телеграму до Ненсі.

джойс негайно потрібна в нью-йорку крапка томмі відмовився від хмелю крапка живе новими амбіціями крапка потребує регулярної наснаги підбадьорення товариства крапка наполегливо порадьте їй допомогти йому крапка опишіть це їй як важливу соціяльну роль крапка вона далі буде працювати в лізі захисту крапка ви не мусите казати їй цього крапка з любов’ю містер порятуй p s і надій на успіх більше ніж зазвичай коли дбаєш про инших р м

У неділю вдень, коли він заснув у своєму шезлонзі, його збудили і попросили підтвердити одержання радіограми. Він вдоволено усміхнувся.

джойс виїхала до нью-йорка опівдні

* * *

– Патриція чудово малює – продовжила Максина, передаючи Боббі його горня.

– Та невже?

– Батиком.

Очі Боббі байдуже блукали по заголовках першої сторінки "Ле Матен" під ліктем.

– Якісь новини?

– Ні… Але – що це? семеро американців травмовані в залізничній аварії неподалік… О мій Боже!

Максина поспішила услід за ним, коли він помчав з кімнати щоб викликати таксі. Упродовж наступних кількох хвилин, поки він нестямно кидав найпотрібніші речі в сумку, вона не відступала від нього, витягуючи уривки фраз… Жахлива пригода… мій найкращий друг… мушу їхати… страшенно шкода… Ні!.. Ні!.. Мушу йти – негайно!

– Але – Боббі!.. Моя вечірка!.. Ти ж не зможеш мені такого заподіяти!.. Будь розважливий!.. Ти ж можеш вирушити увечері, нічого не станеться!.. О, я думаю, що це просто надто жорстоко – надто жорстоко!

Він не слухав її… Обід?… Сміховинно!.. Він поцілував її вологе лице й побіг… Не було часу на повільну автоматичну підойму. Він помчав униз сходами.

Зазвичай оглушливе ревіння пропелерів доводило його до відчаю; потроху згризало нерви. Сьогодні він майже не помічав гуркоту. Він не бачив нічого дорогою до летовища Ле-Бурже, і так само байдужим був йому даленіючий краєвид, коли П’єр Лоде спрямував угору ніс свого повітряного судна і стрімко піднісся до хмар, виконуючи, як він хвалився того дня, рекордний політ з Парижу до Рима.

Боббі досі стискав газету в руці; це не було потрібно, тому що він пам’ятав майже кожне слово… Учора пізно ввечері експрес Неаполь – Рим… розбився поблизу Чампіно… розімкнутий перемикач… місіс Гелен Гадсон, провідниця гурту туристів… смертельно травмована… переведена до Англійського шпиталю на Віа Номентана в Римі.

Він пригадав те місце… невеличкий шпиталь… Ардмор… добрий чоловік… головний лікар… спеціяліст з горла. Він знав його.

Повільно ішов час. Подеколи напруження відступало, і він, кволий, лягав на подушки, запитуючи себе, якою мірою його дрижання спричинене двигтінням повітряного судна. Тоді його проймала тривога, висушуючи горло, викликаючи нудоту.

Дорозі не було кінця. Видавалося, що так само довго їхати з черепашою швидкістю тридцять миль на годину від летовища до шпиталю.

Таксі завернуло у лікарняні ворота і сповільнило рух, виїхавши на покриту жорствою доріжку з густим живоплотом. Воно спинилося під дашком. Він не запам’ятав те місце таким понурим, мовчазним, зловісним, яким воно видавалося нині. Він міркував, чи саме таким виглядав Брайтвуд людям, які приходили, стривожені, підупалі духом, щоби запитати, чи дихають ще їхні любі.

XX

Так, доктор Ардмор тут, визнали у приймальні, але навряд чи його можна побачити… Так, дуже заклопотаний нині… Місіс Гадсон?… Вона ще жива… Чи не хотів би він сісти?… У приймальні його прийняли зі співчуттям.

Боббі нервово нашкрябав цидулку.

– Віднесіть цю картку доктору Ардмору, – сказав він, – і переконайтеся, що він отримав її!

За кілька хвилин осадкуватий, посивілий чоловік сорока п’яти літ квапливо попрямував через коридор і простягнув йому руку.

– Так, я Ардмор. Сьогодні ми тільки-но говорили про вас, докторе Мерріку. Це справді велика честь… Гадсоне… Мій друже, на жаль, ми не зможемо врятувати її… Ні, поки що нічого не робили… Надто рано – ви розумієте. … Струс мозку… Донеллі мусить трохи зачекати… Він вважає, що сьогодні вже можна спробувати… але надій у нього немає… Чи притомна? О – час від часу; частково. Ми мусили знеболити її, ви ж знаєте… Певен, вона розуміє, що цілком осліпла.

– У такому разі контузія вкрила потиличні долі!

– Саме так! Просто в потилицю! Дуже глибоке ушкодження!.. Крім того, зламано ребра. Це також погано. Послаблює опір… Донеллі вирішив ополудні, що операція на голові марна, однак зважився на неї… Він не бачив надто багато випадків на взір цих. Я хотів би мріяти – але – мій Боже, чоловіче! Ви тут! Ви це зробите! Донеллі буде вельми вдячний!

Серце Боббі затріпотіло.

– Ви справді думаєте, що він захоче доручити це мені?

– Вам? Він скаже, що ви послані Богом! Донеллі – чудесний хірург, але він не має такої спеціялізації. Він довіку буде вдячний!.. Ходімо – відвідаймо вашу пацієнтку… Я відповідаю за цілковиту згоду Донеллі… Ходімо… будь ласка.

– Зачекайте хвилинку, докторе Ардморе, – сказав Боббі, відсмикнувши руку, що тягла його вниз коридором. Маю вам дещо сказати, перш ніж побачу місіс Гадсон. Ходімо туди, де могли б поговорити наодинці.

Ардмор повів його в невеликий покій.

– Думаю, ви мусите знати, – сказав Боббі, що життя цієї молодої жінки хвилює мене не лише з професійного погляду; і це пов’язано не лише з тим фактом, що вона моя знайома і землячка… Я плекав надію, що вона стане моєю дружиною.

– О господи! Яке становище!

– Авжеж! Тепер я розповім вам решту. У нас сталося дуже серйозне непорозуміння. Тобто, вона неправильно зрозуміла мене. Тому буде набагато краще, у тому разі, якщо свідомість тимчасово повернеться до неї, щоб вона не здогадувалася, хто її хірург.

– Але, – заперечив Ардмор, – чи цей факт не спонукатиме її чинити більший опір?

– Не той, який нам потрібен.

– Гаразд, вам краще знати… Я розповім медсестрі і спробую утаїти ваше ім’я.

* * *

Саме запалість її уст нагнала пекучі сльози на очі Боббі. На мить він подумав, що не зможе витерпіти.

Ардмор, спостерігаючи за його глибокими почуттями, відчув тривогу. Це не та царина, де лікар-хірург мав би виявляти емоції. Він схопив плече гостя п’ятьма жилавими пальцями і пробурмотів: "Заспокойтеся! Ви лікар, а не її коханий!"

Він дав знак сестрі піти за ним у вестибюль і залишив Боббі наодинці з пацієнткою. Вона ледь заворушилася, коротко зітхнула і здригнулася від болю; вуста стислися на мить і знову відпружилися, скорботно опустившись.

Боббі потиснув руку, що лежала на білому простирадлі. Її пальці спромоглися на ледь-ледь відчутний порух. Миле дитя! Принаймні, вона примарно відчувала дружнє стискання, хай від кого воно було. Нехай буде хоч так!

Двері відчинилися, і Ардмор повернувся разом з медсестрою, в очах якої горів вогник. Вона долучилася до важливої таємниці.

– Мабуть, ви би хотіли влаштувати огляд, докторе, – сказав Ардмор.

Боббі кивнув. Сестра повела його до вмивальної кімнати і знайшла халат та рукавички. Пацієнтку належно поклали і зняли тимчасові пов’язки. Боббі стояв, приголомшений її виглядом. Ушкодження, як говорив Ардмор, було дуже і дуже глибоке. Він хутко, майже промовисто дихнув, торкнувшись його… І знову англійський лікар твердо схопив плече молодого колеги сильними пальцями і пробурмотів: "Пам’ятайте! Вона ваша пацієнтка!"

– Ми нічого не здобудемо, чекаючи, сказав Боббі. – Пошліть, будь ласка, по доктора Бонеллі. Розпочнемо, як тільки він прибуде.

* * *

Була шоста година, коли Гелен лягла на операційний стіл, а вже о пів на восьму її перенесли назад на обладнане коліщатками ліжко, на якому привезли туди.

Упродовж півтори години Боббі Меррік, завдяки неймовірному зусиллю волі, став нейрохірургом, який оперував пацієнтку Гелен Гадсон – з вкрай важкою потиличною контузією.

Коли її привезли, він злякався на мить, що не зможе досягти тієї професійної постави. Він вагався, перш ніж робити перший надріз, неначе скальпель цілився йому в самісіньке серце. І тільки спромігшись на перший вправний наріз, він цілковито став хірургом.

Донеллі стояв поруч, обережно, ніжно збираючи кров; дивуючись з надприродної точности, з якою вени затискували щипцями, тільки-но з’являвся натяк на те, де вони розташовані; споглядав із заздрісним захватом хуткість і певність цих тонких, сильних, досвідчених пальців.

Двічі Меррік заглянув тривожно в очі анестезиста – наповнювати етером потовчені легені було нелегко – але, очевидно, задоволений тим, що прочитав там, зі ще більшою зосередженістю взявся до справи.

Панувало величезне напруження, і невеличка група в операційній кімнаті була на диво мовчазна. Вони всі разом розуміли, що грають роль у зворушливій драмі – можливо, навіть трагедії. Кожен її подих міг стати останнім. Тепер головне – вправність хірурга. Життя і смерть залежить від того, як вчасно й правильно усуватиме він згустки крови. Надто глибокий розріз означав смерть; надто плиткий – сліпоту до останку днів!

Коли операція майже завершилася, Донеллі запитав, зиркнувши благально і простягнувши руку по голку, чи міг би він не накладати швів на скальпі. Але Меррік похитав головою.

Невеличка процесія вийшла через двері. Боббі хитко поплівся до сусідньої роздягальні; сів на білий емальований стільчик, опустивши плечі, і пильно розглядав свої руки… Її кров!.. Донеллі з медсестрою допомогли йому скинути гумові рукавички й халат. Імпульсивний італієць сам наполіг на тому, щоб витерти обличчя гостя холодним рушником, прагнучи виявити свою симпатію. То була найзворушливіша подія з усіх, які йому довелося пережити, працюючи за фахом, де драматичні ситуації трапляються повсякчас.

Трохи згодом вони спробували переконати Мерріка щось з’їсти, однак його вечеря складалася з міцного бренді, яке він пожадливо ковтав, наче п’яниця. Було марно сперечатися з ним. Він вже твердо вирішив піти до ліжка своєї пацієнтки і чекати на результат.

– Але ж ви нічого не вдієте, – ствердив Ардмор. – Минуть години, перш ніж ви зможете дізнатися про щось більше, ніж знаєте тепер, хіба що, звісно…

– Саме так! – пробурмотів Меррік. – Якраз "хіба що" і турбує мене… Це – і загроза швидкої пневмонії.

Донеллі та Ардмор пішли вечеряти. Коли вони розійшлися біля воріт шпиталю, італієць сказав: "Він покладає надто великі надії. Наш юний друг буде вельми засмучений. Але сьогодні він створив справжній шедевр!"

* * *

Її кімната була напівзатемнена, але очі Мерріка, скоро звикши до сутіні, пестили вроду її обличчя. Він не перев’язував очей. Вони були заплющені; і довгі чорні вії – незвичайно довгі – отіняли темнуваті запалені щоки. Її дихання було рівномірне, тихе – майже надто тихе подеколи, і він уставав з крісла біля вікна і схвильовано простував до ліжка, відчуваючи, як дзвенять нерви, натягнуті наче струни.

Переважно він сидів, поклавши лікті на коліна, підперши підборіддя руками, роздивляючись її лице, час від часу пробуджуючись, коли довгий, тремтячий видих примушував бігти до неї з приготованим стетоскопом.

Приблизно опівночі він почав ходити туди-сюди коридором, і, повернувшись до покою, прошепотів на вухо Джулі Крейґ:

– Її одежа в отій шафці?

– Так, докторе… Я можу допомогти вам?

Він похитав головою, пішов в гардероб і після недовгих пошуків витягнув забруднену і порвану синю сукню, обмацав комір і, знайшовши те, що шукав, поклав вбрання назад у шафу, зачинивши двері.

Джулі Крейґ з цікавістю стежила за ним, поки він сидів, граючись з коштовною прикрасою, яку витяг з одежі пацієнтки. З нею пов’язана якась чудесна таємниця. Вона хотіла би знати.

Коли минуло трохи часу, він устав і, схилившись над нею, прошепотів:

– Ви можете вийти і трохи прогулятися. Я покличу вас, коли буде знадобиться.

* * *

Почало розвиднятися. Невеличкий годинник енергійно цокав на столику. Пташки сонно щебетали за вікном. Дзвони скликали на ранішню молитву.

З ліжка почулося втомлене зітхання. Джулі Крейґ дбайливо схилилася на ним.

І тоді, цим милим голосом, що мав чудернацький тембр приглушеної віолончелі, серед істеричних тихих схлипувань, пацієнтка Боббі Мерріка пробурмотіла:

– О благословенний Боже, – Я бачу!

XXI

Джулі Крейґ була романтичним створінням, і драма, де вона отримала роль, досить таки припала їй до смаку. То не була розлога роль з безліччю реплік, але вона майже повсякчас вимагала її присутности у вирі подій.

Яким же захватом проймало її те, що вона стала головним хранителем такої цінної таємниці. Вона вирішила оберігати її від найменшої небезпеки, поки не настане величний момент для сенсаційного оголошення.

Щодо постави доктора Ардмора того ранку, то він з такою радістю дізнався про цілковитий успіх операції юного Мерріка, що для нього не мало значення те, як його принадна пацієнтка дізнається ім’я свого добродійника. Ардмор був британцем. Йому спало на думку, що хай яке непорозуміння могло розділити цих двох цікавих молодих американців, механізм примирення тепер вже добре налагоджено. Якщо вони не зможуть досягти якогось перемир’я з огляду на цей драматичний рятунок, то заслуговують на те, щоб розійтися різними шляхами без надії на симпатію.

Донеллі, який завдяки своїй вдачі й темпераменту тепло ставився до мелодраматичних аспектів ситуації, все-таки сподівався, що упізнання Мерріка не відбудеться, поки пацієнтка не матиме досить ясного розуму, щоби пережити реальне емоційне потрясіння після такої оказії, і щиро сподівався, що зможе знайти якусь досить правдоподібну причину бути присутнім, коли це станеться.

Джулі прагла відкласти велику мить якомога на довше. Її діяльній уяві хотілося куштувати цю ситуацію потрошки; гратися з нею – як кіт з мишею; смакувати, тримати під язиком. Вона не могла помислити прикрішого розчарування, ніж прозаїчна розв’язка – тепер, коли драматичний епізод вже готовий для ідеального приголомшливого кінця! Вона здригалася від думки, що може забігти в покій, коли її ідола мучитиме нудота, що майже обов’язково трапиться з десяток разів до кінця дня. Уся ця пригода, вирішила Джулі, аж ніяк не повинна мати банального завершення, і тому присвятила себе розвиткові сюжету майже так само завзято, ніби була однією з головних дійових осіб.

Сповнена такої рішучости, вона залишила в кабінеті слівце, що хотіла би поспілкуватися з доктором Мерріком, як тільки він повернеться після сніданку й короткого сну, який пообіцяв собі. Коли надійшла звістка, що молодий американський хірург вже в будівлі, Джулі пішла нагору, щоб зустрітися з ним. Він тепло привітався з нею, сказавши, що вона дуже старанна і, запропонував відлучитися і поспати кілька годин. Він подбає про те, щоб її відпустили негайно.

Вона похитала головою.

– Мені не хочеться спати. Я зачекаю до полудня. Доктор Ардмор розповів мені, що моя пацієнтка не має знати, хто її лікує. Тому я знову наклала пов’язку на очі. Я пояснила, що кілька годин їй не можна дивитися на яскраве світло. Сподіваюся, що не вчинила нічого поганого, пане.

– Ви дуже винахідливі, – промовив Боббі, намагаючись зобразити незворушність на лиці. – Можливо, я мушу ще про щось дізнатися, перш ніж зайду туди?

Вона зарум’яніла від щирої гордости.

– Так, пане. Якщо ви не заперечуєте, я сказала їй, що оскільки вона не розмовляє вільно італійською, то я перекладатиму всі розмови з вами. І цього ранку можна запросити доктора Донеллі, коли ви будете проводити огляд. Чи ви не заперечуєте?

– Міс Крейґ, – промовив врочисто Боббі, – ви марнуєте тут свій талант. Вам належить працювати в дипломатичній службі.

– Сподіваюся, що ви не смієтеся з мене, пане… Доктор Ардмор сказав, що вона не має знати – і я не бачу жодного иншого способу, як влаштувати це.

– Ви впоралися дуже добре, – зауважив Боббі. – Я помиюся і перевдягнуся в инший халат.

* * *

Гелен виповзала з етерного заціпеніння; з сьомої години періоди притомности дедалі частішали; навіть вдячно усміхнулася, відчувши лагідність рук Джулі.

– Так рада! – пробурмотіла вона, коли Джулі запевнила її, що вона буде жива і здорова, як раніше.

– І я бачу!

Вона піднесла білу руку і кволо смикнула за край пов’язки над очима. Джулі поспішила поправити її.

– Можливо, завтра, – пообіцяла вона. – Сьогодні він хоче, щоб вони були захищені.

– Дуже добре, – мовила вона, слухняно зітхаючи, – йому, мабуть, краще знати.

Невеличка постать Джулі зіщулилася, коли зайшов доктор Меррік, вбраний в позичений хірургічний халат, у супроводі меткого Донееллі, що привітав її зливою хвали за внесок у цю щасливу подію. Вона не промовчала і застерегла, щоб він випадково не розкрив їхній секрет. Донеллі енергійно кивнув і хихикнув.

Доктор Меррік відразу підступив до столика біля ліжка, прочитав лікарняну картку і взявся перевіряти, чи останнього разу правильно виміряли пульс.

– Будь ласка, скажіть лікареві, – повільно промовила Гелен, – що пов’язка на моїх грудях надто туга. Чи не можна її зробити зручнішою?

Джулі ретельно переклала прохання швидким італійським реченням, що складалося з одного слова і двохсот складів – переважно голосних.

Побачивши, що хірургічний бандаж навколо грудей накладав Донеллі, доктор Меррік з природної увічливости дозволив колезі вирішити, чи бажає він його замінити. Відступивши назад, він мовчки дав знак доктору Донеллі, що це питання залежить від нього. Однак Донеллі гаряче запротестував, розчепіривши пальці, що шалено бажає ознайомитися з технікою свого гостя. Усвідомивши, що тепер суперечки недоречні, Боббі зняв покривало, оглянув широкий бандаж, відстебнув його, відгорнув аж до молочно-білої оксамитової шкіри, уважно обстежив знебарвлене місце переломів і фахово наклав бандаж ще раз.

– О тепер вже набагато краще, – вдячно зітхнула його пацієнтка.

Джулі сипнула цілим каскадом музичних італійських слів, і лікар буркнув, що зрозумів.

– У нього дуже ніжні руки, – пробурмотіла сонно Гелен.

– Чи мені слід це сказати йому, мадам, – запитала Джулі, поки її очі жваво вивчали його лице.

– Ні… Скажіть йому, що я вдячна за ще одну зустріч з ним.

У Боббі зненацька з’явилася необачна ідея. Неоковирною італійською фразою, яку пам’ятав ще з дитинства, він пробурмотів, що вельми радий – і, злякавшись власної відваги, підійшов до вікна, щоб виписати рецепт.

Очі Джулі уважно стежили за напіввідкритим лицем пацієнтки. Вона готувалася перекласти заувагу лікаря, але помітила, що її уста розкрилися; і нижню губу ледь прикусив рівний ряд білих зубів, а по глибоких ямочках на щоках повільно пробіг рум’янець.

Нервовими пальцями Джулі застебнула комір халата, поки її сентиментальне серденько дико стукотіло… Вона знає! – подумала Джулі… Схилившись над пацієнткою, вона промовила лагідно:

– Мабуть, ви самі зрозуміли, що сказав щойно лікар. Так чи ні?

Відповіді не було. Вона знову поринула в дрімоту. Але усмішка затрималася в неї устах, і рум’янець не сходив зі щік. Коли вони вийшли, доктор Меррік кивнув Джулі підійти до дверей і тихо прошепотів:

– Ви можете забрати з очей пов’язку, поки вона спить. Так буде зручніше.

* * *

За півгодини вона прокинулася знову. Прикипівши очима до Джулі на кілька хвилин, вона обмацала комір свого халата і витягла невеликий срібний хрестик. Міцно взявши його в обидві руки і притисши до серця, вона спитала:

– Звідки ви знали, що він мені потрібен?

– Я не знала, мадам. Ви, мабуть, мали його з самого початку.

Запала довга мовчанка.

– Коли ви одягли його мені? Я щойно його знайшла.

– Я не вдягала його, мадам.

І знову настала тиша.

Спостерігаючи, що її пацієнтка незграбно прикладає до очей краєчок покривала, Джулі поспішила дати їй хустинку; тоді обернулася і задумливо пішла до вікна.

– Ви бачили, як він це робив?

Джулі не оберталася від вікна, відповідаючи тремтливо:

– Ні, мадам. Він попросив мене піти з покою.

– Бідний… милий!

* * *

О дев’ятій годині того вечора прибула Меріон Досон, і Боббі зустрів її на вокзалі.

Прочитавши новину про трагедію, вона спромоглася відразу ж пересісти на найкращий поїзд, що прямував на захід. Її нестямну телеграму, надіслану до шпиталю ще в дорозі, передали Меррікові, який зателеграфував на поїзд, щоб розрадити її. Повідомлення вона отримала о десятій. Телеграма від нього не виглядала надто дивною, бо вона знала, що він, імовірно, прочитав розповідь про аварію в Парижі.

– О Боббі, – як чудово! – вигукнула вона, мало не плачучи, коли він розповів їй, що все веде до скорого одужання. – Чи можу я побачити її?

– Краще не сьогодні. Вона повеселішає вранці.

– І, гадаю, ви, двійко благословенних закоханих, вже зрозуміли, що потрібні одне одному, чи не так?

– Ну, ще ні, – сказав він, вагаючись. – Бачите, я опинився в досить ніяковому становищі, тому що виконав операцію сам. Я не бажаю користатися почуттям вдячности, яке вона може відчувати до мене. Насправді, вона взагалі не знає, що я тут.

Меріон побагровіла від обурення. Таксист стояв під відчиненими дверима, чекаючи, поки вони сядуть; але вона знехтувала цей жест і сердито зиркнула на свого земляка.

Боббі Мерріку, я вважаю, що це просто ганебно! Ви повсякчас залишали цю милу душу в невіданні і змушували її до безвідповідальности. І тут ви об’являєтеся знову з парою ваших гидких секретів! Гаразд, ми ще побачимо, чи зможете ви так використати її цього разу! Коли я стрінуся з нею вранці, то обов’язково розповім їй! Навіть не смійте думати, що я стану співучасницею ще однієї такої тайни!

Він майже не сумнівався в тому, що це таки станеться. Під час короткої поїздки до Квіриналу, де він забезпечив кімнату для неї, Боббі якомога більше розповідав про операцію, намагаючись відвернути її увагу від досади, викликаної його ставленням до Гелен.

Цього ранку я від’їжджаю до Відня, – сказав він, переконавшись, що її належно прийняли в готелі. – Доктор Донеллі може накладати пов’язки не гірше від мене. Тепер небезпека минула, і в мене немає причин залишатися; особливо тоді, коли ви так вперто бажаєте розповісти їй усе.

– Це єдина порядна річ, – відрубала уперто Меріон. – Вона має право знати… Гаразд, передайте вітання Джекові і скажіть йому, що я повернуся, коли Гелен більше не потребуватиме мене. Цікаво, чи вона мені пробачить!

– Сподіваюся, люба; але я би не плекав марних надій… Прощавайте!

* * *

Увечері він проконсультувався з Донеллі і відчув, що віддає свою пацієнтку в компетентні руки. Він зайшов до кімнати Гелени і застав її уві сні; узяв руку, потримав хвилину і вийшов, лише раз кивнувши сестрі, яка замінила Джулі. У приймальні він написав їй записку, дякуючи за виняткову "відданість та винахідливість" і додав істотну суму на знак вдячности (якою вона оплатила тримісячну відпустку у Швейцарії).

Примирення відбулося негайно і без зайвих розмов, як тільки Меріон прийшла наступного ранку. Вони розцілувалися і трохи поплакали. Джулі попросила дозволу піти і залишила їх самих.

– Гелен, люба, – прошепотіла Меріон у ту мить, коли зачинилися двері, – ти ніколи зможеш вгадати, хто зробив тобі операцію!

– О ні, можу, – повільно проказала Гелен, усміхаючись.

– Добре! Він думав, що зможе приховати це! Коли ти дізналася?

Вона засміялася, здригнувшись від болю.

– Учора він заговорив до мене по-італійськи.

– І ти впізнала голос?

– Умить.

– Він про це знає; я певна.

– Ну, мабуть, це станеться ще до вечора.

Перш ніж Меріон змогла відповісти, зайшов метушливий доктор Донеллі, ведучи за собою Джулі, і з усмішкою наблизився до ліжка.

Гелен питально зиркнула на нього.

– А хіба доктор Меррік не прийде сьогодні вранці, міс Крейґ?

Джулі похитала головою.

– Він виїхав до Відня о сьомій, люба, – сказала Меріон. – Я розповіла йому, що хочу розповісти тобі про все – і він відразу зник!

– Як це скидається на нього!

XXII

Незвичайна здатність доктора Мерріка цілковито зосереджуватися на проблемі наукових досліджень частенько підводила його під час співпраці з доктором Арнштадтом. Віденський хірург видавався вкрай задоволеним, і тішився близьким товариством молодого американського колеги, але Боббі був надто стривожений і неуважний, щоби вповні скористатися такою нагодою.

Джек Досон відразу зрозумів настрій свого приятеля.

– Боббі, – порадив він одного раннього серпневого вечора, коли вони закінчували вечерю в низькому гриль-ресторані Ганґеля. – Не хочу втручатися, але думаю, що тобі варто поїхати до імперської столиці і взятися за свої справи. Ти стаєш вкрай поганим співрозмовником і, мабуть, якийсь важкий тягар лежить на твоїй совісті.

– Боббі поважно кивнув.

– Маєш рацію!.. Я їду… Завтра!

* * *

Меріон зосталася в Римі. Щоденні листи Джекові від неї розповідали історію досить таки марудної подорожі Гелен до одужання.

То був чудовий день у Відні – який став приводом для невеличкого вечірнього святкування – коли прийшла новина, що вона просиділа півгодини.

Спершу її привезли на кріслі на тінистий ґанок… Потім вона пішла на коротку прогулянку… Невдовзі вони обоє дійшли до Квіриналу, і щодня пополудні Геден сходила в сад у готельному дворі… Їздила автомобілем вечорами… Тепер вже не знайдеш і рубця… Гелен була така щаслива.

* * *

Уранці шостого серпня Джек і доктор Меррік провели Боббі. Після того як поїзд тихо виповз зі станції, Джек попрямував до телеграфної будки і відіслав телеграму до Меріон. Він не говорив їй, що від’їзд Боббі слід утаїти. Вона все одно не послухала би його. Їй набридли загадки.

– Угадай, хто приїде? – вигукнула вона, забігши до покою Гелен з телеграмою в руках.

– То коли він приїжджає?

– Завтра пополудні – приблизно о шостій!.. Хіба не чудово?

– Я їду, люба! Думаю, що не готова ще до зустрічі.

– Чому? Як тобі могло таке спасти на думку! Ти не можеш!.. Знаючи, що він у дорозі?… Він страшенно засмутиться!

– Але я не знаю, що він виїхав – тобто, офіційно… Мабуть, він не хотів би, щоб я про це знала, бо инакше повідомив би мені.

Її годі було відмовити. Вона їде! Того вечора вони востаннє зайшли на прощання до шпиталю. Джулі Крейґ соромливо запитала місіс Досон, чи доктор Меррік досі в Європі, і мало не зімліла, дізнавшись, що він завтра прибуває до Рима.

– Але ж вас уже не буде, мадам! – вигукнула Джулі, осудливо позираючи на свою пацієнтку.… – Безумовно, хтось не може дати доброї ради цій справі.

* * *

Спершу консьєрж в Квіриналі пам'ятав лише, що дві молоді американки виїхали опівдні до Парижа. Трохи подумавши і належно оцінивши колір банкноти, яку доктор Меррік м’яв у пальцях, він пригадав, що важчий багаж мадам Гадсон було відправлено безпосередньо до Гавра. Він сам подбав про це. Так, вона відпливає на "Іль-де-Франс" у четвер. У будь-якому разі її валізки.

Боббі цілу годину міряв угору і вниз викладений плитняком сад Квіриналу, плануючи свій наступний крок. Ця гра у хованки не може – ні, не буде тривати далі! Він вирішив загнати її в кут і взяти силоміць!

Він послав довгу телеграму до Джека Досона, звіривши йому всі подробиці неймовірно відважного вчинку, який збирався здійснити. Він зажив у неї слави різноманітними проявами нечемности. Цей подвиг стане вінцем, після якого всі попередні зухвальства видаватимуться нікчемними. Він дуже нервово готувався до нього.

Події минали дуже хутко, як тільки було ухвалено рішення. Він найняв аероплан і вилетів до Парижа. Ревіння потрійних двигунів і калатання його серця зробило цю подорож вельми шумною. Відбулася поспішна півгодинна зустріч з матір’ю, під час якої він випросив у неї прощення, склавши обітницю, що повернеться і проведе з нею Різдво.

У центральному офісі компанії "Френч Лайн" він замовив найрозкішніші апартаменти на "Іль-де-Франс". І наступного ранку вилетів до Гавра, прибувши на годину швидше від поїзда з Парижу.

То була довга і тривожна година. Ніколи ще він так не захлинався у власних почуттях.

Подбавши про те, щоб його легкі валізки були в каюті, та обійшовши просторі апартаменти, щоб переконатися, що вони готові для оселення – у нього вистачило розуму прикрасити те місце квітами – він підійшов до кабіни капітана, познайомився і попросив про послугу.

Тоді він зійшов униз і став неподалік від переходу до кают першого класу, чекаючи з нетерпінням, яке ледве міг витримати.

Що подумає вона?

* * *

Поїзд повільно заповз під дах навпроти через дорогу, і пасажири невеличкими купками заметушилися біля ручного багажу. Відразу ж процесія почала нелегкий рух до корабля.

Боббі бачив, як вона іде жвавою ходою, разом двома носіями, що обережно чимчикували їй услід.

Цього разу бузковий… Обтислий, стильний клош – бузковий… Строгий бузковий костюм, що різьбив кожен її вигин.

Вона помітила, хто чекає на неї. Він знав, що вона бачить його. Коли вони стрілися поглядами, її очі розширилися, і відкрилися уста. Вона поступово наближалася до нього майже бравою ходою.

Коли вона була вже близько, він не подав руки, як сподівалася вона. Він простягнув обидві руки; і, на його невимовний захват, вона впевнено пішла до нього, соромливо поклала худі пальці на вилоги його пальта, зазирнула у вічі й усміхнулася.

– Поставте багаж мадам в апартаменти "Б", – промовив Боббі до носіїв хазяйським голосом.

– Ви їдете зі мною! – промовив він, досить нетвердо. – Капітан повінчає нас сьогодні пополудні!

– Так, любий, – сказала вона ніжно. – Я знаю.

Руки Боббі міцніше обійняли її.

– Як ти дізналася? – усміхнувся він радісно.

– Поглянь. Ти зателеграфував доктору Досону, а він – до Меріон, а вона – до мене… Якими ж манівцями доводиться дізнаватися про своє одруження!

– Але ж ти не проти, чи не так, – благально спитав він, шукаючи її очей.

Вона усміхнулася.

– Напевне, нам треба йти на борт, Боббі. Ми заступаємо дорогу.

Content

Дуґлас Ллойд К Прекрасна одержимість

Ллойд К. Дуґлас Прекрасна одержимість

I

II

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII