Марк Хеншоу

Червената клетка

Джонатан Бърк и Кира Страйкър  #1

На Джана, която ме подтикна да започна;

и на Ръсел, Адам и Натали,

заради които не се отказвам.

В продължение на векове Китай изпъква като водеща цивилизация, изпреварвайки останалия свят в изкуствата и науката, но през XIX и началото на XX век страната е обхваната от граждански вълнения, големи гладове, военни поражения и чуждестранна окупация.

След Втората световна война комунистите под ръководството на Мао Дзедун установяват деспотична социалистическа система, която, макар да извоюва суверенитета на Китай, налага строг контрол върху ежедневието и погубва живота на десетки милиони.

След комунистическата победа на материка през 1949 г. два милиона националисти под ръководството на Чан Кайши бягат в Тайван. През следващите пет десетилетия управляващите постепенно се демократизират. През 2000 г. в Тайван се извършва първото мирно предаване на властта от Китайската националистическа партия (Гоминдан или КМТ) на Демократичната прогресивна партия.

Основният политически проблем за двете страни си остава въпросът за евентуалното им обединяване.

Книга с факти за света на ЦРУ[1]

ПРОЛОГ

Сантяго де Леон де Каракас, Боливарска република Венецуела

В наводненията тази година загинаха още доста хора, всичките безименни каракуенос[2], живеещи в бидонвилите[3] по хълмовете около столицата. Преди седмица калните потоци преминаха като откоси през бордеите и захвърлиха труповете в бетонния канал, разсичащ Каракас на две и едва удържащ река Гуаире в коритото й. Сега каналът бе препълнен догоре с мръсна декемврийска вода и с всякакви боклуци, помъкнати от улиците на Каракас между хълмовете и центъра на града. Колите, преминаващи отгоре, хвърляха постоянни пръски в реката, добавяйки към силното клокочене странен звук, сякаш бог се покашляше от сивото небе. Кафявата вода едва се мержелееше на лунната светлина под тази отсечка от магистралата Аутописта Франсиско Фаджардо. Сенките превръщаха графитите в канала в мълчаливи чудовища. Те като че ли наблюдаваха наводнението и очакваха да се изсмеят на някой непредпазлив пешеходец, който можеше да цамбурне във водата, ходейки по ръба на бетона.

Кира Страйкър вървеше край северната страна на реката, надалеч от мръсната дига, на достатъчно разстояние, за да не може случайно да се подхлъзне вътре. Каналът беше много стръмен, а речното течение — твърде силно, така че ако някой паднеше, трудно можеше да се изкачи отново. Единственият въпрос бе дали нещастникът щеше да издъхне от отровите, или щеше да се удави по пътя си към Карибско море. Но тя си обеща, че както и да загине, нямаше да си отиде точно по този начин.

Врагът можеше да я настигне без проблеми. Тя се отказа да гадае възможните места за засада. Тук те бяха твърде много, а реката би била идеалното място за убийство на агент от ЦРУ. Веднага щяха да се освободят от тялото му, ако СЕБИН[4], Servicio Bolivariano de Inteligencia, искаха да го направят. Те все пак не бяха дотам безразсъдни, ала в Каракас ставаха толкова много убийства, че изчезването й нямаше да впечатли никого. Полицията, корумпирана колкото престъпниците, щеше да размаха заплашително пръст към служителя от посолството, изпратен да подаде доклад за изчезнал човек. Жена вървяла сама през нощта в тъмния квартал? Американците трябва да са по-внимателни, щяха да кажат те.

Мръсната й, руса коса, сплетена на плитка, вече бе мокра от ръмящия дъжд. Тя пъхна ръце в празните джобове на якето си, за да ги запази сухи. В дъждовната нощ улицата пустееше. Повечето от местните се бяха прибрали по домовете си и Кира Страйкър се чувстваше незащитена. Висока, русокоса, макар и облечена небрежно, със сини дънки и кафяво кожено яке, тя не се вписваше в тълпите на този град…

Ала можеше да бъде и по-зле. На мнозина от нейните колеги от Фермата[5] им се падна жребият да отидат в Африка или в Близкия изток, а онези места бяха убийствено опасни за американците. Там единственият начин да се маскираш беше под прикритието на някоя бурка[6]. Каракас предлагаше цивилизован живот, а местните бяха по-дружелюбни към янките, отколкото правителството. Това превръщаше столицата във враждебна, но не смъртоносна среда, в която можеше да усъвършенства занаята си, поне през деня.

Но работата по нощните улици на столицата бе съвсем друго нещо.

Това би било едно просто изчезване, или поне така би заявил шефът на бюрото й. Но Сам Ридждън беше глупак, и то не само според Кира. Ридждън позволяваше на информатора, висш офицер от СЕБИН, да избира времето и мястото за срещите. Информаторът твърдеше, че познава града по-добре от всеки американец — което сигурно бе вярно, но маловажно, — и Ридждън приемаше логиката му. Кира излезе от Фермата на ЦРУ преди по-малко от шест месеца, но дори и тя знаеше, че преотстъпването точно на тези правомощия в ръцете на някой информатор си е чиста глупост. В този бизнес глупав бе синоним на опасен и много бързо можеше да доведе до мъртъв.

„Този човек ни е давал отлична информация“, каза Ридждън. Това в най-добрия случай беше спорно. Пурите и карибският ром на офицера от СЕБИН бяха по-добри от разузнавателната информация, която доставяше. Кира се опита да вразуми Ридждън, което бе смел ход за новобранец като нея. Шефовете на бюра в ЦРУ имаха власт да изхвърлят от страната всеки младши агент и затова се държаха с тях безцеремонно. По-несериозните бяха известни с това, че го правеха по произволни причини, но Ридждън беше повече арогантен, отколкото несериозен, и това бе най-големият грях. Несериозните поне можеха да прозрат грешките си. Някои от другите старши агенти бяха заставали зад нея и Кира неведнъж бе чувала скандали зад затворената врата на Ридждън, докато седеше отвън. Но шефът на бюрото просто отхвърляше всички опасения с нетърпеливо махване с ръка. „Информаторът — заявяваше той — все още е на наша страна, все още работи за нас. Неговата лоялност ще гарантира сигурността ви“.

Кира със сигурност не бе чувала по-голяма глупост в живота си.

И ето я сега на улицата, без оръжие…

Нямаше задоволително обяснение за един глок[7] пред СЕБИН. Предпазливостта бе единствената й защита, но грохотът на трафика по магистралата и клокоченето на бурната вода заглушаваха всякакъв подозрителен шум, а мъждивото улично осветление й пречеше да вижда добре в нощта. Всеки възможен маршрут до мястото на срещата бе кошмар за разузнаването.

Кира се прокле заради това, че бе такава страхливка и се подчини на заповедта на Ридждън.

След час пешеходният мост най-после се появи пред очите й. На пръв поглед приличаше повече на скеле, построен наполовина с метална решетка вместо под. Беше дълъг двайсет метра, широк около два, целият от тъмен метал, вероятно ръждясал през годините от небрежност и заради наводненията, преливащи през перилата и малкото място под пешеходната алея. Кира очакваше да го види увиснал на въжетата.

На двайсет метра тя най-после различи силуета на информатора насред дърветата, но не успя да забележи други подробности. Осветлението на моста беше изключено или пък просто лампите бяха изгорели и нямаше кой да ги смени. Видя огънчето от пурата да се надига към устата му, да пламва по-ярко за част от секундата, а после малката светлинка падна във водата и изчезна, когато той захвърли фаса.

Една улична лампа очертаваше края на моста, откъдето започваше тротоарът. Кира стигна до мястото, спря и застана пред светлината, за да може информаторът да види само силуета й, но не и лицето.

Тя се напрегна, когато огледа пространството пред себе си. Уличната лампа осветяваше редицата дървета пред нея, но не стигаше по-далеч. Никакво движение, никакъв звук отвъд водата и магистралата…

Нещо не беше наред. Но не можеше да си го обясни…

Информаторът я видя и се обърна. Сега тя несъмнено привлече изцяло вниманието му. Той извади друга пура и Кира най-после забеляза лицето му за част от секундата, когато щракна със запалката. Той се намръщи, докато я пъхна в джоба си. Оглеждаше силуета й в тъмното. Тя беше на правилното място и в точното време, но той очакваше да се срещне с мъж, а не с жена.

Тогава той направи най-погрешния си ход.

Махна й да отиде при него.

Кира стисна юмруци, за да се овладее. Придаде си спокоен вид и наведе глава към него за малко, докато премисли ситуацията. Отне й едва част от секундата.

Той не ме познава, разсъждаваше тя. Никога не бяха се срещали. Тя не работеше с този информатор. Ако мъжът се опасяваше за сигурността си, би трябвало да се отнесе скептично към непозната, появила се на това пусто място за среща. Тя можеше да е случайна туристка, колкото и невероятно да беше в този късен час. А можеше и да е агент от венецуелските служби за сигурност, така че нормалната му реакция би била просто да не й обръща внимание, като на всеки случаен минувач. Тя щеше да поеме отговорността да му подаде предварително уговорения сигнал, за да потвърди както самоличността си, така и това, че не я следят. Тогава той трябваше да й отговори. Информаторът наруши това просто правило…

Нервен ли беше? Това бе единственото логично обяснение, за да реагира така. Нали беше опитен офицер от СЕБИН, обучен професионалист… Ала явно бе забравил обучението си.

Защо е напрегнат? Имаше две обяснения. Подозираше, че са следени, и в такъв случай й даваше сигнал. Или знаеше за това предварително, но тогава изобщо не трябваше да идва. И двете неща предполагаха, че той наистина е предател и го грози затвор или екзекуция, ако го хванат.

Разбира се, ако не беше в опасност, той щеше да е неспокоен по напълно различна причина.

Ти си тук, амиго. Няма сигнал. Нервен си…

СЕБИН беше тук. Но все още искаха тя да тръгне по моста.

Той не се боеше, че ще го хванат. Страхуваше се, че няма да хванат нея. Опасяваше се от провала на акцията, в която той участваше…

После Кира прозря всичко толкова ясно, сякаш вече се беше случило.

Ел Президенте имаше власт над съдебната система. Лесно и бързо биха могли да осъдят арестуван полеви агент от ЦРУ по реални или измислени обвинения. Тиранинът щеше да я използва, за да изкопчи извинения и отстъпки от САЩ. Щеше да даде публичност на задържането и да влачи историята със седмици, дори с месеци, ако можеше. Щеше да унижи нея, Агенцията, Съединените щати. Щеше да твърди, че арестът й е доказателство за това, че САЩ искат да го свалят от поста, а може би и да го убият. И всичко това щеше да го издигне в очите на съюзниците му тук и в чужбина. Щеше да обяви всеки американец в посолството за персона нон грата и да го изхвърли от Венецуела като ответна мярка. Ала всичко това нямаше да приключи с прогонването й от страната заедно с нейните колеги… Ел Президенте щеше да я задържи и да я излага на показ като военен трофей, по-скоро за да измъчва враговете — не, Врага, — отколкото за да си спечели възхищението на съюзниците.

Така както севернокорейците задържаха американския кораб Пуебло в пристанище Уонсан, СЕБИН щяха да задържат Кира Страйкър в затвора Лос Текес.

Информаторът понечи да й помаха още веднъж, но ръката му замръзна. Явно беше разбрал грешката си.

Тя имаше шест преки до най-близкото убежище.

Кира побягна.

* * *

Преследващите екипи от СЕБИН изскочиха от мрака. Мъже с черни маски, шлемове и бронежилетки, с тежки ботуши, с пистолети в кобурите и карабини в ръце, всички те се развикаха на испански. Три екипа, с може би по шест мъже във всеки, бяха заели позиции от двете страни на моста сред дърветата, където мракът им осигуряваше почти пълно прикритие. Един екип изскочи от средата на моста, където войниците бяха залегнали в пространството между ръждивите решетки. Сигурно имаше още, които я наблюдаваха от близките сгради, а може би и от покривите…

Кира щеше да бъде заловена в същия миг, щом стъпеше на моста.

Първият екип, който се появи от моста, се опитваше да се промъкне измежду решетките. Мостът бе тесен, а екипировката им — обемиста. Щяха да им трябват поне трийсет секунди, за да стигнат до края.

Вторият екип бе от другата страна на реката, на двайсет метра. Те вече се бяха качили на моста, но екипът, който се изкачваше отдолу, щеше да им препречи пътя. Екип номер две щеше да влезе в играта след почти цяла минута.

Третият екип, от нейната страна, се намираше в дъното на насипа, точно над канала и зад дърветата, само на десет метра, но те трябваше да се покатерят през храстите, покрили скупчената пръст, за да стигнат до нея. На най-близкия войник му трябваха три секунди, за да изпълзи до върха на насипа, което беше твърде късно. Кира щеше да се намира на почти трийсет метра от него.

Тя вече тичаше с пълна сила и никой боец, натоварен с оръжие и екипировка, не можеше да я настигне. Насочи се към уличката вляво и се помоли в тъмното да не я чака засада.

Зави на ъгъла и не видя светлина в другия край. Няма светлина; няма СЕБИН, осъзна тя. Няма изход. Кира опита да спре, но се хлъзна върху гладкия, мръсен бетон и полетя към стената. Вдигна ръце, за да омекоти удара. Падна, ала бързо се отблъсна и отново скочи на крака.

Втората уличка бе на още десет метра. Кира пробяга разстоянието за три секунди. Ала точно тогава видя как мъж в черна униформа, застанал зад ъгъла, вдига оръжието си. В този миг тя тичаше презглава и не можеше да спре по негова заповед, дори и да искаше. В движение Кира вдигна ръка, удари го в гърлото с длан и това беше достатъчно, за да го извади от равновесие и да го запрати на мократа земя. Войникът се преметна и падна по гръб, изкрещявайки от болка. Опита да се надигне, но не можа и продължи да стене, гърчейки се на земята…

Звукът от няколко пронизителни изпуквания прониза шума от трафика на магистралата. Idiota!, изкрещя някой. Кира хукна в мрака, молейки се да не се препъне в разхвърляните наоколо боклуци…

Чу зад себе си трополящи стъпки. Не знаеше колко войници я преследват, но не обърна глава да погледне. Съдейки по звука, те влизаха в уличката, от която тя вече се измъкваше.

Кира забави ход за малко. Минаваше полунощ и по тротоара не се виждаха никакви пешеходци. Зави надясно и продължи да бяга, без да знае къде е следващата й спирка. Еl Museo de los Ninos се намираше на север от нея, може би на двеста метра. Кира пое към него с пълна сила. Дишането й бе накъсано, сърцето й туптеше бясно. След удара ръката я наболяваше…

Тя стигна до Museo. Сграда със странна форма, модерна южноамериканска архитектура, хиляда причудливи ъгъла, обградени от дървета, външни павилиони и табели. Имаше много места за един беглец да се скрие от преследвачите си. Тя трескаво се огледа. Сега стъпките зад нея се чуваха по-надалеч, почти се губеха в уличния шум от колите, които все още пътуваха. Някъде прозвуча сирена и Кира допусна, че е заради нея. Преследвачите явно вече викаха подкрепление по радиостанциите си. Мишената бе избягала от клопката и ако преследването продължеше достатъчно дълго, в него щяха да се включат и коли. Трябваше да продължи да ги заблуждава за посоката си.

Кира тичаше между сградите, преодолявайки трудно различимите препятствия в тъмнината. Бягаше толкова бързо, че се боеше да не би да не може да спре, ако иззад някой ъгъл внезапно налетеше на засада. Мина покрай музея и се втурна по улицата.

Четири преки до убежището.

Трябваше да увеличи достатъчно дистанцията между себе си и преследвачите, така че никой от тях да не я види в коя точно сграда влиза, или тя нямаше да бъде убежище за дълго. Зави надясно по Avenida Bolivar. Това бе осемлентова магистрала с дървета от двете страни и бетонна полоса в центъра. Беше добре осветена, което щеше да издаде позицията й, след като преследвачите излезеха от уличката. Трябваше да стигне до другата страна, преди това да стане. Трафикът беше слаб в този късен час, нямаше я плътната стена от коли, попаднали в задръстване.

Отново съжали, че нямаше в ръката си един глок.

Кира видя пролука между автомобилите, изчака ги да приближат, после се обърна рязко и спринтира по платното. Отне й почти три секунди да пресече осемте ленти, синхронът й беше съвършен, а трафикът остана зад нея. Преследвачите трябваше да намерят своя пролука между колите, за да пресекат безопасно. Кира зави отново надясно, после пое на север по една странична улица, докато стигне кръстовището с Avenida Mexico. Нозете й отмаляха, дробовете й горяха. Все още не можеше да вдигне дясната си ръка, която ужасно я болеше…

Три пресечки до убежището.

Avenida завиваше на североизток. Кира видя Galeria de Arte Nacional отдясно. Обърна се назад и не забеляза никого. Преследвачите вероятно все още търсеха пролука в трафика на Avenida Bolivar. Тя побягна наляво между две големи сгради, спря под бетонен свод и се облегна на една от колоните, за да си поеме дъх. Не искаше да спира, но силите й привършваха. Ударената ръка отново я заболя. Кира знаеше, че няма да може да тича още дълго. Гърдите й се надигаха, вече едва усещаше краката си. Не знаеше колко точно беше тичала, ала вече се усещаше смазана от умората и напрежението.

Погледна назад по Avenida и не видя никого. Сетне се ослуша. В далечината няколко автомобила форсираха по-бързо от необходимото, свиреха гуми. Кира залитна назад към тротоара и хукна отново, този път на север.

Две преки до убежището.

През следващите стотина метра изпревари само няколко пешеходци и когато отново се взря зад себе си, никъде не забеляза екипите от СЕБИН. Тя си отдъхна. За твърде дълго я бяха изгубили от поглед. Можеха да я открият само ако някоя от колите им случайно изскочеше пред нея точно в този момент. Но подобна услуга тя не възнамеряваше да им направи.

Стигна до Avenida Urdaneta и се огледа на запад. Небостъргачът се извисяваше на мястото си. Кира хукна към него, вече накуцвайки. Мускулите на краката й започваха да се схващат. Погледна надолу и видя една кола да профучава твърде бързо по паралелната улица. Преследвачите бяха наблизо.

Една пряка до убежището.

Сирените на автомобилите се усилваха, а издръжливостта й се стопи по-бързо, отколкото бе очаквала. Не можеше да остане повече на улицата, защото някоя от преследващите я коли щеше да я засече. Сега ръката я болеше дълбоко в костта и й ставаше все по-трудно да понася болката.

Кира стигна до ъгъла и премина по страничната улица. Убежището се намираше на четвъртия етаж, а сградата имаше сервизен вход от източната страна. Стигна до вратата, после бръкна в джоба на панталона си, за да извади ключа, който заместник-шефът на бюрото й подаде крадешком, преди да се отправи за срещата. Мокрите й от дъжда пръсти потреперваха… Опита да използва дясната си ръка, но тя беше безчувствена и се наложи да опита с лявата.

Накрая улучи ключалката, вратата се открехна и Кира я блъсна с тялото си. Затвори я зад себе си, заключи и се облегна във фоайето.

Знаеше, че не е в безопасност, все още не… Но се измъкна от улицата и това все пак беше нещо. За да я намерят сега, трябваше да търсят от врата на врата няколко преки, а Каракас бе изграден само от небостъргачи и бидонвили с почти нищо между тях. Преследвачите й трябваше да проверят десетки апартаменти. А и от СЕБИН нямаха нейна снимка, която да показват на местните…

Четири площадки. Възпалените й дробове и стегнатите мускули я боляха толкова много, че й се искаше да заплаче.

Движи се… Кира си наложи да продължи напред.

Намери входа към стълбището на около три метра по коридора. Изкачи четирите етажа, накуцвайки, като се издърпваше по перилата със здравата си ръка. На няколко пъти щеше да падне по стъпалата. Най-сетне се изправи пред апартамента, където беше нейното убежище. Коридорът беше празен.

Кира откри верния номер, бръкна отново за ключовете и накрая успя да отвори. Влезе вътре и хлопна вратата зад себе си. Сърцето й биеше учестено, дробовете й още горяха. Ала най-после можеше да си поеме дъх. Краката й трепереха и й се искаше да се строполи на пода.

Беше в безопасност. Не съвсем, тя го знаеше, но достатъчно за този момент.

Ключовете паднаха от ръката й върху дървения под. Тя ги остави и потърси копчето за осветлението.

Апартаментът беше обширен, имаше спалня, баня, дневна и кухня. Всичко беше чисто и оскъдно мебелирано. Кира се добра до леглото и се строполи върху него.

Болката в ръката й беше поутихнала, но изведнъж се появи отново. Дясната й страна изтръпна. Прониза я мъчително, беше по-силна, по-остра от всичко, което бе изпитвала досега. Тя изстена, после заглуши вика си, страхувайки се да не я чуят съседите. Не знаеше колко тънки са стените. Надигна се, приседна и най-накрая огледа болната си ръка.

Ръкавът на коженото й яке беше раздран от рамото до лакътя. Кира го съблече внимателно, но движението предизвика мъчителна болка. Петното върху ръката й бе изненадващо голямо. Тъмночервено, почти черно, където мокреше ризата и се стичаше надолу до китката й. Знаеше, че има един-единствен начин да съблече ризата безболезнено. Извади от джоба си сгъваемо ножче, хвана го с лявата си ръка и отвори острието със зъби. Пъхна острието под яката си и го дръпна надясно, после по шева, където ръкавът стигаше до рамото. Разряза ръкава, той се плъзна и падна на пода.

По мускула й имаше разрез, кожата беше охлузена и кървеше… Раната беше дълбока, чак до костта. Адреналинът беше притъпил болката.

Кога беше станало…?

Опита се да си припомни в детайли всичко, което се беше случило от мига на преследването… Адреналинът й бе попречил да усети огнестрелната рана. Болката от раната пламна през горната част на тялото й, прекъсвайки мислите й, и Кира трябваше да задуши надигащото се стенание…

Комплектът за първа помощ трябваше да е в банята. Залитайки, тя се добра до там. Опита се да не движи ръката си, когато посегна към голям сак под мивката. Хората от екипа за сигурност на ЦРУ със сигурност винаги идваха подготвени. Комплектът за травми бе предназначен по-скоро за военни зони, отколкото за голям град.

Опитвайки се да се фокусира през мъглата на болката, Кира напипа двете неща, от които се нуждаеше най-много: парче марля и спринцовка с морфин. Заби иглата в ръката си, точно над раната, и когато тя влезе в разкъсаната плът, едва се овладя да не извика. Натисна я, сетне извади иглата. Това бяха най-дългите десет секунди в живота й.

Ръката й започна да изтръпва, а тялото й най-после престана да се тресе и се отпусна. Кира усети как болката започва да утихва и се подготви за следващата стъпка. Смачка марлята в лявата си ръка, която все още чувстваше, и я натъпка в раната. Кървенето веднага спря…

Морфинът действаше бързо. Когато се инжектира, тя не провери количеството. Ала каквато й да беше дозата, очевидно бе достатъчна. Дори беше в повече.

Уви още марля около ръката си, за да задържи тампона, напъхан в раната. Грозно бинтоване, но я спаси, а чифт фиби завършиха задачата.

Кира залитна, когато отново се отправи към спалнята, и едва не припадна, преди да стигне до леглото. Свлече се върху него на колене и се претърколи по гръб. Прерови якето си и намери кодирания мобилен телефон, който заместник-шефът на бюрото й даде преди два часа.

Тя знаеше, че морфинът ще я освободи от стреса, но може и да я накара да изгуби съзнание. Сигурно разполагаше само с минута, преди да припадне. Ръката й бе напълно изтръпнала.

Под прозореца се чуха две сирени. Не успя да прецени разстоянието, но, изглежда, идваха от различни места.

Тук не е безопасно, помисли си тя. Не знаеше къде за последно преследвачите от СЕБИН я бяха видели… Можеше да са наблизо, да претърсват съседните сгради етаж след етаж. Можеше всеки миг да избият вратата на убежището й. Можеше да са отвън, в коридора, на стълбището. Нищо нямаше да ги спре…

Стаята сякаш се смаляваше около нея. Кира усети как в гърдите й се надига паника, отново я обзе тревога. Здравата й ръка потрепери, този път не от шок или болка.

Не е безопасно.

Кира набра единствения номер, записан в мобилния телефон.

Свърза се. Гласът на другия край беше американски.

— Централа.

1

Два месеца по-късно

НЕДЕЛЯ

Ден първи

Парк Бейхай, Пекин,

Китайска народна република

От безбройните паркове в Пекин Пайъниър обичаше само този. На хиляда години, той бе давал подслон на императорите, когато християните са губели кръстоносните походи. Красотата му е уникална, помисли си той, а езерото Тай Йе предлагаше комфорт дори през зимата, когато сибирският вятър пронизваше тънкото му палто и го разтреперваше на брега. Тази вечер той прекара цял час на студа, докато наблюдаваше как леките вълнички измиват скалите. Това не бе актът на чиста медитация, който би му харесал. Наблюдаваше, за да разбере дали го следят неколцината желаещи да изтърпят вихъра. Вечните слухове за къртица в редиците на Министерството за държавна сигурност — Гуоджи Анкуан Бу — отново бяха довели до вътрешна чистка. Това винаги бе причина за тревога, но разследвания бе имало и преди и те винаги го бяха отминавали.

Все пак Пайъниър се наслади на вечерята. Идването му в ресторант „Фангшанг“ бе една упорита грешка, но именно тук дисциплината му винаги се проваляше. Показното изобилие си беше риск. Тук вечеряха президенти и премиери. Цените бяха високи според местните стандарти, щеше да плати почти триста юана[8] за тази вечеря, макар че не поръча най-скъпото ястие. Това бе единственият разход, който си позволяваше от парите, плащани му от ЦРУ. Останалите отиваха по сметка във Вашингтонската взаимна банка в Съединените щати и всичко това не означаваше нищо за него. Никога нямаше да доживее, за да използва тези пари. Беше сигурен в това, а предателите в Китайската народна република не получаваха последно ястие по желание. Ако му беше писано да го арестуват и евентуално да го екзекутират, той щеше да се наслади на една императорска вечеря, преди да се стигне дотам. Всъщност това бе нещо, върху което можеше да се съсредоточи. Беше предател на страната си и не се гордееше с факта, така че сядаше на масата преди всяка среща с куратора[9] си и затваряше вината си в лична литургия, толкова рутинна за него, колкото и пиенето на зелен чай с ястието.

Приключи с порцията пържени скариди и раци и надигна чашата си с чай. Почти беше станало време да тръгва и в съзнанието му сякаш цъкаше невидим часовник, който отброяваше секундите назад. Винаги бе мразил този момент. Никога не можеше да престане да брои минутите до следващата среща. Малкият часовник в главата му работеше тихо, като шепот, но някак си винаги заплашваше да погълне всяка друга мисъл. Това бе едно безмилостно, тихо мъчение и продължаваше вече трийсет години. Никога не забравяше за това време, дори насън. Беше цяло чудо, че все още не бе полудял.

Ресторантът беше полупразен. Мръсният, отровен сняг бе задържал повечето туристи по хотелите им. Пайъниър преброи три маси със западняци, не можеше да каже дали са американци, или британци. Разпозна корейци на една маса, любовна двойка, която сметна за тайландци, и малка група от турци или пък иранци. Никога не можеше да различи арабите от персийците.

В далечния ъгъл забеляза китаец, мъж, който вечеряше сам като него. Беше виждал това лице… Но кога? Паметта му бе силна от упражненията, но споменът не дойде веднага. Време и разстояние… Беше ли виждал човека днес? Да, на обедния пазар преди седем часа и на три километра от същата маса, където седеше сега — твърде далеч и твърде отдавна. Дали този мъж беше тук, във „Фангшанг“, по случайност? Възможно, но малко вероятно.

— Сметката ви, сър. — Сервитьорът остави на масата кожена папка.

Пайъниър кимна, изчака сервитьорът да си отиде, сложи парите вътре и стана. Не се обърна да види дали познатият мъж се надига, за да го последва. Вечерният ритуал бе приключил, а имаше много по-потайни начини да забележи дали човекът го следи.

Пайъниър заглуши тревожните гласове в съзнанието си и тръгна в здрача. Прекоси късия мост към материка и зави на изток.

* * *

Тайпе, Република Китай (Тайван)

Апартаментът беше среден във всяко отношение, помещаваше се на третия етаж от невзрачна сграда в един от най-старите квартали на Тайпе. Отпред се простираше малка ливада, имаше няколко живи плета и голи цветни лехи с посивял тор, който щеше да почака още няколко месеца, преди да се изпълни с бурени и диви цветя. Апартаментът се намираше до задното стълбище на сградата, избран така от наемателите, че посетителите им да не могат да стигнат лесно до него незабелязани.

Сградата не представляваше тактическо предизвикателство за екипа на капитан Куо. Подобни места не бяха предназначени за защита срещу въоръжена атака и изненадите при провеждането й бяха минимални. За нещастие на мишените, убежището им си оставаше безопасно само докато беше тайно.

След половин час слънцето щеше да се покаже иззад хоризонта и Куо искаше да използва елемента на изненадата, който щеше да изчезне след зазоряване. Погледна назад към сборното място зад дърветата. Офицерите от Националното бюро за сигурност не можеха да си намерят място и сякаш се чудеха какво да правят с ръцете си. Отчаяно искаха да запалят цигари, за да освободят напрежението, но светлината от горящия тютюн щеше да издаде позициите на хората му в тъмното и със сигурност щеше да попречи на нощното им виждане, така че Куо им забрани да пушат. Те бяха арогантна пасмина и се разпореждаха с хората му така, сякаш те бяха наемни войници, тъй че той с удоволствие упражни малко власт върху тях.

Старшият офицер от НБС[10] вдигаше кодиран мобилен телефон в продължение на повече от час. Той улови погледа на Куо и промърмори нещо неучтиво по телефона. Накрая затвори и приближи до капитана.

— Казвам го отново, трябва да използвате гумени куршуми — заяви офицерът от НБС.

Идиоти, помисли си Куо.

— Можете ли да ми гарантирате, че мишените не са въоръжени? — Също като един добър адвокат, той знаеше отговора на въпроса още преди да го зададе.

Офицерът от НБС изскърца с пожълтелите си зъби. През нощта вече два пъти бе отговарял точно на този въпрос и нямаше желание да се унижава отново пред това арогантно дребно полицайче. Човекът бе една степен по-нагоре от улично ченге. Изобщо не можеше да оцени политическата деликатност на проблема.

— Трябва да ги изкарате отвън живи и невредими.

Куо присви очи и прокара нежно пръста си в ръкавица по предпазителя на своя Хеклер & Кох МР-7[11], а федералният офицер не можеше да забележи това в тъмното.

— Как ще излязат, зависи от това как ще реагират, когато ние влезем — отговори Куо.

— Моите началници изискват това! Живи! Разбираш ли ме? Дори синини по лицата и ръцете им са неприемливи, да не говорим за трупове.

Куо се взря в него. Федералният беше развълнуван, почти отчаян. Това означаваше, че той е под зорко наблюдение при тази операция, от което пък следваше, че мишените щяха да са разменни монети за някой висок чин от НБС. Въпросът бе с кого възнамеряваше да ги размени НБС, ала Куо бе сигурен, че не иска да знае. Беше пожелал единствено да види досиетата на федералните за мишените, отказвайки дори да приеме задачата за атаката без достъп до разузнавателните доклади.

Трима бяха китайци от материка, а единият — тайванец, който живееше в Съединените щати. Връзките им бяха задраскани плътно. Една от възможностите бе да са част от организираната престъпност, но правителството не би правило пазарлъци с Триадите[12]. А и Тайван нямаше да държи за заложник гражданин на най-големия си западен покровител. Оставаше една възможност. Общоизвестно бе, че в Тайван гъмжи от китайски шпиони, и досега правителството проявяваше достатъчно разум да не закача никого от тях. Националното бюро за сигурност никога не беше арестувало китайски шпионин, страхувайки се от ответна реакция. Но очевидно политиката се беше променила… Или някой я променяше сега. Куо не харесваше това, но международните отношения с китайците бяха далеч от обхвата на работата му.

— Тогава твоите началници могат да проведат атаката — предложи той.

— Имаш заповеди! — Сега федералният почти крещеше и привличаше вниманието на застаналите наблизо полицаи и офицери от НБС.

Куо пристъпи напред, наведе се към лицето му и промълви:

— Няма да изложа хората си на риск заради нечии политически цели — рече той. — Дали ще излязат заподозрените ти живи, ще зависи от това дали са въоръжени и дали се съпротивляват. Ако това е неприемливо, ще трябва да преосмислиш операцията.

Офицерът от НБС си пое дълбоко дъх и поклати глава:

— Ако началниците ми са недоволни…

— При информацията, която ми осигурихте, решението ми е правилно — настоя Куо. — Тръгваме ли, или не?

Федералният си поигра с телефона си, мислейки да проведе още един разговор, но сетне го пъхна в джоба на палтото си.

— Ти върви.

Куо се обърна, даде сигнал с ръка на хората си да тръгнат напред и изрече същата заповед по кодираната радиостанция на екипа от другата страна на сградата. Отзад мъже с черни ботуши, кожени дрехи, качулки и каски се придвижиха напред в ранния сутрешен мрак. Стигнаха до сградата и вдигнаха портативните стълби към тухлената стена. Двама мъже бързо се изкачиха до горните стълби, внимавайки да държат главите си под первазите на прозорците, и извадиха от раниците си своите лостове за разбиване. Хората отдолу измъкнаха от жилетките си зашеметяващи гранати.

Куо поведе екипа си към предния вход, после вдигна юмрук и редицата спря при командата му. Полицаят зад Куо го заобиколи, коленичи върху мръсния бетон и пъхна под вратата фиброоптичен кабел. На върха му имаше камера и полицаят вдигна цветния монитор, за да може капитанът да го вижда. Полицаят завъртя кабела надясно. Куо не видя никого. Чу гласове през вратата, но шлемът и плътно прилепналата му шапка приглушаваха звука и той не можа да разбере нищо от разговора. Коленичилият полицай завъртя оптичния кабел обратно и камерата се обърна наляво. Видяха се трима мъже. Куо кимна и вдигна три пръста на подчинените зад себе си. Полицаят извади камерата и отстъпи назад в редицата.

* * *

Капитанът извади от жилетката си зашеметяваща граната, дръпна предпазителя и натисна скобата. Кимна на атакуващия полицай, държащ петкилограмов чук. Полицаят с камерата отзад стисна радиомикрофона си и прошепна. Атакуващият дръпна чука си назад, а после завъртя инструмента силно, разбивайки ключалката и откъсвайки резето от пантите със звук от счупени трески в силния вятър. Куо хвърли гранатата в стаята.

Набелязаните за мишени мъже в предната стая се завъртяха в столовете си, за да погледнат към счупената врата, когато тя се срути. Това беше инстинктивна реакция. Гранатата възпламени светлина от шест милиона свещи, които подпалиха едновременно всички фоточувствителни клетки в ретините им. Погледите им замръзнаха като филмова лента, заяла на един-единствен кадър, изпращайки постоянно една и съща картина в мозъците им, докато очите им се мъчеха да възстановят зрението си. Гърмът от сто и осемдесет децибела, който атакува тъпанчетата им една милисекунда по-късно, бе малко под прага, който можеше да причини увреждане на меката тъкан. Един от тях падна на пода, а другите двама изгубиха равновесие. Ослепели, почти глухи и неспособни да се задържат на крака, те се пресегнаха и започнаха да опипват за нещо, за което да се задържат.

Вторият екип отзад счупи прозорците със сгъваеми палки и хвърли своите гранати в задните стаи. Наблюдаваха апартамента повече от седмица, докато Куо спореше с федералните за плана на атаката. Вътре имаше четирима души, но само трима в предната стая. Другият се намираше някъде отзад, където осветлението бе слабо. Куо се надяваше последната мишена да не е в банята без прозорци, за която знаеха, че се намира отзад.

Куо чу гранатите да избухват в задните стаи. Влезе в апартамента, а редицата му от полицаи го последва отзад като черна змия, всеки вдигнал автомата си на нивото на очите. Куо и човекът зад него претърсиха предната стая, докато другите излязоха в коридора, за да помогнат на екипа отзад да подсигури задните стаи.

В полезрението на капитана не се забелязваха въоръжени бойци, а хората, за които дойдоха, бяха безпомощни. Куо извади палка от колана си, отвори я и удари първия зад коленете достатъчно силно, за да го повали. Направи същото с втория и третия, които се сринаха. Капитанът и партньорът му скочиха отгоре им и закопчаха ръцете им с гъвкави белезници.

Куо чу викове в задната част на апартамента и пронизителен звук от огън с пистолет, вероятно 9-милиметров, ако се съдеше по звука. Той вдигна оръжието си до нивото на очите и пристъпи в коридора, когато проехтяха трите глухи автоматни изстрела от оръжие като неговото. Тръгна по коридора към спалнята отдясно, надничайки над дулото.

В стаята имаше трима души. Единият беше облечен с ежедневни дрехи — тайванецът, който работеше за американската компания и се срещаше с китайските шпиони от предната стая. Другите двама бяха от атакуващия екип на Куо. Тайванският цивилен беше проснат на земята, неподвижен и с кърваво петно, нарастващо отпред на ризата му. Хората на Куо се давеха. Имаше дупка в сребрист метален термос на пода, а от нея излизаше бял аерозол като пара от чайник, с достатъчно налягане, за да завърти бутилката в кръг. Един от хората на Куо вероятно бе сбъркал термоса с оръжие в тъмното и бе изстрелял един ред от три куршума. Два от тях бяха улучили тайванеца в гърдите. Един бе пронизал термоса под налягане.

Един от хората му издаде задавено гъргорене и Куо протегна ръка. Без да мисли много, той си пое дъх. Това бе грешка и той я осъзна веднага щом гърлото му пламна. Помъкна подчинения си към коридора, дърпайки го за презрамката на гърба на бронежилетката му.

— Вън! Всички вън! — извика той. Чу се хрипкав глас. Усети как гърлото му се подува.

Партньорът му в предната стая видя, че капитанът влачи тяло, и се обади по радиостанцията за медицинска помощ. Куо издиша отровния въздух от дробовете си и си пое глътка свеж. Това не спря горенето, което той усещаше като хиляди игли, забиващи се отвътре в гърлото му. Игнорира болката и се втурна обратно вътре за втория си колега. Нямаше да се занимава с цивилния. Два от трите куршума бяха попаднали близо до сърцето му. Количеството кръв по пода предполагаше, че един куршум е перфорирал важна артерия, ако не и самото сърце.

Дишането ставаше трудно, горенето — все по-мъчително, и самият Куо с мъка си поемаше дъх. Пламтящата болка и бавното задушаване подгънаха коленете му. Беше сигурен, че ще изпадне в кардиологична криза, и се биеше с юмрук по гърдите, за да поддържа биенето на сърцето си. Един полицай го подхвана под мишницата и го изнесе отвън, докато другите се заеха с пленниците и с безпомощните си колеги. Куо падна върху мръсния под в коридора и се претърколи по гръб.

— Евакуирайте сградата — опита се да каже той. Но не успя. Усети кръв по езика си. После осъзна, че това е единственото, което може да вкуси.

Незасегнатите полицаи се събраха на ливадата и започнаха да правят изкуствено дишане на колегите си. Куо се съмняваше, че те ще оживеят. Претърколи се на една страна и изплю кръв. Аерозолът беше силно киселинен. Усещаше го как разяжда епителната му тъкан, макар че количеството, което той вдиша, беше малко в сравнение с другите. Дори ако медиците, втурнали се към него, имаха средства да излекуват това — каквото и да беше то, излагането на колегите му на въздействието на този газ щеше да се окаже прекалено силно.

Федералните приближиха до групата и огледаха пленниците на тревата. Един извади куп снимки и ги сравни последователно с лицата на мишените. Носовете и ушите на тримата кървяха обилно, но медиците обясниха на полицаите, че нямат трайни увреждания. Увериха се, че са без видими наранявания освен кръвта, която щеше да бъде почистена, и че те не бяха вдишали от химикала, извел от строя екипа на Куо. След като самоличността им беше потвърдена, офицерът от службите стана и извади мобилния си телефон.

Един медик вдигна главата на капитана, а втори пъхна тръбичка в гърлото му. Последната мисъл на Куо бе, че федералните щяха да отговарят пред него, ако са знаели за термоса.

2

ПОНЕДЕЛНИК

Ден втори

Оперативен център на ЦРУ

7-и етаж, Сградата на старата главна квартира

Централа на ЦРУ

Ленгли, Вирджиния

Полунощната смяна едва започваше, а Джейкъб Дрешер вече беше уморен. Но главният дежурен офицер отказа да прояви слабост пред персонала. Той преминаваше средната възраст, беше по-стар с десетилетие от всеки друг в Оперативния център и нощните смени му ставаха все по-трудни с всяка изминала година. Твърдеше пред себе си, че истинското предимство на подчинените му идва единствено от силата на кафето да поддържа мозъците им активни посред нощ. Нощната смяна в Оперативния център на ЦРУ бе пълна с хора, пристрастени към кофеина, и те не можеха да си представят как Дрешер намираше сили да устои. Една от служебните облаги, компенсиращи държавната заплата, бе достъпът до реки от кафе, които течаха през Ленгли. Те се подхранваха от полевите агенти, изпращащи чуждестранни смески, пред които местните марки имаха вкус на помия. Но добрите мормони не пиеха кафе, а Дрешер беше мормон, син на покръстени източногермански имигранти от времето на Студената война. И спорът приключваше дотук.

Тази вечер светът беше тих. Новините, излъчвани върху огромните плазмени екрани, включваха само тривиални истории. От полевите бюра на ЦРУ идваха редки и благословено скучни по всички стандарти телеграми. Ако до края на смяната всичко останеше така спокойно, той нямаше какво да предаде на колегата си от дневната смяна, която щеше да започне след няколко часа.

Дрешер погледна часовника, което беше грешка. Истинската тайна за издържане по време на нощната смяна бе никога да не забелязваш времето. Дрешер не можеше да го докаже, но се кълнеше, че Айнщайн трябва да е работел през нощта като патентен чиновник, за да му хрумне, че времето е нещо относително. Нощ по време на криза можеше да мине бързо, но тази вечер заради липсата на дейност минутите едва се точеха. Дрешер си имаше планове за уикенда, който тази седмица се падаше в сряда и четвъртък заради ротацията на програмата за персонала в Оперативния център. Щеше да пропусне църковната служба в неделя, което нямаше да се хареса на жена му, но през деня трябваше да поспи. Винаги можеше да премине на кафе, но вече беше твърде стар, за да се откаже от неделния си сън.

— Имам нещо за вас — референтът от Бюрото за азиатски тихоокеански, латиноамерикански и африкански анализ (APLAA)[13] стана от бюрото си и си проправи път по пътечката. Не поглеждаше напред, а беше забила поглед в разпечатката в ръката й. Дрешер не си спомняше името на младата жена. Беше латиноамериканка, красиво момиче, току-що завършило някакво училище в Калифорния, но Дрешер забрави името й още щом го чу. Всъщност се беше отказал от опитите си да научи как се казват повечето му подчинени и ги наричаше с имената на бюрата им. Персоналът в Оперативния център се променяше много често, понеже младите служители изгаряха от нетърпение да получат повишение и оставаха тук само по няколко месеца.

— Или ми дай сто трупа, или изобщо не искам да чувам за това — изръмжа Дрешер. — Петдесет, ако е в Европа. И къде е горещият ми шоколад?

— Нали знаете, под тази груба външност тупти сърце от олово — отбеляза APLAA.

— Съчувствието е за слабите — отвърна Дрешер. — Ето защо аз съм шефът, а ти си моят чирак.

— Живея, за да служа — отговори анализаторката.

— Не се шегувай, APLAA.

— Нали знаете, че си имам име? — попита тя.

— Да, и то е APLAA. Какво ми носиш?

— NIACT[14] телеграма от Тайпе. Един труп и много други хора, откарани в полицейски коли и линейки. Местните просто арестували шефа на бюрото на Големия брат. — APLAA пъхна разпечатката пред Дрешер. Телеграмите за нощни акции изискваха незабавно внимание, независимо от това кога бяха пристигнали. Това не беше проблем за Централата, където винаги имаше някой дежурен. Телеграмите, заминаващи обратно за полевите бюра, бяха по-неприятни. Когато някоя от тях отиваше към бюро отвъд океана, някой, обикновено най-младшият агент, трябваше да докладва до службата, независимо от неприличния час, за да се справи със запитването.

Дрешер взе разпечатката и я прочете два пъти, преди да вдигне очи.

— Защо са се нуждаели от пожарникарски екип… — Спря по средата на изречението. Никой от отговорите, които му предлагаше измореният му ум, не беше насърчаващ.

— Да. Пожарникарите са получили обаждане насред атаката. Националната агенция за сигурност (НАС) го категоризира като „паническо“ обаждане. Някой е налетял на неприятна изненада. Агенцията буди всеки, който разбира поне отчасти мандарин, но те ще се нуждаят от още няколко часа, за да преведат всичко. — Преводачите от трудни езици бяха рядък ресурс, а мандарински китайски бе сред първите пет в списъка.

— Някакви цивилни жертви? — попита Дрешер.

— Не са докладвани.

Старшият наблюдателен агент изсумтя.

— Някаква реакция от материка?

— Все още нищо — отговори жената. — От бюрото в Пекин казаха, че ще работят с информаторите си. Не споменаха с кого ще говорят.

— Не си прави труда да питаш — нареди Дрешер. — Просто ги влуди.

Националната секретна служба (НСС)[15] на ЦРУ, отделът, който вършеше истинската „шпионска“ работа за вербуване на чуждестранни предатели, защитаваше източниците си. Дванайсет мъртви руски агенти благодарение на Олдрич Еймс[16] попадаха в редицата от сурови напомняния, че разузнавателните мрежи може да се окажат нещо много крехко. Но анализаторката от APLAA беше една от амбициозните млади служителки, които все още не знаеха, че не трябва да питат.

— Няма нищо в местните новини или по интернет — продължи APLAA, игнорирайки мъмренето му. — Тайпе вероятно контролира пресата. Никакви истории за китайски шпионин, внесъл на острова химически оръжия, за да изплаши местните.

— Не смятай, че е било химическо оръжие — коригира я Дрешер. — Може да е изпускане на газ или пък минувачи да са били засегнати от сълзотворен газ, докаран от вятъра. Просто докладвай фактите и си спести анализа.

Той държеше карта с часовите пояси под стъкло на бюрото си. В първата телеграма пишеше, че арестите са започнали в 18:30 стандартно източно време — 6:30 по цивилния часовник, и преди шест часа. Разликата в дванадесетчасовата времева зона означаваше, че 18:30 във Вашингтон е 6:30 в Пекин и Тайпе. Атаките бяха проведени почти при пукването на зимната зора.

Дрешер погледна телевизорите. Брюнетката от CNN говореше за мъничко падане на индекса Дау Джоунс, празна история, предназначена да запълни минута ефирно време през бавния новинарски цикъл. Блондинка от ВВС съобщаваше за работнически протести в Париж, а другите канали предлагаха подобни тривиални истории.

— Не е стигнало до чуждите новинарски станции — отбеляза Дрешер. — Има ли нещо в Държавния департамент?

— Тяхното наблюдателно бюро още не е видяло доклада.

Дрешер се облегна назад, препрочете двете телеграми и най-накрая си позволи да се усмихне. Вече беше буден. Адреналинът бе най-добрият стимулант, много по-добър от кофеина. Тайван бе арестувал дванайсет души, за някои от които бе известно, че работят за китайското Министерство на държавна сигурност, а някои от атакуващите полицаи бяха пострадали. Давид бе мушнал Голиат в окото с остра пръчка, а Голиат може би отговаряше на удара.

Старшият дежурен агент посегна към телефона и натисна бутона за бързо набиране без никакви угризения. Директорката на ЦРУ вдигна своя пряк телефон у дома си на третото позвъняване.

— Тук е Оперативният център — изрецитира Дрешер. — Минавам на „сигурен глас“. — Той натисна бутона, който кодираше обаждането.

* * *

Централа на ЦРУ

Входът на магистрала 123

Кира Страйкър влезе в двора на Главната квартира откъм Магистрала 123 и намали скоростта на червения си „Форд Рейнджър“, когато приближи будката на пазача. Кабинката от стъкло и стомана бе свързана със сградата за контрол на посетителите отдясно с мръсна бетонна арка, открита към вятъра.

Тя потрепери, щом смъкна стъклото на колата, но нямаше избор. Мразовитият въздух нахлу в кабината й и тя показа значката си на полицая. Втори пазач стоеше от другата страна на двулентовия път, надянал ръкавици и гушнал една М-16[17]. Третият, по-голям късметлия, седеше в отоплената кабинка отляво с 12-калиброва помпа „Мосберг“[18] на една ръка разстояние. Несъмнено в Контролната сграда имаше още, всичките с 9-милиметрови пистолети „Глок“ и със сигурност с още тежки оръжия подръка.

Автомобилът на Кира беше единственият, слизащ към подхода, и затова привлече цялото им внимание. За един кратък миг тя сериозно се замисли дали да не премине през контролния пункт и натисна спирачката чак когато се примири с това, че пазачите няма да открият огън. Те просто щяха да активират пневматичните барикади и да смачкат пикапа й. После щяха да я арестуват и да прекарат останалата част от деня с нея в стаята за задържане, питайки я многократно защо един офицер от ЦРУ с валидна синя значка[19] е постъпил толкова глупаво. Нежеланието й да отиде на работа би им се сторило много неубедително извинение.

Полицаят й даде знак да продължи с мързеливо махване на ръка по военному. Кира вдигна стъклото и усили парното докрай, за да може кабината да се загрее отново, след като топлият въздух беше излетял навън.

Моля ви, пуснете барикадите, помисли си тя и остана изненадана от това колко сериозна е молбата й. Пневматичните тарани имаха достатъчно сила да смачкат купето на пикапа наполовина и дори да го преобърнат по таван върху замръзналия асфалт. Но мисълта за безопасно пътуване до болницата не й се струваше никак по-лоша от мястото, закъдето се беше запътила в момента.

Рейнджърът й премина над затворените хидравлични порти, барикадите не се надигнаха от пътя отдолу и Кира въздъхна не от облекчение, както осъзна, а от леко разочарование. Не беше стъпвала в Централата от шест месеца. Не трябваше да се връща поне още шест, но този план се провали и никой не беше доволен от това. Днешното й посещение не беше по нечий избор, неин или на някой друг, и тя се дразнеше от мисълта, че ще трябва да прави същото пътуване всеки ден оттук нататък. Може би новото назначение щеше да е кратко. Работата в Централата не бе една от амбициите й.

Тя мина пред сградата на старата централа (ССЦ), която й предложи изглед, най-познат за онези, които бяха виждали съоръжението само по телевизията. Избра дългия, заобиколен път, но не бързаше за никъде. Входът откъм булевард „Джордж Вашингтон“ се намираше пред нея и би било лесно да завие надясно, да излезе от двора и да се прибере у дома. Зави наляво, след като спря на стопа, и чака там цели десет секунди. По пътя нямаше други коли.

Това е моето момиче.

„Локхийд А-12“[20] се извисяваше над пътя, навирил нос върху три стоманени пилона, и Кира се усмихна за пръв път тази сутрин. Обичаше самолета. Така и не успя да вземе лиценз за пилот въпреки детските си амбиции, понеже родителите й никога не искаха да харчат излишни пари. За това тя се ограничи в четене за самолети и стоеше с часове в Космическия музей „Смитсониън Еър“ и пристройката му на летище „Дълес“. При последното й посещение в двора на Агенцията тя се покачи на бетонната фасада, обграждаща самолета, и докосна студеното, черно крило. Това бе най-емоционалното й изживяване от двайсет и пет години насам. Кира все още се чудеше какво би било да полети като в шедьовъра на Кели Джонсън на 27 километра височина, подпалвайки въздуха със свръхзвукова скорост.

Самолетът остана зад нея и приятните й спомени секнаха.

Хората с повече часове за убиване, както изглежда, почти всички, бяха оставили закрития паркинг почти празен. Кира влезе на едно място на долното ниво до входа, изгаси двигателя и се замисли дали да не го запали отново и да отпраши.

Просто го направи. Или и утре ще трябва да се върнеш и да направиш точно същото.

Излезе от пикапа, преди да успее да се разубеди.

Вятърът отвяваше сняг от преспите, струпани в двора, и го хвърляше на пътеката й. Не си направи труда да вземе шапка и ръкавици, а вместо това пъхна ръце в джобовете на палтото си. Лицето й измръзна. Бузите и ушите й бяха изтръпнали, когато стигна до стъклените врати в новата сграда на Централата, и пареха болезнено, докато минаваше през завесата със затоплен въздух. Чашка скоч би стоплила стомаха й по-бързо от кафето и за секунда тя пожела да си има плоско шишенце с нещо по-силно. Ала импулсът й угасна бързо. Да се срещне с директорката на ЦРУ вмирисана на алкохол още преди обед, щеше да убие всичко от кариерата, която все още й беше останала.

Фоайето приличаше на малка катедрала. Беше неосветено, дълго трийсет метра, оградено от двете страни с тъмносиви мраморни колони до бронзови скулптури и стандартни сиви пластмасови седалки по стените. Сивосинкавият килим, осветен единствено от емблемата на ЦРУ в центъра, си пасваше със странния мрак, необичаен за обикновено светлото пространство. Кира вдигна очи и видя, че полукръглият стъклен таван е покрит със сняг. Той закриваше слънцето и размиваше цветовете в сивата, филтрирана светлина. Входът бе празен, с изключение на служителя от охраната на бюрото в далечния край на фоайето. Лампата му за четене създаваше малко балонче от топла светлинка в мрака.

Тя прекоси залата, прекара значката си през слота за сигурност и вкара кода си. Задържащите рамки се разделиха, а пазачът дори не вдигна поглед. Кира мина покрай бюрото му към асансьора, водещ до долните етажи. Прозорците отзад бяха от пода до тавана и тя видя празния двор отдолу и масивната стара сграда на Централата на няколкостотин метра. От мрака и тишината дворът изглеждаше изоставен, а това усещане беше абсурдно при размерите на старата постройка, изпълваща еркерните прозорци. Комплексът на агенцията покриваше един и половина квадратни километра от Националната гора „Джордж Вашингтон“ по булеварда „Джордж Вашингтон“ и стигаше едва на един хвърлей от река Потомак. От гледката Кира не можеше да предположи колко хора работят там. Така или иначе точната бройка бе класифицирана информация, а размерите на сградата я накараха да осъзнае колко важна е самата тя за това място.

Изобщо не беше важна. Винтче е машината.

Желанието да избяга се надигна отново в нея. Тя го потисна безмилостно, без да забавя ход, а жаждата за нещо по-силно го замести изведнъж…

Отне й три дълги минути, за да стигне до мястото, закъдето беше тръгнала. Фоайето на Бюрото за медицински услуги на първия етаж приличаше на всеки друг лекарски кабинет, което я изненада първия път, когато дойде тук. Това си беше медицински кабинет като навсякъде другаде във външния свят, но изглеждаше не на място в една правителствена сграда. Нещо повече, помисли си Кира, беше заклинен между музея на Агенцията и фоайето на старата Централа.

Кира се записа. Чакането се оказа кратко и сестрата от рецепцията я заведе обратно до стаята за преглед. Кира зае обичайното място върху масата за преглед, а сестрата не си направи труда да я увери, че някой ще дойде да я прегледа след няколко минути.

Тя забеляза, че лекарят е възрастен мъж, с посивяла коса и сбръчкана кожа, но заподозря, че е бил красавец на млади години. Той не каза нищо, докато четеше картона й, и на Кира й остана време да го огледа. Беше идвала тук веднага след Каракас и бе разговаряла с друг лекар за работата му. Тя бе сравнително проста и включваше най-вече физически прегледи и ваксинации, за да могат агентите да получат разрешение да пътуват в чужбина. Лекарите обикновено бяха най-заети по Коледа, когато трябваше да поставят безплатни противогрипни ваксини на всички, дошли при тях. Но от време на време анализаторите ги викаха за консултация за пациенти, чиято самоличност не можеха да разкрият въпреки свръхсекретните разрешения за достъп до класифицирана информация, давани на самите лекари. Кира предположи, че те се опитват да определят кога някой особено непопулярен чуждестранен лидер ще опъне петалата, чудна загадка при отсъствието на пациент за преглед.

А понякога трябваше да лекуват пациенти — като Кира — с рани или болести, получени на места, където агентите не можеха да кажат, че са били. Тя беше уверена, че това ще наруши монотонността.

— Още ли боли? — попита най-накрая лекарят. Затвори картона и го остави върху близкия шкаф.

— Да — призна Кира. — През повечето време ръката ми е скована. Шофирането става малко по-трудно.

— Каква ви е колата — с автоматични или с ръчни скорости?

— С автоматични — отговори Кира и беше благодарна за това. Да караш кола с ръчни скорости, би било истинско мъчение в трафика на околовръстното, който през повечето време изискваше постоянно спиране и тръгване. — Обикновено не усещам болката, докато не ми се наложи да направя остър завой или да настроя радиото.

— Вероятно все още имате остатъчно нараняване дълбоко навътре в тъканите — отбеляза лекарят. — Изгубили сте част от трицепса и раменния мускул. Има белези и надолу по мускула. Нараненото място не е гъвкаво, така че ще изгубите част от подвижността си. Мисля, че няма да е много, но ще го забелязвате. Десничарка или левичарка сте?

— Левичарка.

— Това е добра новина. Няма да засегне по-активната ви ръка — увери я лекарят. Кира беше сигурна, че той се опитва да я успокои, но успокоението не беше особено убедително. — Добре. Дайте да погледна.

Кира разкопча ризата си и извади дясната си ръка от ръкава, разкривайки голям, дебел медицински бинт, залепен на четири места в задната част на ръката й. Лекарят дръпна превръзката назад, отделяйки нежно лепенката от кожата й, докато се показа марлята. Имаше осемсантиметрово странично разкъсване на трицепса. Грапавите някога ръбчета по скъсаната й кожа бяха изравнени от скалпела на хирурга, после зашити и все още се държаха на две дузини шевове.

Лекарят се втренчи в раната, обръщайки леко ръката й настрани.

— Добре изглежда — заключи най-накрая той. — Няма признаци за инфекция. Мисля, че можем да свалим конците, когато поискате, но за всеки случай я дръжте бинтована още две седмици.

Кира кимна, облече отново ризата си и я дръпна над кръста.

— Как ви подейства викодинът[21]? — попита той.

— Много добре, предполагам — отговори Кира. — Позволява ми да спя. Обаче все още боли понякога. Дълбоко, в костта.

— Не се изненадвам — отговори лекарят. — Вероятно е от натъртването. Фрактурата в раменната кост вече трябва да е зараснала. А ако стане много лошо, можем да повишим дозата на викодина. Нуждаете ли се от още?

— Разбира се — отвърна Кира без особен ентусиазъм.

— Ще ви изпиша още един. — Той долови депресията в гласа й. Тя не се и опитваше да я скрие. — Извадили сте късмет — опита да я успокои той. — Можехте да изгубите тази ръка.

— Не се чувствам късметлийка — увери го Кира. Тя приключи с изпъването на ризата си и слезе на пода.

— Предполагам, че е заради прострелването — отстъпи той.

Кира нави ръкава си нагоре, докато лекарят излизаше от стаята. Една среща приключи. Много повече се тревожеше за следващата.

* * *

Първото посещение на Катрин Кук в Овалния кабинет беше при встъпването й в длъжност като директор на ЦРУ. В онзи летен ден президентът на Съединените щати отдели две минути, педантично отмерени от шефа на персонала в Белия дом, за празни приказки и обиколка на стаята. Съветникът по националната сигурност ръководеше полагането на клетвата, докато фотографът на Белия дом документираше събитието. Прескорпусът от Белия дом бе допуснат да чуе как президентът прави изявление за поверителността на нейната работа. Кук изрази обичайната благодарност, като също направи кратко изявление — тя работи по него цели шест часа, редактира го и го запомни наизуст. Бяха дадени пет минути за шест въпроса, преди президентът да отпрати прескорпуса. На Кук й бяха позволени трийсет секунди за общи приказки, а после бе освободена учтиво.

Няколкото й следващи посещения бяха предимно на обществени мероприятия. Работата на директора на ЦРУ не беше същата като някога. В продължение на петдесет и девет години нейните предшественици бяха управлявали и ЦРУ, и разузнавателната общност, доколкото тя можеше да бъде управлявана. Но Агенцията пострада от твърде много гафове и сърдитият Конгрес създаде ново бюро, което да поеме втората работа, и сега Кук вече бе подчинена на директора на Националното разузнаване. ДНР, Майкъл Рийд, сега бе съветник на президента по разузнаването и поради това главнокомандващият нямаше сериозни причини да привиква шефа на Централното разузнавателно управление в Белия дом.

Кук никога не се замисляше за новите ограничения в работата си. Този пост бе по-висок от всичко, което бе очаквала някога. И тя все пак беше директор на агенция с обичайните допълнителни облаги — екип от персонал по сигурността и система за сигурни комуникации, брониран джип „Шевролет“ с шофьор и кола за охрана, пълна с въоръжени бодигардове. Тя би предпочела да кара своето BMW, но се съгласи, че ескортът й дава време да чете, вместо да се бори по постоянно претъпканите ленти на околовръстната магистрала.

Тази сутрин бе истинска благословия. Обаждането от Оперативния център дойде след три часа сън. Кафето, душът, който не бе толкова горещ, колкото тя предпочиташе, и старата военноморска дисциплина я вкараха в релсите. Старшият дежурен офицер бе изпратил суровия материал от радиограмата по сигурния й факс и бързият преглед на страниците над закуската от боровинково мляко и мюсли я включи на пълна скорост. Предстоеше й неприятната задача да информира ДНР и съветника по националната сигурност. Първият имаше поведение, което винаги превръщаше телефонните обаждания в неприятно задължение, независимо от часа. Вторият приемаше ранните обаждания като приятен джентълмен, какъвто наистина си беше.

Студената сутрин във Вирджиния прогони последните останки от сънливост, докато тя вървеше към бронирания джип. Охранителят дотича до него с ежедневния президентски брифинг, докато тя се качваше на задната седалка.

За президента

2 февруари

В ПОСЛЕДНИТЕ НЯКОЛКО ЧАСА…

Арести в Тайпе застрашават статуквото през пролива[22]

Арестът от страна на Тайван на осем китайци — поне трима от които са разузнавачи от Министерството за държавна сигурност (МДС) на КНР — може да предизвика объркване сред ръководството на КНР за намеренията на тайванския президент Лианг и да доведе до конфронтация за политиката „единен Китай“. Нямаме информация за това как тайванското Национално бюро за сигурност (НБС) е идентифицирало агентите от МДС и кой е издал заповед за ареста им.

Арестите могат да разстроят шпионската инфраструктура на МДС в Тайпе в краткосрочен план, но МДС почти сигурно има други МДС агенти на място, които ще се прехвърлят, за да поддържат или да възстановят агентурната мрежа.

Малко вероятно е тайванското НБС да е изпълнило контраразузнавателната операция без знанието и одобрението на Лианг. Тян почти сигурно ще сметне Лианг лично отговорен за операцията и ще изиска освобождаването на задържаните.

Лианг вероятно ще откаже предаването на задържаните без дипломатически отстъпки от страна на КНР, за да избегне проява на слабост преди общите избори през март.

Тян вероятно няма да предложи отстъпки от позицията „единен Китай“, че Тайван не е суверенен и равен на КНР.

Арестите могат да осуетят достъпа на МДС до високопоставени източници, от които президентът на КНР Тян Кай получава информация за намеренията на Лианг във външната политика. Тян често разчита на докладите от МДС, за да започне дебати в Политбюро за дипломатическите, икономическите и военните реакции срещу честата националистическа реторика на Лианг.

Този материал е подготвен от ЦРУ с доклад от ЦРУ и НАС[23].

* * *

Шофьорът на Кук вкара бронираната кола в директорския гараж под старата Централа минута след като мина през портите на булевард „Джордж Вашингтон“. Гаражът си имаше свой КПП, охраняван от дежурен полицай, който да пази масите отвън, а на Кук не й пукаше от тази привилегированост. Мнозина служители трябваше да извървят половин километър от паркинга извън ограниченията, но тя се извиняваше с факта, че през повечето дни паркоместата и времето в програмата й бяха твърде ограничени.

Студът изтри чувството й за вина, че този гараж си има собствен асансьор, стигащ право до офиса й. Вратите се отвориха на седмия етаж в старата сграда и Кларк Берън, директорът на Националната агенция за сигурност (НАС), стоеше и я чакаше с чаша горещо кафе в ръка. Директорката на ЦРУ не беше ниска жена — беше висока почти метър и осемдесет, и въпреки това се напрягаше, за да вдигне поглед към лицето му, докато изтърсваше мокрия февруарски сняг върху килима.

— Бог да те благослови, Кларк — поздрави Кук и размени палтото си за чашата, изпивайки половината кафе на една глътка.

— Мислех ви за агностик — отговори Берън.

— Това само показва колко съм благодарна — каза Кук.

— А кафето е добро. Откъде знаеш как го харесвам?

— Завербувах асистентката ви — призна Берън. — Сега тя е моя много ценна придобивка. Смятам да й измисля кодово име.

— Негодник.

— Това правят полевите агенти — напомни й Берън. — Дори старите.

— А ти се справяш добре. Каквото си поискаш, твое е — обеща Кук.

— Този път нямам задни цели. Знаех, че идвате, и тъй като кавалерството в този град е мъртво, реших да изиграя ролята на джентълмен.

„Офисът“ на директора на ЦРУ всъщност беше комплекс. Вратата към личното работно пространство на Кук бе разположена отзад, върху задната стена на по-голяма зала. От прозорците на офиса й се виждаше Националната гора „Джордж Вашингтон“. Бюрото й се намираше непосредствено вляво от вратата и тя бе педантична по отношение на подредбата му, най-вече страхувайки се от това да не започнат да се трупат документи, с които да не може да се справи. Стените бяха подслонили зад стъклени витрини редки предмети — подаръци от чуждестранни колеги и трофеи, измъкнати от различни страни от полевите агенти. Западната стена бе покрита с националния флаг на САЩ, парцалив и разкъсан, с обгорени места върху него. Агент от ЦРУ го бе извадил от димящия кратер на Световния търговски център и никой директор на Агенцията нямаше да го свали от там. Флагът от 11 септември бе единственият вечен артефакт в един офис, който сменяше обитателите и спомените си по-често, отколкото Овалният кабинет — президентите.

Берън последва Кук в офиса и затвори вратата зад нея.

— Националната метеорологична служба прогнозира, че имаме два дни преди покачването на температурите и че от североизток идва още сняг. Ще ни хване само периферията, но все пак… — заекна той. — Жалко, че не можем да затворим това място и да пратим всички по домовете им.

— За жалост, в Тайпе не вали сняг — отбеляза Кук.

— Или в Пекин — допълни Берън. — Подновявам молбата си за прехвърляне в Южното командване на ЦРУ в Маями.

— Отказано — заяви категорично Кук. — Отново.

— Алергичен съм към снега, кълна се.

— Израснала съм в Мейн. Не ти съчувствам — рече Кук.

— Ти не изкара ли един мандат в Москва?

— Всъщност два. Три години като полеви агент, четири като шеф на бюрото — уточни Берън. — И съм израснал в Чикаго. Виждате защо искам да прекарам оставащите си години тук, на слънце. — Заслугите на Берън исторически се свързваха с Москва. Дори по време на Войната срещу тероризма там се считаше за успех да не бъдеш обявен за персона нон грата от руското правителство. И това беше голям плюс за кариерата на един полеви агент.

— Ако можеш да го прекараш пред Конгреса, аз съм „за“. — Кук допи кафето си на една глътка и размени празната чаша за черната папка с разузнавателна информация, която Берън носеше под мишницата си. Отвори я. — Разкажи ми историята.

Първата страница съдържаше карта.

— НСС хвана повечето информация от радиостанциите на атакуващите екипи и от някои телефонни разговори, проведени след атаката от федералните офицери. След това някои от нашите хора попълниха празнините, използвайки наша информация за агентите, с които МДС разполага в страната. Атаките са проведени на две различни места в Тайпе — поясни Берън. — Имало е и атаки в Таоян, на север, и в Каохсюнг, на юг. На всичките четири места са присъствали федерални офицери и са докладвали на началниците си по мобилни телефони, което ни даде информация за идентифицирането на мишените на първото място. Задържани са осем китайци и четирима тайванци. Единият от тайванците е изселник, сега е натурализиран гражданин на САЩ и работи за Локхийд Мартин. Нарича се Джеймс Хо. Влязъл е в Тайван с американския си паспорт един ден преди атаката.

— Нима радиостанциите на атакуващите екипи не са били кодирани? — попита Кук.

— Всъщност бяха — отговори Берън.

— Слава на НСС — усмихна се Кук. — И Хо работи за МДС?

— Така изглежда.

— Накарай ФБР да се свържат с Локхийд. Разбери с какво точно се е занимавал — нареди Кук.

— Предполагам, че Бюрото вече работи по това — увери я Берън.

— Когато стане дума за Бюрото, не се опитвам да предполагам нищо — прекъсна го Кук. — С какво разполагаме за китайците, заловени на онова място?

— Имена и биографии. Хванали са голяма риба — поясни Берън. На втората страница бяха подредени снимките на арестуваните заподозрени. Няколко от местата бяха празни, с черни силуети с бели въпросителни знаци в тях. Берън посочи една от снимките. — Ли Джуангонг. Преди година го разконспирирахме като шеф на бюрото на МДС в Тайпе. Мислим, че другите двама са членове на висшия му щаб.

— Голяма работа — отбеляза Кук, пропускайки биографията.

Берън изсумтя.

— Мръсниците винаги са такива.

— Ти трябва да знаеш най-добре — усмихна се Кук.

— Опитай се да наблюдаваш няколко хиляди полеви агенти — отвърна Берън.

— Плащам залога ти и те качвам с две конгресни наблюдателни комисии — пошегува се Кук. — Колко време китайците ще държат историята в тайна?

— В най-добрия случай не много дълго — отговори Берън.

— МДС не се славят с това, че пазят държавни тайни. В китайското общество семейните връзки се ценят толкова високо, че чиновниците не смятат споделянето на класифицирана информация с близки и роднини за пробив в сигурността. Държавните тайни могат да се окажат леснодостъпни сравнително бързо. А Тян Кай вече се опитва да изпревари това. — Той насочи Кук към третата страница.

— Тян е свикал съвещание на изпълнителния комитет на Политбюро само час след арестите. Не знаем какво са обсъждали там.

— Най-вероятно са се опитали да ограничат щетите — предположи Кук. После остави папката на масата. — Ако ми кажеш, че МДС са арестували дванайсет от нашите агенти в Китай, ще те намажа с катран и ще те прогоня от града.

— Ако МДС арестуват дванайсет наши агенти, ще съм си го заслужил — съгласи се Берън. — Предполагам, че Лианг е спретнал този екшън заради президентските избори другия месец. Много му е нисък рейтингът и няма как да спечели, без да фалшифицира изборите или да създаде някаква криза. Никсън имаше повече одобрение, когато подаде оставка през 1974-та. А ако опозицията спечели, Лианг ще бъде обвинен в корупция, така че е мотивиран. Може би прави това, за да привлече общественото внимание към външната заплаха.

— Тревожа се за китайската реакция — намръщи се Кук.

— Мислите, че Тян иска да играе грубо?

— От APLAA отричат, но не съм сигурна, че им вярвам — отговори Кук. — Накарай някого да се свърже с Пайъниър. Искам да съм сигурна, че ще имаме предварителна информация, ако APLAA грешат.

Берън прехапа устни при споменаването на псевдонима „Пайъниър“, който сам по себе си беше класифициран СТРОГО СЕКРЕТНО — НЕ ЗА ЧУЖДЕНЦИ и дори приятелски настроените нямаха достъп до него. Някои източници и методи бяха твърде чувствителни, за да ги кажеш дори на съюзниците, още по-малко да споделиш информацията, която те бяха предали. — Ще говоря с Карл Мичъл — отстъпи той. — Той е шеф на бюрото там.

Кук видя колебанието, изписано на лицето му.

— Не си говорил за това с никого от Дирекцията по разузнаването — осъзна тя. ДР бе аналитичният отдел на ЦРУ.

— Не — призна той.

— Дори с Джим Уелинг? — попита Кук. Уелинг беше директор на ДР и равен по звание с Берън. Двамата дори работеха в едно помещение на седмия етаж, надолу по коридора, малко след офиса на Кук.

— Не искам точно този източник да изгори — призна Берън. — Това е лично. Не желая дори Джим да знае за него, още по-малко някой анализатор от ДР. Всички те са една банда превъзнесени писачи, само търсят следващата сензация, за да напишат разузнавателна оценка и да я дадат на някой политик, който пък не може да си държи устата затворена.

— Същият екип, Кларк — отбеляза Кук.

— Стават грешки — отвърна Берън.

— Да, но твоите хора са прецакали повече операции от анализаторите на ДР. — Тя беше наясно, че това ще накърни гордостта на директора, но пък той знаеше, че е истина.

— Искам твоите хора да сътрудничат — нареди му Кук. — Ако някой анализатор пита за източници и методи, единственият отговор, който хората ти не могат да дават, е „не“. Ако това не им харесва, имат телефонния ми номер.

— Няма да позволя да се стигне дотам — обеща Берън.

— Нали разбираш, че този сблъсък на цивилизациите между ДР и НСС трябва да престане — настоятелно изрече Кук. — Искам анализаторите и полевите агенти да работят заедно, а не да се крият на групички като тийнейджъри на абитуриентски бал.

— Ако се справите с това, президентът ще ви номинира за държавен секретар — отговори Берън. — Между другото видях Страйкър да седи в чакалнята ви. Казал съм на моите хора да не обелват и дума, ако някой от Националното разузнаване пита за нея. Решили ли сте къде ще я скриете?

— О, да. — Кук изглеждаше много доволна от себе си.

— В едно прекрасно сигурно пристанище, където никой няма да я търси.

— Ще ме посветите ли в тайната? — попита Берън.

— Сигурен ли си, че искаш да знаеш? В крайна сметка стават грешки.

— Е, както решите…

Кук му каза. А Берън успя само да поклати глава, преди да тръгне към своя офис.

* * *

Кира беше полеви агент и познаваше Кларк Берън по физиономия. Той изнесе реч пред класа й на церемонията по дипломирането от Фермата миналата година. Много от мъжете, заемали неговия пост — там никога не бе избирана жена, — не се харесваха на редовите агенти. Някои от предшествениците му смятаха, че това се дължи на самата работа. В речта си Берън твърдеше, че ако талантът е ценна черта за полевия агент, то мениджърът, който не притежава достатъчно талант, за да контактува успешно с подчинените си, сигурно не е бил много добър и в полевата работа. Макар и да не се доизказа, всички разбраха намека му за онези, които не печелеха симпатиите на подчинените си. Те просто се бяха изкачили до върха, използвайки други, не толкова почтени методи. Кира го хареса веднага.

Берън мина покрай вратата и излезе в коридора, без да обели и дума. Минута по-късно Кук се появи на прага към чакалнята.

— Вие ли сте Страйкър?

— Да, мадам — отговори Кира. Изправи се и преодоля импулса си да застане мирно.

— Хайде да се поразходим — предложи Кук без уводни думи.

Кира я последва в коридора. Директорката я насочи надясно. Коридорът беше празен и разговорът им си остана толкова личен, колкото и ако го провеждаха в офиса на Кук.

— Намери ли си къде да живееш?

— Да, мадам, апартамент в Лийсбърг, точно под магистрала 7.

— Дълго пътуване — отбеляза Кук. — Къщата на генерал Джордж Маршал[24] е някъде там, в Лийсбърг. Додона Менър. Интересно място, ако обичаш военната история.

— Завърших история в университета във Вирджиния — обясни Кира. — Обаче предпочитам да чета за Гражданската война. Шелби Фуут и Майкъл Шаара[25].

— „Ангелите убийци“. Страхотна книга — одобри Кук. — Не можеш ли да си намериш нещо по-близо до Централата?

— Не и със заплата на GS-12[26], мадам — призна Кира. — А не очаквам скорошно повишение.

Кук замълча за миг объркано и погледна към младата жена. Смела откровеност, помисли си. Или липса на чувство за самосъхранение? Тя бе прочела досието на момичето. Чувството за самосъхранение на Страйкър си беше много добро, така че е първото, вероятно със здравословна доза гняв, смесен с негодувание, реши Кук.

— Знам как се чувстваш… — тихо изрече тя. — Мислиш, че се отнасят враждебно с теб…

— Да, мадам, така е — призна Кира. — Просто очаквах това отношение да идва от врага, а не от нашите хора.

Кук потисна въздишката си.

— Обади ли се вече в Програмата за помощ на служителите?

— Не, мадам.

— И поради каква причина?

Кира продължи да върви, но в продължение на няколко крачки не каза нищо — достатъчно дълго за Кук, за да погледне изпитателно към нея. Девойката най-сетне проговори.

— Не искам да разговарям с психолог, мадам. Добре съм.

— Това ме изненадва… — строго я изгледа Кук. — Не ме карай да го превръщам в заповед.

— Да, мадам.

— Ще помогне. И ще донесе малко удовлетворение. Сам Ридждън може да е шеф на бюрото, но не е от нашите хора — поясни Кук. — Излагането ти на опасност беше негова грешка и ние няма да позволим на ДНР да жертва теб, за да спаси него. Но искам да знаеш колко зле могат да тръгнат нещата, ако се разчуе. Заглавия във „Вашингтон Поуст“, разговори в неделните сутрешни блокове…

— Опитвате се да ме изплашите ли, мадам?

— Не. Просто не искам да паднеш върху мен, когато започне стрелбата. Сега имаш възможност да направиш нещо за Агенцията. Не се напрягай и бъди търпелива. Ще те върна на полева работа. Не мога да ти обещая точно кога и къде, но ще ти кажа едно — Кларк ще помни, че ти си поела куршума. — И в преносен смисъл, помисли си тя. — Ще оправим нещата. Разбираш ли ме? — Кук отвори вратата към стълбището и двете жени започнаха да слизат към долните етажи. Стълбите бяха мръсни и мрачни, а от жълтите тухли в стените стърчаха червени тръби.

— Мисля, че да, мадам — отговори Кира.

— Или ще успееш, или не. Ако ми се огънеш, когато дойде моментът, и двете пропадаме тук. Кларк Берън също, а вероятно и още няколко души.

— Няма да отстъпя — увери я Кира. — Но щом няма да е на полева работа, къде ще ме изпратите?

— Отиваш в Дирекцията по разузнаването — обяви Кук.

— Там ли ще ме скриете?

— Може и така да се каже. Имаш ли проблем с това? — попита Кук.

— Не съм анализатор — отговори слисана Кира. — Не знам как да върша тази работа. А пък и никога не съм чувала добри неща за анализаторите.

— Чувала ли си за Червената клетка? — попита Кук.

— Не, мадам, не съм — призна Кира.

— Това е екип за алтернативен анализ… Не като обикновените екипи в Дирекцията — поясни Кук. — Джордж Тенет[27] създаде Червената клетка на 13 септември, за да е сигурен, че Агенцията няма да пострада от още един 11 септември. Тяхната работа е да „мислят извън ограниченията“… Да намират възможности, които другите анализатори могат да пропуснат или да пренебрегнат.

— Адвокат на дявола? Военни игри? — попита Кира. Това поне можеше да се окаже интересно.

Кук насочи Кира наляво. Коридорите на втория етаж бяха клаустрофобични и тъмни. Комбинацията от стандартна жълта боя и флуоресцентни лампи, които сякаш всеки момент щяха да изгаснат, беше потискаща. Таванът беше нисък и Кира можеше да го докосне с върховете на пръстите си. Нямаше килим, само мръсни плочки, постоянно изцапани от стъпки на повече от половин век, изсмукали и малкото светлина от тавана.

— Правят го понякога, но това не е единствената им мисия. И ако трябва да бъдем честни, останалите анализатори не ги обичат. Или по-точно „не го обичат“. Клетката страда от липса на персонал — поясни Кук.

— Колко души са?

— Засега е само един — призна Кук. — Това не е полева работа, но ще поддържаш връзка с всичко, което става наоколо, ще получаваш заплата и ще можем да те върнем бързо в играта.

Те завиха надясно по друг коридор. Кира се хвана, че чете по стените надписите с функциите и номерата на стаите, изписани с малки бели букви върху черна пластмаса. Кук спря пред една врата отляво на коридора, близо до задънения му край. Надписът беше отчетлив, не по правителствените стандарти, бели букви в изчистен стил върху кълбо, окъпано в червено, но всичко това се виждаше трудно под оскъдната светлина.

ЦРУ ЧЕРВЕНА КЛЕТКА

НАЙ-ОПАСНИТЕ ИДЕИ НА СВЕТА

— Въпроси? — попита Кук.

— Защо ме водите тук лично? — попита Кира.

— За да се уверя, че той няма да те изрита — довери й Кук.

Тя натисна звънеца на стената до стая 2G31 ОНВ. Никой не отговори. Кук размаха значката си пред четеца и вратата се отвори с щракане.

Всеки правителствен офис, който Кира бе виждала някога, изглеждаше по един и същ начин. Всички те бяха разделени на гнезда от високи до рамото, бежови разделителни стъкла, поставени там, за да могат да се натъпчат възможно най-много държавни служители като стадо в наличното пространство. Цяло чудо е, помисли си тя, че някой страдащ от клаустрофобия може да бъде чиновник, а после предположи, че офицерите от ДР се придържат към нормата. Анализаторите и полевите агенти бяха друга порода, но одобрените от правителството планове за работното пространство бяха едни и същи навсякъде.

Освен тук, помисли си тя.

Червената клетка приличаше повече на редакция на вестник, отколкото на правителствен офис. Тясното мазе бе разделено на клетка, мъничка конферентна зала и мениджърски офис. Далечната стена беше стъклена от пода до тавана, разкривайки пред Кира чудесна гледка към новата Централа. Другите стени бяха покрити с бели дъски, карти на държавите от Близкия изток, календари, политически карикатури и вестникарски статии. Купища от Икономист, Ню Рипаблик, Форин Афеърс и разузнавателни доклади покриваха масите. На източната стена се мъдреше портрет в реални размери и в цял ръст на Владимир Илич Ленин, вероятно откраднат от някой полеви агент от изоставена съветска сграда. Срещу руснака, от другата страна на стаята, имаше нещо като светилище на младия Роналд Рейгън, облечен като каубой, с извадени револвери, и корица от Икономист в рамка, обявяваща мъртвия президент за „Човека, който разруши комунизма“.

В стаята стоеше мъж, изправен до вратата, а цялото му внимание бе насочено към една бяла дъска. В едната си ръка държеше червен маркер, а в другата — гума. Не се обърна да види кой е нахлул.

— Мистър Бърк — обяви Кук. Това не беше въпрос.

Човекът обърна леко глава, погледна ги за секунда и отново се вторачи към дъската.

— Директор Кук. — Джонатан Бърк беше малко по-висок от Кук, с добро телосложение за ръста си. В косата му имаше едва забележими сиви кичури, а очите му бяха наситенозелени. Беше облечен в стандартната униформа на анализатор — кафяв каки панталон и тъмносиня риза.

— Какво има на дъската днес? — попита Кук.

За секунда Бърк не каза нищо, докато прокарваше връзките върху мрежестата диаграма с толкова небрежни надписи, че Кира не успя да ги разчете.

— Опитвам се да разработя структурна аналитична техника за отричане на склонността към потвърждаване[28] в завършените разузнавателни продукти.

— Амбициозно — прецени Кук.

— Беше ми скучно — отговори Бърк. — Не се справям добре със скуката.

— Убедена съм. И работи ли? — попита Кук.

Бърк въздъхна, затвори маркера и го пусна в кошничката до дъската. Взира се в надписите още няколко секунди, преди да се обърне.

— Като имаме предвид колко много материали със склонност към потвърждаване идват тук, човек може да си помисли, че разработването на тест за тях би било нещо тривиално. Но не е така.

— Значи не работи — усмихна се Кук.

— Все още не — коригира я Бърк. — Не изпитвам недостиг от полеви изследвания, над които да се трудя. Но предполагам, че сте дошли, за да ме изпратите на обход.

— Винаги си казвал, че нямаш достатъчно хора.

— Имам си много — отвърна той.

— Само един — отбеляза Кук.

— Напротив…

Опърничав темерут, помисли си Кира. И изобщо не се перчеше пред директорката на ЦРУ. Интересно. Как да се отървеш от това?

— Сега ставате двама. Кира Страйкър, запознай се с Джонатан Бърк, анализатор методолог.

Джонатан погледна за миг към младата жена.

— Какво си чувала за Червената клетка?

— Само това, че не сте много популярен — отговори Кира. Двама могат да играят тази опърничава игра, помисли си тя и не беше в настроение да се перчи.

Джонатан се взря в нея с присвити очи.

— Вярно. И неуместно. Враждебността от време на време е приемливата цена за вършенето на тази работа. А ти придружаваш директорката, така че липсата на популярност не ти е попречила в кариерата — отбеляза той.

— Точно в момента проблемът ми не е в това дали ме харесват — обясни Кира.

— Колко очарователно. — Джонатан погледна към Кук. — Обещаваща е. Но предполагам, че не сте дошли тук само за да ескортирате младата дама?

— Чу ли за Тайпе? — попита Кук.

— Разбира се — отговори Джонатан. — Това за пожарникарския екип е интересен детайл.

— „Интересен“ не е думата, която бих избрала, но съм съгласна. Ето защо сега стопираме всичко останало в програмата на Червената клетка.

— Не сте съгласна с оценката на ситуацията, дадена ви от анализаторите за Китай ли? — попита Джонатан.

— А ти съгласен ли си? — изгледа го настоятелно Кук.

— Разбира се, че не съм… — потвърди Джонатан. — Но аз по природа съм недоверчив, ето защо седя тук. Какъв е вашият проблем?

— Моят проблем е, че средно на седем години от Пърл Харбър насам страдаме от сериозен разузнавателен провал — поясни Кук. — Така че когато APLAA ми казват, че това ще бъде само едно малко сдърпване, аз искам някаква застраховка, в случай че грешат. И тази застраховка е Червената клетка. Е, кажи ми сега какво мислиш ти.

— Смятам, че президентът трябва да изпрати самолетоносачите — отговори Джонатан.

— Сериозно ли говорите? — попита Кира. — Тайванците арестуват няколко китайци и вие…

— Тайванците арестуваха няколко китайски шпиони — коригира я Джонатан. — А това е прерогатив на суверенните нации, така че можеш да си представиш защо китайците сигурно ще възразят срещу действията на тайванците. До снощи тайванците никога не бяха задържали агент от МДС в продължение точно на шест десетилетия, понеже не искат да дразнят Големия брат. Сега тази политика се е променила и аз подозирам, че това няма да се хареса на китайците. Преди да свърши всичко това, те ще задрънчат със сабите си.

— Добре — заключи Кук. — Привлече вниманието ми.

Анализаторът насочи жените към два стола в малката открита клетка и седна срещу тях. Докато говореше, той се взираше в прозореца зад тях и не ги поглеждаше в очите.

— Чан Кайши и националистите изгубиха революцията, после избягаха в Тайван и никога не се предадоха. Представете си Джеферсън Дейвис[29] да премести столицата на Конфедерацията в Куба през 1865 година и никога да не се откаже от претенциите си за южните щати. Китайците възприемат тайванците като наследници на враг, който е трябвало да се предаде, не го е направил и сега иска утешителна награда, каквато не заслужава. И така, китайците прокараха политиката „Единен Китай“ и я превърнаха в необходима предпоставка за всякакви взаимоотношения с материка. Но от време на време тайванците надигат глава, държат се като суверенна държава и превръщат тази политика във фарс. Това не само унижава Пекин. Комунистическата партия оправдава задържането си на власт с аргумента, че е най-добрият защитник на китайските интереси. Това включва връщането на Тайван обратно в кошарата, така че легитимността на правителството отчасти зависи от това Тайван да си навежда главата. Арестуваните шпиони заплашват статуквото. Тян ще трябва да действа.

— Говорите за военни действия ли? — заинтересува се Кира.

— Възможно е — отбеляза Джонатан. — Военните учения по крайбрежието срещу Тайван винаги са любим начин за изпращане на послание.

— А ще има ли инвазия? — попита Кук.

Джонатан вдигна рамене.

— Винаги е имало дебат за това дали Народоосвободителната армия (НОА) притежава способността да нахлуе в Тайван. Но подобен спор не насърчава мисленето за сценарии, които не пасват добре в един от двата полюса, което е глупаво. Историята доказва, че съществува такова нещо като ограничена война за ограничени придобивки. И преди няколко години аз съставих един примерен сценарий на Червената клетка за „ограничена война“, в която китайците преминават пролива на етапи. Това отнема пет години, но сега възгледът за „постепенните ходове“ се приема, което не радва много APLAA.

— Те не са ли съгласни? — намеси се Кира.

— Всъщност се съгласиха — отвърна Джонатан. — Просто не им харесва фактът, че аз написах документа, а не някой от техните хора. Тази група е злопаметна и помни дълго.

— Трябваше да ги спра, когато неколкократно поръчваха удари срещу теб. Поздравления, между другото — кимна Кук. — А Тян как ще изиграе това?

— В началото пасивно, ще иска да види дали Лианг ще се огъне — заяви Джонатан. — Ще започне с обичайните публични речи, уводни статии в „Народен ежедневник“[30], такива неща… Следете какво пише в „Народен ежедневник“. Това е китайската „Правда“, контролиран е от Партията, така че уводните статии са официални изявления. На дипломатическия фронт Тян не смята Лианг за равен на себе си. Публично той ще предложи преговори, но вътре в себе си ще очаква Лианг да направи всички компромиси.

— Добре е за начало… — Кук стана. — Изпрати ми този твой план за инвазия до края на работния ден. И впрегни тази млада дама в работата — кимна тя към Кира.

— Ако трябва — отвърна той. Сетне се обърна към момичето. — Колко време ще останеш?

— Питайте нея — Кира посочи към директорката.

— Неопределено — отговори Кук.

— Много ми помогнахте. — Джонатан дръпна през бюрото един бележник и написа заглавията и датите на издаване на няколко разузнавателни документа, всичко с ясни печатни букви.

— Анализаторите за Китай пазят хартиени копия от последните си изследователски документи в своето мазе. На петия етаж. — Той откъсна листчето и го подаде на Кира.

Заглавията бяха отегчителни, но не и датите на издаване.

— Някои от тях са на моята възраст — отбеляза Кира.

— Нямаше да го споменавам, но е вярно — отговори Джонатан. — Младите често се заблуждават и бъркат най-последното с най-важното.

— Много сте мил — усмихна се Кира.

— Несъмнено — съгласи се Джонатан.

— Ами ако не ми ги дадат? — попита тя и вдигна хартията.

Джонатан присви вежди.

— Ако трябва да искаш разрешение, преди да ги вземеш, значи работиш в погрешна Агенция.

Джонатан изчака Кира да излезе и се премести в мениджърския офис. Хвърли се в едно кресло, а Кук спря на прага и се облегна на металната рамка на вратата.

— Как си, Джон? — тихо попита тя.

— Добре — отговори той. — А ти?

Кук вдигна рамене неопределено.

— Все още ли пушиш „Артуро Фуенте“[31]? — полюбопитства Джонатан.

— Само у дома — призна Кук. — Не мога да променя политиката за забрана на пушенето. В крайна сметка това е федерален закон.

— Достатъчно нетърпимо беше, когато Джордж Тенет се разхождаше тук и дъвчеше онези неща — поклати глава Джонатан. Любовта на бившия директор към пурите беше толкова прочута, че официалният му портрет в галерията на Агенцията показваше как една стърчи от джобчето на сакото му.

— Джордж имаше безпогрешен вкус към тютюна — отбеляза Кук. — И накара краля на Йордания да му измъкне „Монтекристо Едмундо“[32] от Хавана. Все още пазя няколко от тях, които той ми даде, в овлажнителя[33] у дома. Трябва да наминеш и да запалим по една заедно.

Кук не разбра дали Джонатан не долови намека, или не му обърна внимание.

— Не, благодаря — отвърна той. Лицето на Кук остана безизразно. — В добри отношения съм с дробовете си и искам те да си останат такива.

— Ти губиш — усмихна се Кук. — Имаш ли приятелка?

Мъжът вдигна глава и устата му се изкриви в кисела усмивка.

— Не. Имам изградени предпочитания — отговори той.

— А ти?

— Заета съм с работата. А и у дома няма много лично пространство с всички тези охранители наоколо.

— Несъмнено.

— Това няма да продължи вечно, Джон — увери го Кук.

— Карай я леко със Страйкър. Да я изпратиш сама в APLAA, бе все едно да хвърлиш християнин на лъвовете.

— Не смятам, че трябва да учим анализаторите да плуват в плиткия край на басейна — заяви Джонатан.

— Какво мислиш за нея?

Джонатан вдигна рамене.

— Твърде млада е за мен.

— Не те питах за това — гласът на Кук стана малко по-строг. — Тя е полеви агент. Първият й мандат продължи шест месеца. Трябваше да я измъкнем от мястото на операцията.

— Провалила е операция? — попита Джонатан.

Кук поклати глава.

— В известен смисъл… Сдърпала се е с шефа на бюрото, който пък е личен приятел с директора на Националното разузнаване. Той я изпратил да се срещне с информатор, а онзи се оказал двоен агент. Тя подозирала това, както и ние, но шефът на бюрото не обърнал внимание. Дал й директна заповед да отиде. Тя изгоря и за малко не бе заловена от местните.

Джонатан обмисли отговора за секунда.

— Във Венецуела ли?

Кук кимна.

— ДНР базираше съвета си към президента върху докладите от двойния агент. Трябваше да обвини някого, а беше близък приятел с шефа на бюрото, така че ударът не можеше да падне там — обясни му Кук. — Тя се нуждае от сигурно убежище.

— Останалите от ДР не ме харесват, а НСС не харесват ДР като цяло. Ти просто я слагаш на единственото място, където със сигурност всички ще я намразят.

— Това не е твой проблем. Ако е умна, тя няма да позволи това да се превърне и в неин проблем. — Кук се отдели от рамката на вратата и понечи да си тръгне, но спря за момент. — Между другото, в 20:30 часа Лианг ще даде изявление пред прескорпуса си. Наредих на Центъра за разузнаване на открити източници[34] да го пусне по вътрешната мрежа. От Държавния департамент казват, че ще говори за арестите.

Джонатан погледна стенния часовник и мислено изчисли часовите пояси.

— Това сигурно ли е, или е слух, дочут от някой младши дипломат, докато си е пиел питието?

Кук вдигна рамене.

— Не знам… Но арестите са единственото значимо събитие, което се случи там, и си струва да стане тема на пресконференция. Нуждаеш ли се от още нещо, за да започнеш с това?

— Разпечатка от съвещанието на Политбюро в Джуннанхай[35].

— Ето това може да се нарече „трудна мишена“ — усмихна се Кук. — Все едно да се опиташ да сложиш бръмбар[36] в Белия дом.

— Не означава, че е невъзможно — отговори Джонатан. — Ще трябва да успеем да вербуваме член на Политбюро, нали така?

— И да го бяхме направили, нямаше да ти кажа — отвърна Кук.

* * *

Бюро за азиатски тихоокеански, латиноамерикански и африкански анализ (APLAA)

Централа на ЦРУ

Помещението на APLAA изглеждаше точно така, както Кира си бе представяла Червената клетка, с десет пъти повече пространство и с толкова кабинки, че тя се учуди дали Агенцията не нарушава пожарните разпоредби. Имаше рафт на две нива с лазерни принтери до копирна машина с индустриални размери и всички машини работеха. Кошчетата с боклук за изгаряне бяха препълнени с класифицирани отпадъци, чакащи да бъдат изхвърлени в каналите към мазето, където някой щеше да ги вземе, за да бъдат нарязани и изгорени. Изглеждаше и звучеше така, сякаш там имаше стотици хора, натъпкани в това тясно пространство, и тя усещаше енергията им.

Не толкова контролиран хаос, помисли си тя. Напрежението в залата бе като влажността в горещ ден във Вирджиния, почти осезаемо и всепроникващо. Въпреки шума не се чуваше човешки глас, а това изнерви Кира. Всички работеха и никой не говореше. Тя се учуди дали ДР анализаторите са обучени при стрес да се оттеглят в кабинките си.

Едно момиче със сини джинси и черно поло — приемливо облекло за студени дни — пристъпи напред. Носеше сива значка, забодена върху джоба, обявяваща статуса й на колежански стажант. А това беше ЦРУ версията на черноработник.

Бедното дете, помисли си Кира, макар разликата във възрастта им да не беше повече от пет години. Трябва да пуснат стажантите да си стоят по домовете, вместо да ги влачат тук в такъв снежен ден.

— Мога ли да ви помогна? — попита стажантката.

Надявам се да приличам на анализатор, помисли си Кира. Почувства се като идиотка.

— Аз съм Кира Страйкър от Червената клетка. Пишем материал за атаките в Тайван, които се проведоха снощи, и исках да взема няколко изследователски документа.

Стажантката се намръщи.

— Нашият директор наясно ли е с това?

Дори временните стажанти мразят Червената клетка.

— Не знам — призна Кира. — Получихме задачата едва преди час. Просто правя изследване за паметна записка. — Още един термин, който чу от анализаторите и се надяваше, че го използва правилно.

Очевидно беше така.

— Какво ви трябва? — попита враждебно стажантката.

Момичето проявяваше забележителна липса на търпение, като се има предвид, че не беше щатен член на екипа. Тя от целия персонал в залата имаше най-малко право да се оплаква от напрежението и тежестта на анализаторските задачи, която би оправдала липсата й на добри маниери.

— Бих могла да използвам помощта ви, за да намеря някои завършени разузнавателни доклади.

— Както казах, точно сега всички сме заети. Трябва да ги потърсите онлайн.

Те са заети. А ти си тук само за да помагаш. Кира огледа за момент младото момиче. Инструкторите й във Фермата бяха открили таланта й да преценява хората от пръв поглед и тутакси да намира недостатъците в характера. Това бе божи дар за човек, изучаващ изкуството на шпионажа, и инструкторите я научиха да го впряга в тактическото планиране. Някои полеви агенти не знаеха как да го включват и изключват, липсваше им нужната преценка и използваха това умение за всички. Кира не страдаше от подобен проблем. Вътрешният й глас се обаждаше ядосано, когато обмисляше идеята за „полева агентура“ спрямо някой колега от Агенцията, но в момента този глас не беше склонен да бъде блокиран от един ДР анализатор, а младата стажантка едва ли можеше да се впише в този статус.

Тя реши, че за момента враждебността не е най-добрият подход. Стажантката бе под напрежение и бе проявила достатъчно кураж да защити поверената й територия срещу външен човек с по-висок чин от нея. Но този кураж се базираше на зает авторитет, така че проявата на гняв просто щеше да задълбочи защитната й позиция и вероятно щеше да я принуди да позвъни за „подкрепление“.

Повечето хора имат естествено желание да помогнат, учеха я инструкторите й. Бъди мила. Бъди разумна. Кажи им, че се нуждаеш от тях. Не им давай повод да не те харесат и съвестта им ще проработи в твоя полза.

Кира се усмихна.

— Разбирам, но наистина се нуждаем от помощта на APLAA по този въпрос. Докладът ни е предназначен за директор Кук и трябва да сме сигурни, че сме получили точните факти.

— О, така ли… — Изражението на момичето стана неуверено.

— Ако просто ми покажете къде е заведено всичко, аз вероятно ще мога да намеря документите сама. Не искам да ви губя времето.

— Кои документи? — попита колебливо стажантката.

— Имам списък — отговори Кира. Погледна в тефтерчето си. — С удоволствие ще се разтърся, ако само ми покажете къде сте складирали копията от завършените разузнавателни доклади от 1995 година насам.

Мисловният процес на стажантката се беше изписал върху изтормозеното й лице. Принципът за „ограничените знания“ бе като заповед от евангелието. Човек не получаваше информация само защото я беше поискал. Простото любопитство не беше достатъчно и стажантката трябваше да реши дали Кира действително се нуждае от достъп до материалите.

— Предполагам, че всичко е наред — кимна тя. — Елате с мен.

Стажантката най-накрая пусна една усмивка, сигурен знак, че Кира я беше обезвредила. За минути момичето се превърна от противник в съучастник, готов да й помогне с охота. Кира я последва през лабиринта до два бежови шкафа, малко по-ниски от нея.

— Оценките от Националното разузнаване, от Разузнавателната агенция и серийните брошури са тук, на горните два рафта — обясни стажантката. — Ежедневните брифинги до президента и Световните разузнавателни доклади с пояснителни бележки и справки са подредени по хронологичен ред на долните два рафта. Нещо друго?

— Не. Това е достатъчно. Благодаря. Наистина оценявам помощта ви.

— Няма защо — отвърна момичето, преди да се отдалечи.

Кира се втренчи в шкафа, отвори го и започна да се рови в документите.

* * *

ЦРУ Червена клетка

Кира остави молива си на масата и погледна стенния часовник, който показваше 20:30 часа. Изгубих му края, помисли си тя. Джонатан изчезваше за часове, оставяйки я в приятното уединение на клетката през по-голямата част от деня. Гладът най-накрая я извади от залата преди няколко часа, но в кафето не сервираха вечеря, а тя не можеше да хапне нищо от закуските, които се предлагаха на автоматите. Най-накрая се примири със старите понички, които намери в една кутия на хладилника. Замисли се да попита чии са, но реши, че предишното наставление на Джонатан, че трябва да взема, без да пита, й дава нужното разрешение.

— Скучно, а? — попита Джонатан. Той се втренчи в телевизора, монтиран в ъгъла до тавана. Пресконференцията на Лианг започваше късно и двама британски журналисти запълваха времето с глупости, които анализаторът не искаше да слуша, така че той натисна бутона за изключване на звука.

— Доста затормозяващо, а? — Тя четеше папките с разузнавателни доклади още от обед и не беше спирала, макар че мозъкът й бе престанал да възприема думите още преди часове.

— Ако исках да те тормозя, щях да те накарам да минеш гола през магазина за сувенири.

— Можеш да се досетиш какво щях да ти кажа да направиш — тросна му се тя. — Не мисля, че анализаторите за Китай са пропуснали нещо.

— Пропуснали са — увери я Джонатан. — Това е стандартна практика.

— Виждам защо те обичат толкова много — отбеляза Кира.

— Би било грешка, ако ти пука от това — посъветва я Джонатан.

— Може ли да ми подскажеш нещо?

Той въздъхна.

— Кук беше права, когато спомена, че ЦРУ страда от сериозни разузнавателни провали средно веднъж на седем години — обясни Джонатан. — Проучванията показват, че всеки от тях е провал на анализа, не на събирането на данни. Имахме информация да разберем какво става. Ала във всеки случай анализаторите са допуснали някакви грешки… Групово мислене и какво ли не. Не ги спира изискването анализаторите да преминават през по-сериозно обучение. Всички процеси, които налагаме, за да предотвратим тези грешки — повече координация, повече преглеждане, повече коригиране, — не вършат работа. В някои случаи дори правят грешките по-вероятни. И когато казах, че това е стандартна практика, аз говорех сериозно, буквално.

— А какво върши работа? — попита тя.

— Съдейки по нашия опит ли? Очевидно нищо. Но една добра Червена клетка помага — отговори той. — Анализът на Червената клетка няма нищо общо с правилното и грешното или с предсказването на бъдещето. Тя е за да накара хората да се замислят за пропуснатите възможности. Еволюцията, или бог, според предпочитанията ти, ни е създала с такива мозъци. Когато се сблъскаме с някоя загадка, ние се лепваме за първото обяснение, което изглежда, че пасва на фактите и на нашия начин на мислене, на нашите предразсъдъци… Дори умните анализатори тръгват в плитките, удобни коловози. За да ги извадиш от там, трябва да ги накараш да се почувстват неудобно, за да се замислят над нови идеи, включително и такива, които може да не им харесат. А това означава да си…

— Неприятен… — подсказа му Кира.

— Щях да кажа „агресивен“. Но двете неща често си приличат. — Той вдигна очи към телевизора. Лианг стоеше на подиума, размахвайки ръце почти ожесточено. Джонатан взе дистанционното и включи звука, докато тайванският президент тропаше по подиума в равномерен ритъм с думите си. Жонгхуа мингуо ше идже жукуан дули де гуоджа! Преводачът съобщи текста на английски половин секунда след това без синхрон с развълнувания глас на Лианг. Тайван е суверенна държава!

— Хитро — отбеляза Кира. Отвори една кутийка с кола и отпи малка глътка. Вече караше само на кофеин.

— Ще трябва малко дипломация, за да се заглади това — съгласи се Джонатан.

Не бе толкова реч, колкото тирада, и Кира се хвана, че зяпа екрана, но не чува нищо.

— В магистърската ми програма в Университета във Вирджиния имах един колега от Пекин… Беше син на професионален готвач, а и самият той имаше държавен сертификат за кулинарен майстор — започна тя. — Когато завършихме, той приготви ядене от четири ястия за някои от нас и за години ме отказа от китайската храна, приготвена в Америка. Веднъж ме попита дали си мисля, че Тайван е суверенна държава или че е китайска провинция.

Интересно, замисли се той. Тя споделяше лични спомени с човек, когото едва познаваше.

— Тежък въпрос. И какво му отговори?

— Попитах го дали Пекин събира данъци от Тайпе — рече Кира.

— Стар номер при дебати — одобри Джонатан. — Да отговориш на въпроса с въпрос.

— Да. Мразя това. Но той го прие добре — спомни си тя.

— Беше дружелюбен. А също така беше комунист и атеист.

— Когато се дипломирахме, му подарихме тениска с надпис „Слава богу за капитализма“. Това го разсмя. След като влязох в Агенцията, започнах да се чудя дали тази тъпа шега не му е създала неприятности, когато се е прибрал у дома… Дали не е прекарал известно време под ярките прожектори с няколко офицери от МДС, опитващи се да разберат доколко сме го покварили.

— Те разговарят с много студенти, които се прибират у дома — отбеляза Джонатан. — Донякъде за да събират информация, но преди всичко за да ги сплашат.

— Върши работа. Нямаме много китайски агенти. — Кира се втренчи през прозореца в мрака. — Не успях да разбера какво е станало с него дори с всичките ресурси, които имаме тук.

Джонатан поклати глава. Младата жена сякаш почти не осъзнаваше присъствието му в стаята и той й предложи:

— Можеш да си тръгваш. Не са нужни двама души, за да свършат тази работа за Кук.

Кира вдигна поглед и не каза нищо, сякаш не беше го чула. После се поколеба, но само за да не изглежда, че е готова да се втурне към вратата. Хрумна й да го попита дали е сигурен, но се отказа. Беше напълно убедена, че въпросът ще го подразни, дори ще развали мнението му за нейната интелигентност.

— До утре. — Тя си взе палтото и излезе от залата, без да поглежда назад.

* * *

Централа на ЦРУ

Във фоайето в новата сграда на Централата имаше осем охранявани изхода, по четири от двете страни на пропускателния пункт. Над клавиатурите на половината от тях висяха табели „не работи“. Кира потърси работещ изход, намери един вдясно и вдигна значката си към четеца. За момент машината не реагира, после издаде груб шум и отказа да разтвори металните си лостове. Тя натисна значката си в скенера за втори път, но без никакъв ефект. Раздразнена, Кира погледна към пазача, който най-накрая вдигна глава след третата аларма.

— Просто го заобиколи. — Пазачът отново насочи вниманието си към своя монитор.

Кира наведе глава. Най-голямата разузнавателна агенция на света не може да си оправи скенерите.

В тъмното пазачът не видя възмущението, изписано на лицето й, докато тя изпълняваше нареждането му. Автоматичните врати в края изчакаха до последната секунда, за да се отворят, и студеният въздух я облъхна веднага щом премина въздушната завеса и излезе навън. Посрещна я леден вятър. Лампите по тротоара прорязваха пътека в мрака. Тя се затича на юг, към гаража. Луната бе скрита от облаци и Кира не виждаше на повече от двайсет метра във всяка посока в тъмната нощ.

Паркингът бе почти празен и тя намери лесно пикапа си. Пропълзя в ледената кабина и запали двигателя.

Съществуването на такава голяма шпионска мрежа превръща в лъжа твърдението на президента Тян, че Китай е партньор за мир и няма враждебни намерения към тайванския народ. Съобразно това аз прекратявам тайванското участие в Националния съвет за обединение… Кира бе настроила сателитното радио на ВВС. Английският превод беше спокоен, с премерен тон, лишен от гнева и емоциите, които тя долавяше в гласа на Лианг, докато той говореше под превода. Искаше й се да разбира китайски и да чуе оригиналната реч. Главата я заболяваше от слушането на двойни гласове.

Материкът и Тайван са неделими части от Китай. Трябва да търсим мирни и демократични средства за постигане на общата цел, на обединението. Ние сме една нация с две правителства, равни и суверенни…

Кира ускори на излизане от паркинга и пикапът й заобиколи двора, докато стигне до входа към магистрала 123. Мина покрай КПП-то с петнайсет километра в час по-бързо от ограничението за скоростта. Но правилно предположи, че на пазачите им пука само за превозните средства, насочени навътре.

Магистрала 123 беше празна и Кира подкара под снежинките, затрупали градчето Маклийн. Тръгна към платения изход за Дълес роуд, а осевите линии проблясваха спорадично под надигащия се бял прах, като по-често оставаха скрити. Магистралата се простираше право напред покрай будките за таксуване, а снегорините и камионите със сол бяха минали поне веднъж и тя натисна газта до дупка. Глупаво бе да превишава скоростта с поне двайсет и пет километра в час, но не можеше да се сдържи и изобщо не й пукаше…

* * *

Кира стигна до края на стълбището и потропа с нозе, за да свали мокрия сняг от ботушите си. Все още валеше, а долу на улицата нямаше закрит паркинг. На сутринта щеше да изгуби половин час да размразява пикапа и да стърже предното стъкло с кредитна карта, преди да успее да излезе на пътя. Това предполагаше някой да разрине паркинга през нощта.

Усети ледената брава в ръката си, докато отваряше входната си врата, и потропа отново с крака върху черджето, преди да влезе в малкото антре. Хвърли ключовете си върху масичката от черешово дърво в коридора, където те се плъзнаха по тъмния гланц и паднаха на пода. Кира остави ботушите си до тях и окачи палтото си.

Примигващата лампичка на гласовата й поща се открояваше на слабата светлина. Тя се взира в нея няколко секунди. Не обичаше да разговаря по телефона дори когато настроението й не беше мрачно, но премигващата лампа възбуди в главата й една мисъл, която я накара да потъне в дълбоки разсъждения. И те се проточиха изненадващо дълго…

Кира се облегна на стената и се опита да подреди мислите си.

Анализът не можеше да е чак толкова труден.

Първа стъпка: събиране на фактите. Тя живееше в този апартамент от две седмици, а Веризон[37] й дадоха телефонен номер още по-наскоро. Беше го съобщила само на родителите си, в Агенцията и на няколко местни пицарии и азиатски ресторанти за доставка на храна по домовете. Край на събирането.

Втора стъпка: разработи сценарии и определи вероятностите. Можеше да елиминира заведенията. Те не се обаждаха на клиентите си, за да си търсят работа. Някой рекламен телемаркет? Даде номера си в Националния регистър „Не се обаждай“[38] само час след активирането на телефона й, но някои по-настоятелни продавачи игнорираха регистъра. Ала тази вероятност бе много слаба, клоняща към нула.

Родителите й? Възможно е. Ала само майка й можеше да се обади, не и баща й. Различията им разпалваха прекалено много спорове. Професорът беше твърде горд с интелекта си, за да толерира една дъщеря, която имаше различни възгледи за политиката, особено това, че не мразеше кръвожадните военни или корумпираните разузнавателни агенции. Но майка й беше дипломатът в семейството и винаги се опитваше да спаси моста между бащата и дъщерята, който постоянно гореше под краката на Кира.

Агенцията бе по-малка вероятност. Според изискванията Кира даде номера си там, ала едва преди два дни. Той трябваше да се намира в базата данни, но тя нямаше близки приятели в Централата, които да го изровят оттам. Имаше вероятност някой от офиса на директора да е звънял. Това се случи вчера, когато секретарката се обади, за да извика Кира в офиса, където тази сутрин тя се срещна с Кати Кук. Малко вероятно бе Кук да се е обаждала.

Бърк бе друга възможност, но тя се раздели с него преди по-малко от час. Именно той й нареди да си тръгва. Като изключим някой спешен случай, а тя не можеше да проумее какво точно представлява спешен случай при анализа, той нямаше очевидна мотивация да й звъни.

Майка й, офиса на директора, Бърк или някой телемаркет… Вероятностите се трупаха в този ред.

Трета стъпка: провери хипотезите, помисли си тя.

Кира натисна бутона за гласовата поща.

Кира, тук е преподобната Джанет Харис, асистентка на пастора на епископалната църква „Сейнт Джеймс“ тук, в Лийсбърг. Баща ви се обади рано тази сутрин и помоли…

— Благодаря много, тате — каза тя на никого, най-малко на баща си. Кира вдигна слушалката, пусна я обратно, а после я хвърли на килима в дневната.

А може би на стареца наистина му пукаше? Малко вероятно. Би се разтревожил повече за общественото си положение, отколкото за душата й. Един от двата му доктората бе по теология и той беше главен църковен настоятел на енорийското събрание в енория „Света Ана“ в Скотсвил, където живееха родителите й. Да има дъщеря, работеща извън църквата, вероятно бе срамно за него. Тя се съмняваше, че той дори я споменава някога пред другите енориаши.

Кира отвори полупразния хладилник и извади остатъците от някакво задушено с бамя, което купи от един каджунски[39] ресторант на „Маркет стрийт“. Взе си и една бира, но не безалкохолна, грабна и тарелка с лепкав ориз и манго.

Изяде остатъците, изпи бирата, остави огризките на масата и се строполи в леглото.

3

ВТОРНИК

Ден трети

Дипломатически квартал

Пекин

Екипът за наблюдение, който следваше Карл Мичъл, не беше нито тих, нито потаен. Шефът на бюрото на ЦРУ бе видял много през двете години, прекарани в Пекин, и още повече в Москва, Киев и Ханой преди това. По природа комунистическите правителства имаха параноя спрямо западняците и китайците не правеха изключение. МДС и подобните й агенции за сигурност можеха да скалъпят наблюдателен екип от сто души, който да следва една-единствена цел. Мичъл никога не трябваше да вижда едно и също лице в две различни вечери, освен ако не искаха да му изпратят някакво послание, а всички лица тази вечер му изглеждаха познати.

Спътниците му се издадоха рано, когато един китаец, облечен в костюм с британска кройка, вероятно шит в Хонконг, се блъсна в полевия агент и за малко не го събори на улицата. Мичъл бе кръстил този човек Алфа. Нямаше как да го пропусне заради облеклото и заради факта, че го следваше на три метра в продължение на шест преки. Мичъл реши да върви бавно, така че множеството да се точи покрай тях.

Алфа взе да го блъска на всяка пряка, но Мичъл не реагира. Ако преследвачът му и неговите партньори се опитваха да го провокират, за да нападне местен агент от службите за сигурност и да им даде повод да го задържат, те щяха да останат разочаровани. След половин час бавно ходене и зяпане по витрините на Алфа най-накрая му стана неудобно, отегчи се и изостана в тълпата.

Може би Алфа не беше от МДС, а обикновен престъпник? Китайските затвори бяха страховити места, с малка продължителност на живота на задържаните, така че престъпният живот в Пекин беше наистина въпрос на оцеляване. Само способните бандити оставаха достатъчно дълго по улиците, за да тормозят туристите. Мичъл се замисли отново, но отхвърли тази възможност…

Алфа бе прекалено добре облечен за този занаят. Имаше малък шанс да е от Министерството на обществената сигурност, Гонг Ан Бу, китайския еквивалент на ФБР, или дори от Народната въоръжена полиция. На Мичъл не му пукаше за никоя от тези възможности. Всички те си сътрудничеха, а китайският затвор си беше един и същ, независимо от това кой държеше ключовете.

Мичъл спря рязко на едно кръстовище. Алфа бе достатъчно далеч назад, за да запази дистанцията си, но той приближи. Синхронизацията беше перфектна. Светофарът светна зелено, Алфа пристъпи тежко напред и го блъсна, докато минаваше край него. Ударът бе силен, а Мичъл залитна и се блъсна в една спряла кола на улицата. Шофьорът натисна клаксона и напсува американеца на мандарин. Мичъл преглътна гнева си, но способността и желанието му да прави това почти се бяха изчерпали.

Време е да се прибирам у дома, помисли си той. Никак не обичаше да понася поражения без основателна причина и знаеше точните граници на търпението си. Би предпочел да заведе Алфа в някоя мръсна уличка и да го натупа, но гневът беше слаб заместител на дисциплинираната техника на шпионажа.

Той се обърна, тръгна по обратния път и извървя шест преки до мола „Лайтай“, северно от американското посолство. Алфа го следваше по петите. Китайският офицер най-накрая се отказа от бавното следене, когато стана очевидно накъде се е насочил Мичъл. Американските морски пехотинци на пост пред портите не биха се поколебали да изхвърлят който и да е натрапник на тротоара, ако се опиташе да проникне в огромния комплекс. Управлението на сигурността на посолството беше досадна работа и понякога се стигаше до физическа разправа с местните, решили да вършат глупости — рядко удоволствие за войниците. Някои правила на играта не се нарушаваха никога. Наказанията бяха незабавни и болезнени.

Ефрейторът провери документите на Мичъл и му махна да влиза. Най-сетне агентът от ЦРУ стъпи на американска земя. Пехотинецът се втренчи в Алфа и продължи да го наблюдава, докато китайският офицер не се обърна и не потъна в тъмното. Мичъл не си направи труда да погледне назад.

* * *

Шеф на бюро беше работа, която не позволяваше чиновническо работно време, и Мичъл се беше примирил с това много отдавна. Шпионажът разчита на разписания, но те никога не са фиксирани и често се падат в тъмните часове. Мичъл не беше в първа младост и работата вече го изморяваше. Животът в Националната секретна служба го бе научил на достатъчно самодисциплина, за да може досега да компенсира все по-голямата си слабост, но скоро това нямаше да има значение. Шеф на бюрото в Пекин бе длъжност, резервирана за най-старшите офицери от НАС. Както повишението до капитан във Военноморските сили, това бе пост, който изискваше толкова много опит, че всички квалифицирани за него вече приближаваха края на дните си в полевата дейност. Следващото му назначение щеше да бъде работа зад бюро в Ленгли или във Фермата, но той все още не можеше да се примири с това.

Мичъл затвори вратата, заключи я и се строполи на стола си. Гърбът го заболя и той разбра, че Алфа го е охлузил сериозно от лявата страна, но в момента нямаше помощ за това. Той вдигна сигурния телефон и набра Щатите. Поне веднъж разликата във времето работеше в негова полза. Кларк Берън тъкмо започваше деня си.

— Здрасти, шефе — поздрави Мичъл.

Забавянето на гласа между Пекин и Ленгли бе леко, но доловимо. В Централата на ЦРУ Берън погледна световния часовник на стената си и разбра колко е часът от другата страна на земното кълбо.

— Останал си до късно.

— Просто прибирането у дома стана опасно — обясни Мичъл. — Имах насрочена среща с Пайъниър, но нашите домакини залепнаха за мен още в минутата, когато излязох от вратата. При това съвсем открито.

— Изгорял ли си? — попита Берън. Загубата на шеф на бюрото в Пекин винаги би била нещо повече от дребно неудобство, но загубата му точно в този момент щеше да създаде значителен проблем.

— Не мисля — отговори Мичъл. — Както чувам, те са се нахвърлили върху всички. Същото е и с някои държавни служители. Следят всеки, който излиза през портите.

Берън се покашля недоволно.

— Снощи говорих със сър Лоурънс от Воксхол Крос[40]. Казва, че и с неговите момчета се държали така. А също и с австралийците. „Много нецивилизовано“, така го описа. Отблизо ли те тормозеха?

— От толкова близо, че чак имам натъртвания. — Мичъл усети още едно пробождане в дясната си ръка, където Алфа го блъсна в стената. След обаждането щеше да се нуждае от аспирин и торбичка с лед.

— Ти отвърна ли им? — попита Берън.

— Не. Ще намеря друг начин да им отмъстя — отвърна Мичъл.

Беше научил този урок в Москва, когато един офицер от СВР[41] за малко не го бутна под автобус в движение. Оттогава Мичъл имаше малък белег между кокалчетата на ръката си, направен от руски зъб. А приятелите на офицера дариха Мичъл с три счупени ребра и потрошиха апартамента му, преди той да излезе от болницата.

— Дали това е реакция за Тайван? — зачуди се Берън.

— Не мисля. Започнаха да следят хората още преди Лианг да организира атаките си. Днес за пръв път ме удариха, но напоследък не съм излизал много по улиците.

— Да не би някой от твоите хора да им е дал повод? — попита Берън. Подобен физически тормоз се случваше рядко, освен в Москва. Трябваше да има причина за него.

— Ако са го направили, никой не ми е казвал. Сутринта ще събера всички и ще ги попитам, но не мисля, че ние сме започнали това — увери го Мичъл.

— Е, тогава някой здравата ги е подразнил. Хвърлили са много човешки ресурси — заключи Берън. — И ако проблемът не е само в това, че са недоволни от глупостта на Лианг, значи става нещо друго. Китайците не са като руснаците. Те не правят подобни неща само за забавление.

— Несъмнено — съгласи се Мичъл. — Явно нашите домакини отвън имат таралеж в гащите и им се ще оперативната дейност да спре, докато го изтърсят оттам. Или поне искат да ни накарат да се потрудим по-здраво. Обзалагам се, че подозират нечий информатор, но не знаят за кого работи. И следят всички, а после ще хвърлят плътна мрежа около мишената си, за да видят кой е чак толкова отчаян, че да се опита да мине през нея. Ако това е така и ако бях на тяхно място, щях да покрия всички страни от НАТО, а също корейците и японците. Може би и руснаците, за всеки случай.

— Мислиш ли, че е Пайъниър? — попита Берън.

Мичъл се намръщи.

— Няма как да разбера, без да осъществя контакт. Параграф 22. Времето, когато искаш да се срещнеш с информатор, обикновено съвпада с времето, когато имаш най-малко свобода да го направиш. Ще видим дали ще отговори на следващото съобщение в тайника. Ако не го направи, ще търсим сведения дали е жив.

— Одобрено — заключи Берън. — Само гледай да поемаш премислени рискове…

— Разбира се. Ще се обадя сутринта. — Мичъл остави слушалката и се настани в стола си, за да обмисли тактиката.

Те искат да ни задушат, рече си той. Неговите хора не бяха направили нищо, с което да провокират местните служби за сигурност. Улиците бяха спокойни. Населението беше изнервено заради събитията в Тайван, но не си изливаха гнева върху западняците. Пекин винаги е бил опасна среда, още повече през последните години, но в никакъв случай не и невъзможен за работа. Все пак МДС променяха тактиката и Мичъл трябваше да направи преоценка. Службите за сигурност бяха започнали физическа разправа с хората му още преди атаките в Тайван. Може би МДС знаеха, че това предстои, помисли си той. Ако е така, защо не измъкнаха агентите си от Тайпе преди арестите? И защо атакуват западняците в Пекин? Той поклати глава, за да прогони хипотезите от съзнанието си. Това беше загадка без очевиден отговор и той знаеше, че му липсва информация, за да я разреши.

Но работата ти е да изравяш информация, нали, помисли си той.

Опитът със съобщение в тайника за Пайъниър бе нещо задължително, но сигурно щеше да му се наложи да отмени други, не толкова важни операции. МДС не биха се поколебали да арестуват американски полеви агент. По време на Студената война хвърлиха в затвора двама с присъди от почти двайсет години. Симпатичен млад американец в ареста, още по-добре, красива млада жена — това би било коз за дипломатически пазарлъци, а китайците знаеха как да затягат преговорите.

Историята бе по-различна за местните информатори, които работеха за чуждо разузнаване. Китайските граждани, арестувани за шпионаж, трябваше да бъдат разстреляни. И не беше градска легенда фактът, че семейството получаваше сметка, за да плати куршума. Процесите винаги бяха кратки и закрити и нямаше да има никакви преговори.

4

СРЯДА

Ден четвърти

Пекин, Китай

Вечерта бе по-топла от обикновено за пекинска зима — десет градуса по Целзий, което бързо изкара навън туристите и любовниците. В квартал Шичахай, на север от Бейхай, където гъмжеше от барове и езера, винаги се очакваха тълпи в такива приятни вечери.

Пайъниър ги приветства. Напливът от чужденци щеше да натовари екипите за наблюдение. Ако МДС го следяха, те щяха да търсят действия, излизащи от рамките на обичайното. А това ставаше проблематично, тъй като тълпите от чуждестранни гости нарастваха и всеки един от тях действаше далеч по-различно от китайските разбирания за нещо обичайно. Те правеха невинни неща, които влудяваха параноичните офицери от службите — снимаха правителствени сгради, разговаряха с войниците от Народоосвободителната армия и купуваха части от униформите им, мотаеха се по пустите странични улички и алеи извън обичайните туристически маршрути… В тази местност МДС трябваше да игнорира онези, които изглеждаха обичайно, а Пайъниър никога не бе имал илюзии, че във външността му има нещо различно. Това бе единствената благословия от природата в подкрепа на истинската му професия.

Той седна на пейката си в парка, доволен да наблюдава водата и да отегчава до смърт всеки, който го следеше. Оперативната му дейност за вечерта бе приключила. Сега те нямаше какво да видят и на Пайъниър му беше много лесно да потъне в собствените си мисли…

Някои вечери му се искаше да го арестуват. Наистина беше окаяна работа да станеш предател на родината си поради идеологически причини. Той подозираше, че хора като него се намират във всяка държава и че всички те са обхванати от общата идея, че водят своите лични революции срещу истинските предатели на страните си, които те обичаха.

* * *

Една политическа революция е силно животно, подозираше той, заченато с ярост, подхранвано с гняв и родено в кръв. В бебешките й години идва момент, когато нейните родители трябва да решат що за животно ще бъде тяхното отроче. На някои им позволяват да тичат свободно и да станат диви хищници, които могат само да бъдат убити от издигащите се тирани. Други са ограничавани, за да станат верни пазачи, защитаващи живота и свободата на децата си, докато тези деца пораснат достатъчно, за да могат да се защитават сами. Вашингтон, Ленин, Мао, Ганди, Кастро и Хомейни бяха отгледали своите революции. И те, като всички неща в природата, приличаха на своите родители и се държаха като тях.

Пайъниър беше видял как Втората китайска революция бе убита още при раждането си от своите дядовци на 4 юни 1989 г. по улиците около открития площад, наречен Райски порти — площад „Тянанмън“.

* * *

Тогава Пайъниър беше студент. През пролетта на 1989 година Желязната завеса в Европа се рушеше, загнила отвътре от корупция и половинвековно потисничество. Съветският съюз бе създал Варшавския пакт чрез насилие и бе принуден да гледа как делото му се разпада и се къса по политическите шевове и икономическите нитове. Китайските лидери в Жонхуа бяха решени да избегнат руските грешки.

В лицето на Горбачов студентите виждаха реформатора, какъвто само Дън Сяопин[42] претендираше да бъде. Когато през онзи далечен месец май руският президент се съгласи да дойде в Китай, за да обсъди своята политика за перестройка и гласност, студентските лидери, жадни за демокрация, видяха извънредна възможност да представят каузата си пред старите партийни членове. От своя страна Дън искаше светът да види среща, на която две велики комунистически сили маршируват рамо до рамо. Той отвори Пекин за американските медии и те пристигнаха на тълпи със своите портативни сателитни чинии и микровълнови предаватели. Бяха стотици. И това беше грешка. Студентските лидери започнаха гладна стачка преди пристигането на Горбачов. Те стигнаха до площад „Тянанмън“ и преди края на деня броят на стачниците нарасна до три хиляди. Само за дни над сто и петдесет хиляди души изпълниха площада. Някои протестираха, други само искаха да видят протестите, но дори това бе един смел акт…

В началото Пайъниър бе сред втората група. Най-напред той не бе сред истински вярващите в промяната. Първо идваше и си отиваше, не оставаше на площада, а всяка вечер се прибираше у дома и потъваше в мекото си легло. Но се връщаше. И колкото повече виждаше и чуваше, толкова повече започваше да вярва. Накрая Пайъниър спеше на земята заедно с останалите, скандираше лозунги по време на речите и се чудеше дали може да стане лидер на движението. Без съпротива от страна на правителството беше лесно да отгледа това семе на вярата, посадено у него като нов привърженик на каузата.

Всичко това продължи със седмици и Политбюро започна да се изнервя. Те познаваха революцията още щом я видеха. Много от тях помнеха революцията на Мао. Бяха помагали в нея. Ако комунизмът бе набил само една идея в старческите им, корумпирани глави, тя гласеше, че революциите са неизбежни, когато масите са потиснати от буржоазията, в каквато се бяха превърнали партийните лидери. Сега те губеха контрол върху всичко в своята страна и по света. Започнаха протести и в други градове, далеч от Пекин, и изглеждаше, че целият свят подкрепя студентите. Събранията на Политбюро се изпълниха с жлъч и ругатни.

Множеството на площад „Тянанмън“ нарасна над милион.

Партията обяви военно положение в Пекин. Протестите в другите градове бяха слаби и те се справиха лесно с тях, но множеството на площад „Тянанмън“ отказа да се разпръсне. На журналистите бе забранено да ходят на площада и бяха принудени да прекратят предаванията си. На студентите бе наредено да се евакуират. НОА вкара дивизиите си в града, общо над сто и осемдесет хиляди войници.

За да спрат трафика около площада, студентите построиха барикади, а там, където не успяха, сами легнаха по пътищата. НОА отговори със сълзотворен газ. Пайъниър все още си спомняше как очите и устата му пламнаха, а в гърлото му се забиха милиони иглички, когато една граната се приземи до него. Той я вдигна и я хвърли обратно към войниците, но преди това вдиша пълна доза газ. Повърна закуската си върху бетона. Искаше да изтръгне очите си, докато дробовете му горяха, усещане, което се връщаше всеки път, когато си поемеше дъх.

Приятелите му го задържаха на крака. Единият от тях, Янжу, му беше състудент в университета „Куингхуа“, абсолвент в журналистическия факултет. Той си мислеше, че фактите могат да променят света. Другият, Чангфу, беше стар работник във „Фокскон“[43], беше се трудил на поточната линия но излязъл от завода, зарязвайки работата си заради революцията. Ще има по-добри работни места, когато построим един по-добър Китай, казваше той. Чанг-Фу почти нямаше образование и пари, но вярата му в бъдещето беше заразна. Третата, Ксиши, бе красиво момиче, по-млада с две години от него, талантлив калиграф, която го научи на някои неща през скучните часове, докато седяха по паважа на „Тянанмън“. Те си оформиха една странна малка групичка. Пайъниър знаеше, че ако не бяха протестите, те никога нямаше да се срещнат, а напрежението изкова помежду им онази дружба, която войниците създават на бойното поле.

Патовата ситуация продължи. Политбюро и студентите се караха помежду си какъв да бъде следващият им ход. Заплахата от използването на военна сила, изглежда, отминаваше и през дългите дни броят на протестиращите намаля. Студентите най-накрая решиха, че е време да се прибират по домовете си, и определиха 20 юни като ден за край на стачката.

По ирония на съдбата клането на площад „Тянанмън“ стана, когато партията реши да използва сила за потушаване на протест, който вече приключваше.

Мао беше казал, че политическата власт излиза от дулото на пушката, а партията държеше тази пушка. На 1 юни тя обяви студентите за терористи, въвлечени в контрареволюционен заговор срещу държавата. Беше издадена заповед — НОА и Народната въоръжена полиция да прочистят „Тянанмън“ с всички необходими средства.

Войниците тръгнаха през Пекин към площада, а гражданите на Пекин се стекоха по улиците, хвърляйки камъни и боклуци по маршируващите формации. 27-а и 38-а армия си проправиха път с бой до площада, арестувайки и убивайки граждани. Тълпите избухнаха, дърпаха войници сред тях и ги разкъсваха на парчета. Студентите хвърляха коктейли „Молотов“ и колите на НОА горяха по улиците, изпълвайки въздуха с дим и смрад от изгоряла гума, но пламтящите бутилки от водка не можеха да се противопоставят срещу картечниците. Войниците обърнаха оръжията си срещу тълпата и стреляха без пощада…

По-късно Пайъниър чу, че войските от НОА стреляли дори по други армейски части, които се изпречили на пътя им. Десетки хиляди хукнаха във всички посоки и нито студентските лидери, нито военните командири не успяха да поддържат реда. Битката бушува три дни и бе истинско клане. Поне стотици загинаха, а може би и хиляди. Ако партията бе водила сметка, тя не я оповести и Пайъниър не успя да открие тази информация дори в секретните записки.

За свой срам, Пайъниър избяга от хаоса. Никога не можа да се успокои с мисълта, че хиляди други постъпиха по същия начин.

Спомняше си свистенето на куршума, който мина близо до главата му, и мекия шум, когато се заби в тялото на Ксиши. Прекъсна аортата й и разпиля младата й кръв на огромни струи по паважа. Втори изстрел отнесе младото лице на Янжу. Трупът му още караше Пайъниър да се стряска насън, макар че оттогава бяха изминали над две десетилетия. За последно видя Чангфу, когато възрастният мъж тичаше срещу войниците от НОА, а те бяха вдигнали автоматите си срещу него… Точно в онзи миг тълпата препречи погледа на Пайъниър. И тогава куражът и вярата му се пречупиха. Той изостави приятелите си на тяхното бойно поле…

Редиците на НОА се пробиха и протестиращите наводниха улиците. Войниците започнаха да стрелят в самозащита, за да се предпазят от тълпата, което вече не бе изпълнение на заповеди. Пайъниър прескачаше падналите тела на армейци и революционери, дори се покачи на един танк, за да се измъкне.

Протестът беше потушен. НОА контролираше площад „Тянанмън“ и улиците на Пекин.

Властите никога не идентифицираха Пайъниър сред присъстващите на площада. Партията никога не идентифицира всички участници в събитието, но това не се смяташе за проблем. Тя не трябваше да наказва никого. Истинското лидерство е рядко умение и те искаха да накажат само онези, които бяха проявили този талант. Много от студентските лидери загинаха в битката, а Партията преследва останалите в продължение на година. Правителството издаде продължителни присъди на мнозина след процеси, продължили само часове.

Пайъниър не бе арестуван, не бе обезпокоен, а страхът и малодушието му дадоха живот и свобода, докато смелостта на приятелите му им даде затвор и смърт.

* * *

Две години по-късно Пайъниър получи дипломата си от университета „Куингхуа“ и в деня преди церемонията от МДС го привикаха на среща. Най-напред той си помисли, че партията най-накрая го е свързала с протестите. Трябваше му малко време да осъзнае, че ако беше така, Народната въоръжена полиция щеше да го измъкне от апартамента му, вместо да му изпраща учтива молба, по-точно заповед, за лична среща.

Партията не знаеше за участието му в протестите, но беше наясно с редките му по онова време умения с компютрите. Университетът „Куингхуа“ бе китайският еквивалент на МТИ[44]. Той предлагаше гуанкси, лични връзки и влияние, по-силни в Китай, отколкото Харвард можеше да предложи на дипломираните в Америка студенти, а факултетът имаше връзки с хора, които трябваше да решават определени военни проблеми. Американците тъкмо бяха завършили войната си в Ирак, използвайки прецизни бомби, самолети стелт и други оръжия, чиято ефикасност плашеше НОА. Иракската армия беше четвърта в света, снабдена със съветско оборудване и обучена в съветската военна доктрина, много близка до войските на НОА. Съединените щати разкъсаха тази армия на парчета само за седмици и не дадоха почти никакви жертви. Компютрите тотално промениха военните действия, а НОА и МДС не бяха го оценили. Големият брой оръжия не беше достатъчен и всичко това се нуждаеше от корекции.

Пайъниър изслуша бюрократа от МДС да говори за славната кариера, която той би могъл да направи в служба на партията. Същата, която уби приятелите му. Прииска му се да се пресегне през бюрото и да го удуши. После, за негов срам, емоциите преминаха и на тяхно място се върна страхът. Той се съгласи с молбата, която не можеше да отхвърли. Разговорът приключи и Пайъниър излезе от офиса.

Може би мъртвите му приятели бяха разговаряли с него или непознатият бог, за когото прочете в западните книги, беше прошепнал нещо в душата му… Какъвто и да беше източникът, в главата му се загнезди една мисъл. Щяха да дойдат по-добри моменти да си отмъсти, отколкото да убие един бюрократ, дето бързо щеше да бъде заменен. Трябваше да се научи на търпение и да разбере, че истинското отмъщение е ястие, което се сервира студено и се консумира бавно…

* * *

Първият контакт беше най-трудната част.

В началото Пайъниър прекара доста години, изграждайки кариерата си като образцов служител, с което си спечели разрешение от партията да участва на конференции в чужбина. Те изгаряха от нетърпение да научат за новите компютърни технологии, идващи от Запада, и не го проучваха щателно. При едно пътуване до Токио той се измъкна от наставниците си по време на една встъпителна реч, посетена от хиляди програмисти, и без да го забележат, отскочи от хотела си до американското посолство, където предложи услугите си на ЦРУ. Разбира се, те се отнесоха с подозрение към него… „Доброволните агенти“, хората, мотивирани от съвестта си да шпионират за чужда сила, ставаха най-добрите информатори, ала те често бяха двойни агенти, пуснати като примамка. Обаче шефът на бюрото беше смел мъж с хазартен нрав. Отне му повече от час да намери някой, който да говори мандарин, но не му трябваха повече от десет минути, за да прецени, че гневът на младия китаец е неподправен. Самият шеф на бюрото преди година се бе развел с невярната си съпруга и знаеше, че истинската душевна болка не може да се симулира лесно.

Млад полеви агент от ЦРУ на име Кларк Берън се свърза с него при завръщането му в Пекин. Първите му запитвания бяха прости и дребни и Пайъниър ги удовлетвори без въпроси и оплаквания. Всяко успешно предаване на информация беше победа, всяко посещение на тайника или предаване на пакет чрез посредник беше нож, забит в гърба на партията. Той се научи да използва просто дегизиране и микрофилми, а после дигитални камери и кодиране. Действаше методично и никога не поемаше глупави рискове. Берън го обучава на занаята цели пет години, а Пайъниър се оказа блестящ ученик.

В същото време МДС го повишиха. Достъпът му до най-секретните мрежи нарасна, за което той докладва на полевите агенти, наследили Берън след завръщането му в САЩ. В замяна те разшириха обхвата на исканията си към него. Дойде 11 септември 2001 година и Пайъниър се боеше, че от ЦРУ ще го забравят в усърдието си да преследват терористите, но ритъмът на исканията им не отслабна. Само че никога не споделиха с него, че ЦРУ го смята за най-продуктивния си информатор в комунистическа страна след Олег Пенковски[45] през 1960-а. МДС и всяка друга организация, до която се докосваше, включително дори и самият изпълнителен комитет на Политбюро, изливаха чрез него тайни в огромна струя, насочена към Запада.

Минаха двайсет и пет години, а той все още не намираше покой. Приятелите му продължаваха да го преследват… През цялото това време Пайъниър не беше стъпвал на площад „Тянанмън“, но упорстваше заради каузата, която те му завещаха. Ако не бе спечелил нищо друго, то поне страхът изгоря и изскочи от душата му. И така, щом не можеше да намери покой, той бе решил, че, според партийния закон, неизбежната му екзекуция ще бъде напълно заслужена. Съществуваше реална възможност някой ден НОА да го изправи пред тухлена стена и да го разстреля. Така да бъде. Може би тогава неговите приятели щяха да го приемат за достоен да застане отново в редиците им…

* * *

Пайъниър се втренчи в езерото и се отърси от мислите си, щом хладният вятър проникна под палтото му. Време беше да се прибира. И да се огледа за преследвачи…

Човекът от „Фангшанг“ не се появи. Ако беше от Министерството на държавна сигурност, неговите началници биха били глупаци да го използват отново, а те понасяха много малко глупаци в редиците си. Повечето бяха във висшето управление, където политическите връзки можеха да ги защитят от собствената им некомпетентност и корумпираност. Пайъниър бе принуден да се занимава с такива хора ежедневно.

Притесняваше го отменената среща от снощи по все още неизвестни за него причини, но едно пропускане не беше значителен проблем. Той бе достатъчно умен, за да знае каква информация ще искат американците. От ЦРУ желаеха да узнаят дали МДС е съставила списък на мъжете и жените, задържани в Тайпе, кои от тях са информатори на МДС, кои не са и какво прави МДС, за да защити другите си агенти в Тайван. Не беше трудно да се намери списъкът и той го остави в един пакет в тайника.

Естествено, Пайъниър беше наясно за арестите в Тайван. „Народен ежедневник“ надлежно публикува информация, съобразена с официалната линия на партията, която гласеше: задържаните китайски граждани са невинни жертви, хванати в мрежата на личните амбиции на корумпирания президент Лианг, и не работят за службите за сигурност. Това, разбира се, беше лъжа. Той знаеше истината от вътрешни източници, макар че дори обикновените граждани без подобен достъп разбираха нещата прекрасно.

Хората, които тайванците арестуваха, бяха точно такива, каквито президентът Тян отричаше, че са. Освен застреляния мъж с американски паспорт всички арестувани тайванци бяха чиновници и политици, заедно с един служител от тайванските служби за сигурност за капак. И всички бяха смятани за отлични информатори, много доверени, доколкото МДС се доверяваха на изменници. Загубата на един високопоставен съветник на министър от кабинета на президента Лианг беше непоправимо бедствие. Нечии кариери в МДС приключваха и неколцина нещастници щяха да извадят късмет, ако успееха да избегнат присъди, наложени тайно като наказания за некомпетентност. Достатъчно смущаващо бе тайванците да арестуват твой информатор. Убийството на натурализирания американец и изпускането на токсичен химикал, затрил неколцина местни и предизвикал намесата на пожарникарски екип, за да го почисти, беше национално унижение. Пайъниър не знаеше какво точно беше предавал информаторът на МДС, но от ЦРУ със сигурност щяха да попитат.

Тази вечер тайникът бе в тоалетната на малко пазарче, собственост на един продавач на риба, което Пайъниър посещаваше често заради отличните му запаси от морски дарове и заради превъзходната му рецепта за маподофу[46]. Никога не беше използвал мястото като тайник, а и нямаше да повтори. Влезе в пазарчето, поръча четвърт килограм скариди, пържени в сос от черен боб, чесън и зеленчуци, а после се промъкна в мъничката тоалетна и остави флашката с кодирани файлове в запечатана найлонова торбичка, залепена зад радиатора.

Остатъците от вечерята останаха на пейката до него.

Пайъниър изчака двайсет минути, преди да стане и да си тръгне. Не позволи на МДС да видят нищо подозрително, дори и да го следяха. Той беше скромен държавен служител, който си купи вечеря и я изяде в парка, където можеше да чете и да се наслаждава на зимния залез. Но все пак отново щеше да провери дали го наблюдават на път към дома си, както правеше винаги. Независимо от това колко добро бе планирането и колко внимателно бе изпълнението, той не беше застрахован от случайни грешки. Пайъниър беше информатор достатъчно дълго и най-накрая можеше да го споходи лошият късмет.

* * *

Мичъл бе предубеден към по-елегантния британски термин „тайна пощенска кутия“, но ценеше тайниците. Опитите да се засече някой от тях бяха кошмар за контраразузнаването. Ала Пайъниър имаше талант да избира добри места, които позволяваха на полевите агенти за краткото време, от което се нуждаеха, да измъкнат пакета дори под наблюдение. Улиците в Пекин бяха препълнени с какво ли не и това му даваше възможност незабелязано да си свърши работата, особено нощем. Беше почти невъзможно да разбереш какво прави с ръцете си някой човек на разстояние, особено в тъмнината.

По-предпазлив от всякога, Мичъл се увери, че тази вечер не го следят. Този път МДС не играеха грубо, но един и същ човек се появи на две доста отдалечени места, намалявайки шанса това да е чисто съвпадение. Мичъл бе достатъчно висок, за да не може да се слее с тълпите, затова объркваше преследвачите си, нахлупвайки шапка, събличайки палтото си, променяйки профила си от време на време. Палтото му беше черно, а панталонът — тъмносив. Нямаше луна и сенките от сградите и паркираните коли го поглъщаха. Понякога минаваше директно под уличното осветление, за да разстрои уредите за нощно виждане на наблюдаващия екип.

Малкото пазарче не бе по-различно от магазинчетата, в които той пазаруваше у дома, в Ню Йорк. Прясната храна бе изложена на открити сергии, в кутии по рафтовете имаше готвени ястия, сервирани отвън зад дълги щандове. Мичъл мина по пътечката към задната част. Няколко души в измачкани дрехи седяха на столчетата пред щанда или около кръгли масички, похапваха и четяха вестници. Мичъл не можа да прочете менюто на китайски, изписано на ръка върху стара черна дъска, закована върху една греда на тавана, но беше прекарал достатъчно време тук, за да познава ястията и цените.

Готвачът беше възрастен мъж на име Жанг Руси. Американецът често се бе отклонявал от пътя си, за да се сприятели с него, и то не по оперативни причини. Кулинарният талант на стареца беше достоен за „Фангшанг“, а не за тази порутена закусвалня. Руси бе получил официално обучение, но бе зарязал тази кариера, за да управлява пазарчето, собственост на семейството му от три поколения. А и останалите мъже на бара му бяха приятели от детинство, твърде бедни, за да си позволят нещо по-добро от безплатната храна, която им предлагаше.

Поетапно научи Мичъл да играе маджонг[47], таксата за което бяха уроците по английски, макар че срещите им завършваха все още само с един победител. Руси беше умен и отказваше да му дава игрите, но оценяваше скромността, която по-младият мъж демонстрираше при поражение. Мичъл напредваше бързо и готвачът щеше да е горд, когато най-сетне някой ден изгубеше мач от американеца.

— Карл, добър вечер. Как си? — Акцентът на Руси беше груб, но Мичъл уважаваше този мъж, преминал седемдесетте, който искаше да изучи английски.

Мичъл отговори на мандарин.

— Хай хао. Ни не! Добре съм. А ти?

— Хай хао. Ще вечеряш ли с нас?

— Съжалявам, но не мога… — Мичъл се стараеше да поддържа разговора прост, бавен и официален. Руси все още го разбираше трудно. — Но моля те, бих искал да си взема купа от твоето маподофу за дома…

Руси кимна и вдигна ръка с разперени пръсти.

— Пет минути. Но ако утре не дойдеш да поиграем, ще станат десет…

Мичъл също му кимна, усмихна се и обеща:

— Ще дойда.

Готвачът наведе ниско глава и хвърли в тигана паста от черен боб и накълцан на дребно лук.

Мичъл мина покрай масичките за маджонг и се отправи към малката тоалетна, скрита зад висока редица отрупани рафтове. Това бе мръсно и толкова тясно помещение, че висок човек не можеше да седне върху тоалетната чиния, без да си удари краката в стената. Тъмното пространство бе осветено от мъждива крушка, за което Мичъл все пак беше благодарен. А и не беше сигурен, че иска да види стаичката напълно осветена, за да не изгуби апетита си. Това едва ли бе по вина на Руси. Помещението беше старо, като цялата сграда, захабено дотам, че никакво търкане и миене не би могло да почисти износения бетон и изпочупените плочки.

Мичъл затвори вратата и бръкна зад радиатора. Не напипа нищо, ала сдържа ругатнята си. Сетне извади мъничко фенерче, което беше с червени лещи, замъгляващи светлината му, макар той да се съмняваше, че някой отвън би могъл да види бледото сияние, процеждащо се под вратата. Насочи фенерчето надолу зад решетката и светна.

Мичъл замръзна.

Прокара лъча отново през цялото пространство, докато се увери, че мястото наистина беше празно. Изгаси фенерчето и притихна в полумрака. Трябваше да премисли ситуацията…

Пайъниър му даде сигнал, че е заредил тайника. Белегът с тебешир в алеята беше ясен, а агентът не би го оставил, преди да изпълни задачата си. Не можеше да има и никакво неразбирателство за мястото…

Възможните обяснения бяха ограничени. Първото бе някой да е взел пакета. Но ако това беше човек от китайските служби за сигурност, МДС може би вече чакаха отвън пред тоалетната, за да пипнат Мичъл… Ако този човек не беше свързан със службите, съществуваше възможност да не е разбрал какво е съдържанието и пакетът да не се озове в ръцете на властите. Тогава Мичъл щеше спокойно да излезе от магазинчето с вечерята си в ръка. Ала и в двата случая това място вече беше компрометирано. И американецът нямаше как повече да играе маджонг с Руси, нито дори да се вижда с него…

Втората възможност, че Пайъниър работи за МДС, за миг го паникьоса. Арестът на шефа на бюрото можеше да е нещо объркващо и със сигурност щеше да сложи край на кариерата на Мичъл, но най-добрият китайски информатор да се окаже двоен агент, би било бедствие от такъв мащаб, че дори не можеше да се мисли за това.

Малката тоалетна внезапно му се стори още по-тясна, но той не искаше да излезе. Сякаш паянтовата врата можеше да го защити от някой, застанал отвън. Затаи дъх, за да се ослуша. Не долови никакви гласове, но това не го успокои. Дали мъжете, които играеха маджонг, просто бяха престанали да говорят, замислени за някой блестящ ход? А би ли могъл изобщо да ги чуе от това място? Постъпи глупаво, като не обърна внимание на този детайл предишните вечери, когато идваше тук. А можеше и приятелите на Руси да са се умълчали при вида на въоръжени войници, нахлули в малката им игрална стаичка. Мичъл не видя сенки от крака през цепнатината на вратата.

Боже, помогни ми да приема нещата, които не мога да променя, помисли си Мичъл. Пусна вода в неизползваната тоалетна и си изми ръцете, за всеки случай. Обърна се към вратата и натисна бравата. Светлината нахлу вътре.

Нямаше войници, нито цивилни офицери от МДС. Старците, играещи маджонг, даже не вдигнаха поглед от плочките си, когато вратата на тоалетната изскърца с ръждясалите си панти.

Руси махна с ръка на Мичъл. Купата с маподофу беше готова, опакована. И възрастният готвач му подаде кафявата хартиена кесия.

— Благодаря ти, Руси. — За всичко. Съжалявам, приятелю.

— Удоволствието е мое, Карл. С нетърпение очаквам утрешната игра.

— Ще дойда — излъга Мичъл и го заболя. Сбогом, Руси.

Той взе вечерята си и плати на касиерката до вратата — внучката на готвача. Привлекателна девойка, но беше китайка и твърде млада за него, а тези две неща й пречеха да се превърне в изкушение.

Мичъл излезе на улицата. Почувства се уморен.

Още един негов приятел, изгубен заради работата. Списъкът ставаше дълъг…

Какво стана току-що?, учуди се той.

* * *

Електроцентрала „Ташан“

Село Шуйтоу, община Джинченг

Остров Кинмен, Тайван,

на 2 километра от китайския бряг

Джеймс Хсю хвърли фаса си върху чакъла и огънчето блесна за кратко в мрака, преди да угасне. Инженерът пъхна ключа в колана си за инструменти, после опипа за диагностичния лаптоп, който бе оставил на земята. Запали още една цигара с последните останки бензин в своята „Зипо“…

Снощната буря докара светкавици и една от тях улучи кулата на подстанцията. Тогава това не го разтревожи. Една светкавица не можеше да повреди оборудването, докато предпазните разрядници работеха. И те наистина спасиха трансформаторите, но според компютъра сега потокът на енергия беше непостоянен. Той не повярва на показанията, затова се наложи да се разходи до станцията и лично да провери оборудването.

Накрая Джеймс призна пред себе си, че всъщност просто му се иска да се прибере у дома. Нямаше нищо против извънредните смени, но вече в картината се вписваше и една млада дама. Преди месец се запозна с Джухсуан, която работеше в личен състав на „Тайпауър“. Той нахлу там, за да спори за несъответствие в чека за заплатата си. Усмивката на жената го обезоръжи за миг. Цяла седмица не можеше да мисли за нищо друго, докато най-после се върна и я покани на вечеря.

Инженерът погледна екрана на лаптопа в мрака. Все още имаше колебания в енергията. Замахна ядосано към компютъра, който не искаше да го остави на мира през нощта, и се облегна на стоманения пилон зад себе си. Щеше да си допуши цигарата, за да има достатъчно време да помисли, преди да предприеме следващия си ход.

Високочестотният звук прониза ушите му за част от секундата. Той се огледа, после се взря нагоре, но не забеляза нищо. Светлините от Тайпе буквално засенчваха всички звезди, а и луната я нямаше. Заради светлините от подстанцията той не можеше да види нищо иззад металната ограда. Но все пак погледна към улицата, опитвайки се да идентифицира звука. Не се движеше нищо. Той бе напълно уверен, че е сам.

Взривът избухна на петдесет метра зад него, в другия край на подстанцията. Беше достатъчно далеч, за да могат сградите да защитят донякъде Джеймс от ударната вълна. За миг въздушната струя се движеше със свръхзвукова скорост, после се забави и започна да се разпада, докато минаваше покрай рушащите се препятствия на подстанцията. Част от ударната вълна помете Джеймс. Спука тъпанчетата му, преди да поеме тялото му и да го захвърли към оградата заедно с парчетата от натрошените метални части на станцията. Костите му изпукаха. Спаси очите си само защото се извърна от експлозията…

Оградата се срути за част от секундата и инженерът продължи да се премята по земята. Размина се с едно летящо острие, но няколко по-малки парчета се врязаха в гърба и в краката му. След няколко часа хирурзите щяха да се опитат да ги извадят в неуспешния си опит да спасят живота му…

Джеймс почувства, че губи съзнание. Обгърна го адска горещина. Температурата беше толкова висока, че обели боята от табелите, закрепени с болтове върху оцелелите метални пилони на подстанцията. Оголените им ръбове и сандъците с оборудване наблизо до разширяващия се кратер блеснаха за миг и побеляха от горещината. Огненото кълбо, което затанцува във въздуха, започна да се смалява, но преди да изчезне, облъхна проснатото му тяло. Обгори кожата му, опърли косата му. Стопи плата на гащеризона му…

Миг по-късно Джеймс Хсю опита да отвори очи. Не чуваше нищо, ала забеляза, че хоризонтът на Кинмен е напълно тъмен. Сетне отново изгуби съзнание от жестоката болка, ала за последен път…

5

ЧЕТВЪРТЪК

Ден пети

Жонхуа, Пекин

Китайска народна република

Посланик Ейдън Дън седеше с кръстосани крака, желаейки, както правеше ежедневно в продължение на три години, да може да прочете организираните драсканици в китайския вестник. Абсурдно е, помисли си той, един доктор от Харвард да се чувства неграмотен. Беше пропилял извънредно много време и пари за образованието си и се дразнеше, че не може да се справи с местния таблоид…

Когато беше още момче, една от сестрите, които му преподаваха в католическото училище в Мериленд, реши, че той има „дар за езиците“. И счете, че няма да му е добре в Съдния ден, ако не отговори на последните въпроси на Съдията поне на три езика, включително на латински. Монахинята се оказа права за таланта му, ала езиците, които бе учил, използваха латиница и кирилица. Китайските йероглифи бяха неразбираеми и безсилието най-накрая принуди Дън да признае, че на шейсет и пет годишна възраст умът му не е готов точно за тази задача. Той остави „Народен ежедневник“ върху ръчно гравираната масичка от черешово дърво и запази невъзмутимото си изражение. Домакините му знаеха, че не може да чете на техния език, но не трябваше да разбират, че това го притеснява.

Дън бе дипломат от кариерата, прекарал повече от трийсет години извън Съединените щати, и по-голямата част от тях в някои от най-изостаналите, забравени от бога страни на планетата. Наградата му за това беше постът на посланик в Пекин и след този мандат се очакваше да се пенсионира. Извънреден и пълномощен посланик в Китайската народна република беше висок пост в Държавния департамент и обикновено се даваше на някой любим спонсор от политическата партия на действащия президент, така че номинацията на Дън дойде като шок за всички. Но президентът Харисън „Хари“ Стюарт караше втори мандат и не възнамеряваше да се моли отново за дарения за кампанията си, което му позволи лукса да избира хората заради техните умения и опит, а не заради щедростта им. Вашингтон Поуст и Ню Йорк Таймс похвалиха избора като принос към начина, по който трябваше да се работи, което пък на свой ред сломи последните сили на опозицията. Сенатската комисия за международните отношения не успя да изрови основателни причини, за да отхвърли номинацията му, а и малцина сенатори бяха готови да гласуват против очевиден професионалист като него. Това бе твърде добра възможност и те да натрупат малко политически капитал, така че с охота го похвалиха по телевизията и го утвърдиха. Единственият сенатор, който не искаше да гласува за него, бе извън града по време на вота. Критиците му бяха само хора, обидени от факта, че те самите не са получили поста, но никой не желаеше да изрази това публично. Назначението даваше възможност на Дън и на съпругата му да прекарат един удобен последен мандат в модерен град и щеше да му гарантира добри хонорари, изнасяйки речи след пенсионирането си.

Работата с китайците невинаги беше приятна, но той не можеше да се оплаче от предпочитаното от тях място за срещи. Жонхуа бе прекрасно имение с езера, градини, вили и административни сгради на запад от Забранения град, подслонил висшите чиновници от китайското правителство. Това е тяхната версия на Белия дом или на Кремъл, каза му Катрин Кук на разузнавателния брифинг, преди той да поеме поста.

Мао бе построил имението след революцията през 1949 година. Това бе масивен комплекс и по истински правителствен маниер беше забранен за обикновения гражданин. Някои от малцината простосмъртни, „извикани в Жонхуа“ при царуването на Мао, никога не излизаха оттам. Дън не хранеше съмнения, че службите за сигурност го наблюдаваха, когато влизаше вътре, ала това беше добре. Той не беше офицер от разузнаването и ако очакваха от него да постави микрофон някъде, просто си губеха времето. Никога преди не беше обявяван за персона нон грата и сега не възнамеряваше да приключи кариерата си по този начин.

Дън дочу стъпки, бяха обувки с твърди токове, тропащи по каменните плочки в коридора. Изчака няколко секунди, преди да обърне глава, за да не създава впечатление за нервност. Би било недипломатично да се каже и затова Дън никога не би го изрекъл, ала адютантът не изглеждаше забележим по никакъв начин. Облеклото му сякаш беше извадено от дрешника на универсалния бюрократ. Но дрехите даваха невярна представа за човека. Зенг Куинглин беше мишу на президента Тян Кай, личен адютант на държавния глава на Китайската народна република, цивилизация, три пъти по-многобройна и няколко хиляди години по-стара от Съединените щати. Постът му даваше силни гуанкси, мрежа от лични връзки с другите партийни лидери, които един ден щяха да му осигурят изкачване в кариерата. Вероятно щеше да стигне дори до член на Централния комитет, ако не изпаднеше в немилост, дружейки с неподходящи хора. Великата истина на бюрокрацията, помисли си Дън. Пазачът на портата е почти толкова властен, колкото и човекът зад портата. Даже по-силен в някои отношения.

— Посланик Дън, президентът ще ви приеме сега. — Английският на Зенг бе граматически правилен, но говореше с британски акцент. Оксфорд. Дън бе прочел в ЦРУ досието му, преди да се срещне с него за пръв път. Комунистическата партия не би изпратила най-обещаващите си синове и дъщери в чужбина, рискувайки те да останат там заради някакво третостепенно образование.

— Благодаря — отговори Дън.

Той се изправи и отпусна тежестта си върху бастуна, все по-малко от маниерничене и все повече от необходимост с всяка изминала година. Но разстоянието беше кратко и Зенг спря, отваряйки две тъмни дървени врати. Той се изправи отстрани, като истински портиер, а Дън влезе в офиса на президента Тян Кай.

Тян — китайските фамилии предшестват малките имена — стоеше до бюрото си. То беше прекрасна мебел с орнаменти, която напомни на Дън за античното бюро Резолют[48] в Овалния кабинет. Всичко останало в офиса на Тян беше удобно, макар и без излишества, а част от мебелите сякаш бяха измъкнати от Викторианската епоха.

Другите мъже в стаята също бяха внушителна група.

Паметта на Дън за китайските имена беше слаба, но за лицата — отлична. Дълго бе изучавал биографиите на лидерите, осигурени му от ЦРУ и от Държавния департамент, и никога досега не беше виждал толкова много членове на Политбюро, на Централния комитет и на Централния военен комитет на едно място извън Великата зала на народа[49].

Те не са се събрали на чай, каза си Дън. И искат да ги видя. Тян можеше да освободи стаята, преди да ме приеме, помисли си той. Такива неща, на такова ниво, не стават случайно. Толкова много хора с високи постове не се събираха в Жонхуа за светска вечеринка и протоколът изискваше да не го пускат, докато те не си тръгнат. Той разрови паметта си и не си спомни да е виждал тези хора заедно на държавна вечеря, още по-малко по работа. Ако внезапно помолеха Дън да напусне залата, онова, което вече видя, си струваше една телеграма до Вашингтон.

— Господин посланик, благодаря, че дойдохте. — Английският на президента Тян беше отличен, което винаги Дразнеше Дън. Това даваше значително предимство на китайския държавен глава. Тян пристъпи напред и му подаде ръка с учтива усмивка.

— Господин президент, за мен е чест да се отзова на поканата ви — отговори Дън и стисна ръката му.

Тян се обърна към другите и им заговори на мандарин. Дън си преведе това като учтива молба за уединение или изпращане на послание… Групата се изниза от стаята, като Зенг остана последен и затвори вратата отвън.

Тян седна бавно на стола си зад бюрото.

— Опасни времена — започна той без уводни думи. Беше по-млад от Дън с по-малко от десетилетие, по-нисък с една глава и имаше по-плътен глас от повечето китайци, с които посланикът бе разговарял. Както при Зенг, акцентът му бе странна комбинация от оксфордски английски с нюанси от мандарин. — Вие, разбира се, знаете за скорошната реч на президента Лианг, в която ни обвинява за шпионаж в Тайван.

— Да, сър.

— Няма да обиждам вашата интелигентност, отричайки, че арестуваните ни граждани имат връзки с нашето Министерство на държавна сигурност. И двамата разбираме необходимостта от разузнавателни операции. — Тян млъкна за миг, отпи от чая си и продължи. — Но сега фактите трябва да бъдат ясни. Тайванските граждани не работеха за нас. Може би са били политически противници на президента Лианг и той се е възползвал от възможността да ги отстрани от пътя си. Подобно действие едва ли е под достойнството му.

Дън изпъна гръб от изненада и бързо опита да осмисли думите на президента. Ти разконспирира офицери от МДС. Защо? Докато една част от мозъка му обработваше тази загадка, другата, която отговаряше за дипломацията, подреди отговора му.

— Един от тях беше американски гражданин — коригира го Дън, за да спечели време.

— Да, но честно, аз не знам защо е бил в една стая с нашите агенти — отстъпи Тян. Дън огледа внимателно лицето му. Ако китайският президент лъжеше, той прикриваше това много умело. — А що се отнася до злощастната му смърт, ние няма да разберем нищо, докато Лианг не върне нашите агенти в Пекин. Още една причина, поради която може би вашата страна ще убеди Тайван да ни сътрудничи по този въпрос.

Дън потисна първата си спонтанна реакция и успя само да сбърчи вежди. Разузнавателната информация, която прегледаха заедно с Мичъл онази сутрин, разказваше една съвсем различна история. Дън не беше се надявал да чуе чистата истина от устата на Тян, но този разказ бе различна лъжа от онази, която очакваше да му поднесат.

— Значи не отричате, че Министерството на държавна сигурност организира шпионаж срещу Тайван?

— Не. Разбира се, публично ще го отречем.

— Така е…

Тян отпи от чая си и продължи.

— Казвам ви това, защото присъствието на нашите агенти в Тайван беше законно и за да илюстрирам докъде може да стигне президентът Лианг, за да запази поста си. Той често се опитва да възбуди обществените страсти в полза на независимостта. Тревожа се, че тези усилия могат да насърчат местните ни дисидентски елементи. Вие със сигурност осъзнавате, че подобни политически вълнения няма да са в интерес и на двете ни страни.

— Съединените щати винаги са защитавали мирното решение на проблема с обединението. Моята страна не подкрепя едностранен ход от някоя държава за промяна на статуквото.

— Съжалявам, че Лианг може да не ни позволи да изгладим различията си по един по-цивилизован начин. — Дън забеляза, че Тян не си прави труда да нарича Лианг с официалната титла „президент“. Тян остави чашата си на бюрото с непоколебима ръка и порцеланът докосна чинийката, без да издаде никакъв звук. — Един внимателен преглед на последната му реч предполага, че Лианг може би се подготвя да обяви независимостта на Тайван.

Китайският президент погледна американския посланик право в очите и двамата се взираха един в друг в продължение на няколко секунди. Съзнанието на Дън препускаше назад и обмисляше последното изречение, надявайки се да не е чул правилно, но във фразите нямаше нищо двусмислено. Тян със сигурност бе подбрал внимателно думите си, преди да извика Дън в Жонхуа.

Посланикът също заговори предпазливо:

— Съединените щати не споделят това заключение, господин президент. Надяваме се, че вашето правителство ще даде възможност на президента Лианг да изясни думите си, за да не стане някакво недоразумение.

— Ако Лианг иска да се извини публично, ще го изслушаме. Обаче си мислим, че е малко вероятно да го направи.

— Дън се втренчи в Тян, търсейки някаква пролука в представлението му. Не намери. — Той е застрашен да не бъде преизбран — обясни Тян. — Историята учи, че отчаяните хора често отклоняват критичния поглед към собствените си недостатъци, насочвайки общественото внимание към някаква външна заплаха. А най-вероятно Лианг вярва, че Съединените щати ще се намесят в полза на Тайван. Надявам се, че миналата пасивна подкрепа на вашата страна към бунтовническите изяви на Тайван няма да ни въвлече в една неприятна конфронтация.

— Не сме насърчавали независимостта — поясни Дън.

— Нашата позиция винаги е била категорична: двете страни трябва да се отнасят с уважение една към друга.

— И все пак им продавате оръжия — контрира го Тян.

— Само за самозащита — поясни Дън. Това беше неубедителен аргумент, помисли си той. Оръжието си е оръжие. Остават ми две години до пенсия, а трябва да възпрепятствам война. Знаеше, че следващото му предложение ще е безполезно. — Надяваме се, че ще внесете въпроса за обсъждане в Съвета за сигурност на ООН.

Тян поклати глава.

— Съветът за сигурност няма място в разрешаването на вътрешни спорове.

Мнението на Тян беше напълно ясно. Китай е постоянен член на Съвета и има право на вето. Знаеш, че резолюцията в Съвета за сигурност няма да мине. Защо си губиш времето да играеш тази игра?

Дън потисна неуместната си усмивка. В продължение на десетилетия говореше изтънчения дипломатически език и беше добър в това. Всъщност повече от добър. Чувстваше се по-млад, когато се впускаше в колебливия вихър на коварни значения, скрити в деликатни фрази. Ето защо оставаше на работа на възраст, когато почти всичките му връстници се бяха пенсионирали.

Някои биха възразили, че това е вътрешен спор, въпреки размерите на Тайван и близостта му до вашия бряг — заяви той. За да спечели време. Не би искал военни действия с Тайван, които да се проточат. Голяма страна, малък остров — никой не харесва онези, които тормозят по-слабите.

— Надявам се вашата страна да не бъде сред тях. Имаме право да поддържаме реда в нашите граници. — Подготвят ли се Съединените щати да признаят обявяването на независимост от страна на Тайван? Не се намесвайте.

— Както знаете, поддържането на реда може да се окаже деликатна задача, когато има нужда от ръка с мека ръкавица. — Хайде да не стигаме до още един площад „Тянанмън“ или нещо по-лошо.

— Действително. За справянето с подобни събития често е нужна решителност и твърда ръка. — Ще го направим.

— Силата не е единственият инструмент за осигуряването на мира. Надяваме се едно предложение за посредничество да бъде прието и от двете страни. — Тайван ще приеме помощта ни, особено ако е подкрепена от флота на САЩ.

— Оценявам предложението ви, но Съединените щати могат да ни помогнат най-добре да запазим мира, като се въздържат от всякакви действия. — Мина известно време, Докато Тян заговори отново. — Посланик Дън, ако мога да бъда откровен…

Дън кимна. Премият разговор бе нож за дипломата… Полезен, но опасен при неправилна употреба. Все пак нямаше учтив начин да откаже.

— Разбира се.

— През 1995 година се стигна до неприятна конфронтация с провинцията. Вашият президент Клинтън изпрати самолетоносач в Пролива… Мисля, че беше Нимиц. Генерал Ксионг Гуанкай отговори с думите, че „вие се тревожите повече за Лос Анджелис, отколкото за Тайпе“.

Какво… За момент Дън изгуби самообладание. Ако се беше замислил, щеше да разбере, че това му е за пръв път, поне доколкото си спомняше. Вместо това мислите му започнаха да се борят с импулса му да стане от стола си.

— Вие…

Тян вдигна ръка и Дън спря насред въпроса си.

— Много харесвам историята на вашата страна — каза Тян. — С удоволствие съм изучавал конфронтацията ви със Съветския съюз за Куба през 1962 година. Мисля, че президентът Кенеди е действал виртуозно. Все пак възможността за неразбирателство е била толкова голяма. Светът никога не е стигал толкова близо до ядрена война.

— Това бе звездният миг на Кенеди — съгласи се Дън. Тян извъртя разговора и американецът изгуби чувството си за ориентация. Внезапно се почувства като слепец.

— Да. Смъртта му беше голяма загуба. Можеше да продължи да върши велики дела. — Възхищението на Тян от най-младия американски президент изглеждаше искрено. Китайският държавен глава замълча многозначително, а Дън не можа да разбере дали за да си събере мислите, или за да постигне драматичен акцент. — Моите генерали стават войнствени, когато се възбудят страстите им, а за нас Тайван е страстен проблем. Ако президентът ви реши да изпрати вашия флот в нашия пролив, не искам никакви неразбирателства. Ние сме разумни, за разлика от глупавия егоист в Тайпе, който причинява и на двете ни страни толкова много неприятности.

— Оценявам откровеността ви — кимна Дън.

— Ако се стигне до конфронтация, един добър лидер трябва да се замисли за мира, който ще дойде след войната, ала се боя, че вашата страна често не прави така. Но ако наистина се наложат бойни действия, вашият президент със сигурност трябва да се тревожи повече за флота ви, отколкото за Тайпе.

Дън не проговори доста дълго и мълчанието стана неловко. Чувстваше се разконцентриран, неадекватен, сякаш старите му умения да съчинява дипломатични отговори го бяха изоставили. Постоянно преобръщаше последните думи на Тян в главата си.

— Не аз ще взема решението — заключи той. — Сигурен съм, че президентът Стюарт ще желае да обсъди въпроса. — Това бе най-добрият отговор, за който се сети, но той все пак беше неубедителен.

— Разбира се. — Тян постави ръце на масата. — Искам да споделя с вас едно копие от речта, която ще изнеса в отговор на забележките на президента Лианг — каза той, преминавайки отново на друга тема. Тян извади кожена папка от малката масичка между двата им стола и я подаде на Дън. — Ще потвърдя нашия ангажимент за обединението и ще предложа незабавно започване на преговори с Тайван по този въпрос. Моля ви, дайте това на президента Стюарт и го поздравете от мен.

Никъде тук не чух думата „мирни преговори“.

— Да, сър. А от името на Съединените щати ви благодаря за предварителното копие от вашите предстоящи забележки — кимна Дън. После погледна към речта в ръцете си. Дотук с дипломацията, помисли си той.

* * *

Лийсбърг, Вирджиния

Грубият звук от снегорин, стържещ по асфалта, събуди Кира цял час преди алармата на часовника. За няколко щастливи мига тя не успя да си спомни къде се намира, а после болката в ръката й я ориентира. Снощната вечеря беше оставила кошмарен вкус в устата й. Бирата вечер не й понасяше, още по-малко бамята. Тя го знаеше, но въпреки това пресуши бирата и изяде задушеното, а сега се молеше някъде в банята да има вода за уста. Наистина не можеше да си спомни…

Кира отвори очи и осъзна, че все още не вижда добре. Надигна се върху ранената си ръка и болката я прониза достатъчно силно, за да я събуди. Масажира я около минута, повече от очарование заради белега, проточил се в хоризонтална линия по мускула й, отколкото за облекчение, което масажът не й даде. Е, поне не трябваше да се моли за викодин. Все още имаше доста запаси, макар че вземаше повече от позволената доза.

Кира се претърколи на леглото, отпусна крака на пода и вдигна завесите. Все още валеше сняг. Тя присви очи и включи малкия телевизор върху раклата си.

От „Личен състав“ не бяха затегнали администрацията, за кой ли път, а вместо това предлагаха щедър отпуск на хората с достатъчно натрупани дни за ползване. Кира не успя да събере сили да напсува директора на „Личен състав“. Обеща си да го направи, след като си вземе душ.

Телефонът на нощното й шкафче звънна. Тя го остави да звънне три пъти, за да успее да се събуди напълно, преди да вдигне.

— Ало?

Ще ти се наложи да дойдеш по-скоро — обади се Джонатан. — Някой е взривил електроцентрала в Тайван. Кук ни вика в офиса си.

След двайсет минути Кира седеше в пикапа си, карайки на изток твърде бързо, за да е безопасно.

* * *

Офисът на директорката на ЦРУ

— Все още не сме сигурни как са го направили китайците — започна Кук без уводни думи. Като общо правило, тя не викаше анализаторите в офиса си, но след вчерашния разговор с Джонатан й се искаше да го види отново, макар да не можеше да говори за онова, което наистина й беше на ума. Това бе егоистичен импулс, непрофесионален, но тя все пак се огъна.

Кук остави на масата сателитните снимки и Кира взе една от тях. Фотографията беше инфрачервена, с висока резолюция и показваше огромен кратер във фини детайли, заедно с огньовете, които все още горяха в периметъра. От земята стърчаха прерязани електрически кабели. Несъмнено от Оперативния център скоро щяха да дойдат още снимки. Ако петната започнеха да се охлаждат с промяна на цвета от червено към синьо през следващите няколко часа, те щяха да разберат.

— Предполагате, че са били от НОА, така ли? — попита Джонатан.

— Има ли шанс да е промишлен инцидент? — намеси се Кира.

— Бих искала да е така — отговори Кук. — Скоро идват няколко експерти от SCADA[50], но съм сигурна, че в една електроцентрала няма нищо, което да предизвика подобен взрив. И в такъв момент това би било едно удивително съвпадение.

— Това ли е единственото място? — попита Джонатан.

— От НАС не са докладвали за други атаки по електрическата мрежа — потвърди Кук. — Но и една е достатъчна. Казаха ми, че електроцентралата „Ташан“ е голяма. Шейсет и четири хиляди вата. Когато „Тай Пауър“ я включи, затвориха по-малките централи в Тайву, Лугуанг и Чуангджанг, за да намалят разходите. Обзалагам се, че сега съжаляват за това.

— Несъмнено — отбеляза Джонатан.

— Тази дупка е много голяма — кимна Кира. — Въздушен удар?

— От Флотското разузнаване казват, че радарните данни за китайски самолети и балистични ракети били негативни — поясни Кук. — Единствените самолети в района били тайвански пътнически и от ВВС. Всички МИГ-ове на НОА били извън обхвата на ракетите.

— Може да е работа на сапьорски екип — предположи Джонатан. — Само бог и Тян знаят колко агенти имат китайците в Тайпе. Семтекс или С-4[51] могат да направят дупка с тези размери, но им е трябвал много експлозив. Кратерът трябва да е дълбок поне три метра. Твърде много материал, за да се носи на ръка.

— А ако са използвали кола бомба? — попита Кук.

Джонатан вдигна рамене.

— Не прилича на нещо, което би направил екип за специални операции, нали? Може би, ако са били от петата колона[52]. Аматьорите са склонни да слагат повече експлозиви. Въпросът е дали НОА би доверила подобна работа само на петата си колона. — Изражението му подсказваше, че не вярва на тази възможност. — Нещо друго?

— Телеграма от Държавния департамент — продължи Кук. Директорката на ЦРУ извади доклад от кафяв плик.

— Посланикът се е срещнал с китайския президент.

ОТ ПОСОЛСТВОТО — ПЕКИН

ДО ДЪРЖАВНИЯ СЕКРЕТАР — ВАШИНГТОН, НЕЗАБАВНО

ТЕКСТ

ТЕМА: СРЕЩА НА АМЕРИКАНСКИЯ ПОСЛАНИК С ПРЕЗИДЕНТА НА КНР ТЯН КАЙ ОТНОСНО АРЕСТИТЕ НА ГРАЖДАНИ НА КНР В ТАЙПЕ.

КЛАСИФИЦИРАНО ОТ: ЕЙДЪН ДЪН, ПОСЛАНИК КНР

1. (S//NF)[53] ПРЕДИ СРЕЩАТА С ПРЕЗИДЕНТА НА КНР ТЯН КАЙ ПОСЛАНИКЪТ ВИДЯЛ НЯКОЛКО НАСТОЯЩИ И БИВШИ УПРАВЛЯВАЩИ В КНР ДА ПРИКЛЮЧВАТ КОНСУЛТАЦИЯ С ТЯН, СРЕД КОИТО:

ХУ ДЖИНТАО, БИВШ ПРЕЗИДЕНТ НА КНР, БИВШ ПРЕДСЕДАТЕЛ НА ЦВК[54],

КСИ ДЖИБАО, ПРЕДСЕДАТЕЛ, ПОСТОЯННА КОМИСИЯ, НАЦИОНАЛЕН НАРОДЕН КОНГРЕС,

ЖАНГ ДЕМИНГ, ЗАМ. ПРЕДСЕДАТЕЛ НА ЦВК, МИНИСТЪР НА НАЦИОНАЛНАТА ОТБРАНА,

ВУ ШАОШИ, ДИРЕКТОР, КОМИСИЯ ЗА НАУКА, ТЕХНОЛОГИИ И ИНДУСТРИЯ ЗА НАЦИОНАЛНАТА ОТБРАНА (КНТИНО).

Списъкът с имената продължаваше на половин страница.

— Човекът има добра памет — отбеляза Кира.

— Кой би си помислил, че дипломатите са толкова наблюдателни? — запита се Кук. — Предполагам, че им помага в работата. Вижте последните няколко абзаца… Добра работа.

Кира обърна страницата.

7.(S//NF) ТЯН ПРИЗНА, ЧЕ ГРАЖДАНИТЕ НА КНР, ЗАДЪРЖАНИ ОТ ТАЙВАНСКОТО БЮРО ЗА НАЦИОНАЛНА СИГУРНОСТ, СА ОФИЦЕРИ ОТ МДС, НО ОТКАЗА ДА ИДЕНТИФИЦИРА НЯКОГО ПО ИМЕ. СЪЩО ТАКА ЗАЯВИ, ЧЕ ТЪЙ КАТО ТАЙВАН Е ТЕРИТОРИЯ НА КНР СПОРЕД ДОКТРИНАТА „ЕДИНЕН КИТАЙ“, ОФИЦЕРИТЕ ОТ МДС СА ОПЕРИРАЛИ ЗАКОННО В ТАЙПЕ. ТЯН СЪЩО ТАКА ОТРИЧА НЯКОИ ОТ АРЕСТУВАНИТЕ ЦИВИЛНИ ДА СА БИЛИ ИНФОРМАТОРИ НА МДС.

8.(S//NF) ТЯН ОБЯВИ, ЧЕ ЩЕ ИЗНЕСЕ РЕЧ ПО ТЕЛЕВИЗИЯТА ДО ДВАЙСЕТ И ЧЕТИРИ ЧАСА, ЗА ДА ПОРИЦАЕ АРЕСТИТЕ И ДА ИЗИСКА ЕКСТРАДИРАНЕ НА КИТАЙЦИТЕ, КАКТО И ЗА ДА ПРИЗОВЕ ЗА ПОДНОВЯВАНЕ НА ПРЕГОВОРИТЕ ЗА РЕШАВАНЕ НА ОКОНЧАТЕЛНИЯ СТАТУТ НА ТАЙВАН.

9.(S//NF) ПОСЛАНИКЪТ ПРЕДЛОЖИ ПОМОЩТА НА САЩ ЗА ДОГОВАРЯНЕ НА ДИПЛОМАТИЧЕСКО РЕШЕНИЕ. ТЯН ОТХВЪРЛИ ПРЕДЛОЖЕНИЕТО И КАЗА, ЧЕ ПРЕЗИДЕНТЪТ НА САЩ МОЖЕ ДА ПОМОГНЕ, КАТО НЕ РАЗГРЪЩА ВМС НА САЩ ЗА НАМЕСА, ЗАЯВЯВАЙКИ: „ВИЕ СЪС СИГУРНОСТ ТРЯБВА ДА СЕ ТРЕВОЖИТЕ ПОВЕЧЕ ЗА САМОЛЕТОНОСАЧИТЕ СИ, ОТКОЛКОТО ЗА ТАЙПЕ“. ТЯН ПРЕДОСТАВИ ПОДГОТВЕНИТЕ СИ ЗАБЕЛЕЖКИ (ПРИКАЧЕНИ) НА ПОСЛАНИКА ЗА ПРЕГЛЕД.

Кира подаде забодените листи на Джонатан.

— Само в устата на един дипломат заплахата може да прозвучи така, сякаш той действително се тревожи за врага.

— Държавните глави не се шегуват, когато говорят за потопяването на кораби на други страни — заяви Джонатан. Втренчи се за момент в листа, после го пусна, отиде до кодирания компютър на Кук и започна да печата.

— Това може да е психологическа игра — отбеляза Кира. Разтри челото си. Викодинът си беше свършил работата с възхитителна ефикасност. — Дали президентът ще откаже да изпрати бойна група със самолетоносач, ако си помисли, че НОА могат да го потопят?

Кук обмисли въпроса няколко секунди, барабанейки с пръст по масата.

— Преди няколко години, докато все още бях на служба, играх една военна игра във Военноморския колеж — започна най-сетне тя. — Първият ход на червения екип беше да изстреля всичките си налични ракети „Круз“ срещу самолетоносача на синия екип. Компютърът отчете, че са потопили кораба. Контролният център прекрати играта, рестартира я, съживи самолетоносача и отказа да върне ракетите на червения екип. Казаха, че не си струва да се играе, ако самолетоносачът не е там. Направи си заключенията.

— Опитали сте се да смутите играчите? — попита Кира.

— Питай го — Кук кимна към Бърк.

— Може и да съм предложил тази тактика — съгласи се Джонатан. — Лоша стратегия е, да се надяваме, че никога няма да изгубим самолетоносач.

— Чакай — намеси се Кира. — Вие двамата…

— Когато се срещнахме за пръв път — потвърди Кук. — Джон беше наблюдател, пасивен участник в червения екип. Поне трябваше само да наблюдава.

— Наблюдението е скучно — обади се Джонатан. — Скуката не ми понася.

— Вярвам го — отвърна Кира. — Какво е нужно да се замени един самолетоносач?

— Пет години и тринайсет милиарда долара, минимум — обясни й Джонатан. — И един мъртъв президент, на който после ВМС да го кръстят.

— Страхотно… — смръщи се Кира. — И как китайците ще потопят един самолетоносач?

— С Шашуджиан — отговори Джонатан, произнасяйки бавно всяка сричка.

Какво? — Двете жени зададоха въпроса едновременно.

— Шашуджиан — повтори той. — Най-близкият английски превод е „боздуганът на убиеца“[55]. В китайския фолклор това е малко оръжие, което войникът в древността е можел Да скрие под робата си и с острата му част да наръга врага си в сърцето, за да приключи битката, преди още да е започнала. Това също така е общ термин за серия проекти на НОА за асиметрични оръжия, повечето от които не доведоха до нищо. Технологиите са много екзотични — лазерни оръдия, мощни микровълни… Направо неща като от „Междузвездни войни“. Някои от тях приличат повече на пропаганда, отколкото на сериозни оръжейни изследвания.

Кира огледа изражението на Джонатан.

— Вече имаш връзка — осъзна тя.

Той й подаде телеграмата от Държавния департамент.

— Всички хора, присъствали в офиса на Тян, са членове на Водеща група 998 от Проекта на държавна сигурност, която е една от групите, наблюдаващи изследванията за Боздугана на убиеца. Нямаме данни за друга комисия със същите членове.

— Запаметил си списъците с членовете на чуждестранните комисии? — попита го Кук, леко удивена.

— Ще те впечатля ли, ако кажа „да“? — подсмихна се той.

— По-скоро ще ме уплашиш — коригира го директорката на ЦРУ.

Кира се втренчи в него, докато най-накрая едно леко потрепване на устната му издаде играта.

— Пуснал си търсене за тях като група — обвини го тя.

Джонатан изгледа косо младата жена.

— Нямаш никакво чувство за хумор.

Хванах те.

— Кога китайците са стартирали програмата? — попита тя.

— През 1995 година. Тайванският президент Ли Тенг-Хуи[56] отправи няколко недотам фини публични удара срещу китайското правителство по време на визитата си в САЩ, на която Китай се противопостави. Дзян Дзъмин[57] ги прие доста зле и НОА предприе няколко сплашващи хода — припомни й Джонатан. — Бил Клинтън изпрати Нимиц в Тайванския пролив, за да успокои всички. Дзян удари по масата и нареди на НОА да разработи Боздугана на убиеца, който да използват срещу американците.

— Хубава историческа справка, но не ми помага — отбеляза Кук.

Джонатан сбърчи вежди.

— Просто ти давам логично защитимо стратегическо предупреждение, че китайците може да имат оръжие, с което да потопят самолетоносач.

— Стратегическото предупреждение ме води до Овалния кабинет — поясни Кук. — Тактическото предупреждение ме пази да не ме изхвърлят. Ако кажа на президента, че китайците разработват черна програма[58], насочена към нашите самолетоносачи, това няма да наруши спокойствието му кой знае колко много. Но ако му обясня каква точно е тази програма, това вече ще привлече вниманието му.

— Проклятието на гения е, че тези хора започват да очакват да им поднесеш информацията на тепсия още щом я поискат… — отговори Джонатан с каменно лице. — Мога да ти кажа какво не е. Съществуват пет основни класа стратегически оръжия, които са в състояние да ударят самолетоносач в морето. Подводници, кораби, ракети, самолети и оръжия за масово унищожение. Няма да е подводница или кораб, защото китайският флот все още купува последното поколение Кило и Современный[59] от руснаците. Руснаците построиха единствения им самолетоносач и китайският флот все още се чуди как да го използва. Няма да бъде оръжие за масово унищожение, защото китайците не са чак толкова глупави да пуснат ядрена ракета близо до своя бряг, а самолетоносачите са обезопасени срещу биологични и химически оръжия. Остават ракетите и самолетите.

— На теб ти е провървяло с ракетите — отбеляза Кира.

— Да — съгласи се Джонатан. — Теоретично ракетата Донгфенг[60] може да улучи самолетоносач от хиляда и петстотин километра, но проследяващите им системи са несигурни. Преди няколко години китайците купиха Шквал[61] от руснаците. Това е торпедо с ракетен двигател, което създава слой от въздушни балони, излизащи от носа и корпуса му, за да елиминира триенето във водата. Максималната му скорост може да достигне до сто метра в секунда, но бойната глава е малка, за да се поддържа скоростта. Може би твърде малка, за да нанесе сериозна повреда на самолетоносача. Освен това НОА трябва да се приближат достатъчно, за да могат да го използват. Максималният му обхват не надвишава десет километра.

— Преди десет години една тяхна подводница се промъкна до Кити Хоук[62] — отбеляза Кира.

— Вярно. Познаваш съвременната военна история. Коефициентът ти за полезно действие току-що се покачи — усмихна се Джонатан.

Кира присви вежди. Анализаторът от Червената клетка току-що й бе направил един от най-големите си комплименти.

— Ами самолетите? — попита Кук.

Джонатан стана и се приближи до закачената на стената карта от „Нешънъл Джиографик“, изобразяваща китайското крайбрежие.

— НОА има две ВВС бази директно срещу пролива и още девет в района. Това са няколкостотин самолета, но може би само сто и петдесет от тях са модерни — СУ-27 и СУ-30[63].

Бих се обзаложила, че Китай няма да се поколебае да жертва няколкостотин стари самолета, ако иска да спечели битката за Тайванския пролив — отбеляза Кира.

— Като имам предвид парите, които НОА харчи за екзотични технологии, се надявам, че Боздуганът на убиеца е нещо по-интересно, а не само евтино пушечно месо от камикадзета. Ала все още не можем отхвърлим каквото и да е — отговори Джонатан. После се обърна към Кук. — Ако искаш нещо по-защитимо от безупречната ми логика, ще трябва да проведем истинско разследване.

— Не бързай — успокои го Кук.

— Какво имаш предвид? — попита Джонатан.

— Това, че разполагаш с двайсет и четири часа — поясни Кук. — Освен ако тайванците откажат да предадат хората на Тян и НОА отново започне да играе грубо.

— Някаква информация за това как се справя тайванският екип за бързо реагиране? — попита Кира.

— Двама мъртви — отговори Кук. — Тази сутрин са гушнали букета. Третият офицер все още е в критично състояние. — От плика излезе друга страница, тази от Медицинския център. — Каквото и да е имало в термоса, то е засегнало дробовете му. Той страда от… — наложи й се да прочете диагнозата директно от страницата — … „остро дихателно нараняване с постоянна рефракторна хипоксемия[64] вследствие на изгарянето“. Това значи, че е получил химически изгаряния на трахеята и белите дробове втора и трета степен. Кислородът не може да се разпространи по мембраните на белите дробове и да влезе в кръвта. „Рефракторна“ означава, че каквото и да направят, то не му помага. Ще бъде интубиран и парализиран с лекарства, за Да не се съпротивлява на лекарите. Вероятно просто се опитват да го предпазят от септичен шок, но въпросът е само кога ще умре, а не дали…

— Ами мъртвият американец? — попита Кира.

— ФБР все още се опитват да открият за кое подразделение на „Локхийд“ е работил. Компанията не помага много. Не са очаровани от идеята, че един от техните служители е бил шпионин. Това може да им коства доста договори с Министерството на отбраната. — Тя си погледна часовника. — Тян ще изнесе речта си след час. Започвайте разследването си, а после се върнете при мен.

* * *

Великата зала на народа

Пекин, КНР

Телевизорът на Кук не показваше правдиво Великата зала на народа. Камерата на Китайската централна телевизия, дръпната назад, снимаше от широк ъгъл и даваше панорама отляво надясно, показвайки ширината на огромната зала с хиляди места. Народният национален конгрес имаше три хиляди делегати, а Великата зала на народа ги побираше всичките и пак оставаше свободно място…

Огромният амфитеатър бе инженерен шедьовър. Бе построен едва за десет месеца само от „доброволци“, макар Кук да се чудеше дали китайците не са използвали измамно този термин. Във всеки случай директорът на ЦРУ не се съмняваше, че строителните работници не бяха получили никакво заплащане, но работата им беше изключителна. Обширното помещение беше подредено като оркестрова зала, с два издигнати полукръгли балкона по цялата ширина на залата за сядане над партерното ниво. Нямаше опорни колони под балконите, които да препречват изгледа към широката сцена. Голям червен флаг ограждаше Политбюро и другите висши партийни членове, настанени на широката платформа, с десет извисяващи се китайски знамена зад тях. Този образ трябваше да предаде пълното величие на държавата и го правеше твърде добре, дори за онези като Кук, които знаеха достатъчно за тази страна, за да сдържат благоговението си.

Акустиката в залата бе забележителна, като се имат предвид размерите й, но там сега беше тихо. Кук наблюдаваше как Тян става от мястото си и приближава катедрата отпред. Той огледа залата с концентрирано, спокойно лице.

— Пред това залата на Сената на Капитолия прилича на гимназиален салон — отбеляза Кира.

— Който е измислил поговорката, че политиката е кървав спорт, със сигурност е бил китаец — отговори Кук.

* * *

Президентът на Китайската народна република погледна към текста и заговори с премерен тон. Другаде в залата преводачи със слушалки, седнали в закрити кабинки, гледаха към своите папки и започнаха да превеждат в синхрон с Тян, докато мандаринската му интонация стигаше в слушалките им. Централната китайска телевизия бе посветила на речта своя CCTV 4, международен канал само на английски, заради чужденците, живеещи в страната.

Тян започна с любезностите, подхождащи на държавен глава, който се обръща към страната си, говорейки тренирано, спокойно, не много по-различно от официалния тон, с който разговаряше с Дън в офиса си в Жонхуа. Повечето хора биха изгубили самообладание само от факта, че се изправят пред няколкото хиляди във Великата зала, а Тян знаеше, че реалната публика е далеч по-голяма… Макар всъщност да говореше пред публика само от един човек. В Белия дом имаше телевизори.

Най-накрая Тян подхвана истинската тема със сериозен поглед.

— С голяма тъга и неохота свиках тази специална сесия на Националния конгрес на Китайската комунистическа партия. Преди три дни тайванското правителство арестува трима граждани на Китайската народна република по обвинение в шпионаж. Увериха ме, че тези арести са извършени с пълното знание и одобрение на самия президент Лианг. Помолихме за информация за здравето и сигурността на арестуваните, но дори това уважение ни беше отказано.

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

— Не точно така исках да започна деня… — въздъхна Кук.

— Би било прекрасно, ако президентът беше успял да убеди Лианг да обяви всички тях за персона нон грата и да ги върне в Пекин.

— Малко вероятно е — намеси се Джонатан. — Политиката за единен Китай ни пречи да казваме, че момчетата на Тян дори са нарушили границата, да не говорим за шпионаж.

— Връзва ни ръцете — отбеляза Кира. — Обзалагам се, че този похват допада на Тян…

— Така става, когато базираш външната си политика върху лъжа — продължи Джонатан. — И колкото по-дълго се придържаме към нея, толкова по-болезнено ще е, когато най-накрая се наложи да се отдръпнем.

— По-добре е да запазим мира, а Китай и Тайван могат да се оправят чрез дипломация — заяви Кук.

— Ти предполагаш, че могат да се оправят чрез дипломация — възрази Джонатан.

* * *

Пекин

Мичъл си пое дълбоко дъх, ала съжали. Пекинският смог бе по-лош от плаващата мръсотия във въздуха в родния му Лос Анджелис и това само по себе си беше внушителен подвиг. Мрачното небе през първата му нощ в Пекин преди три години изглеждаше страховито, докато един от служителите в посолството му каза, че тъмните облаци нямат нищо общо с дъжда.

Мичъл прогони спомените, опита да се съсредоточи и наруга липсата си на душевна дисциплина. Засичането на следене, докато си в кола, изискваше пълно фокусиране, макар че тази вечер той се нуждаеше от по-малко от обичайното. Официално беше избрал да пътува по време на речта на Тян, защото се надяваше, че поне някои от МДС агентите ще я гледат, вместо да работят по улиците. Неофициално просто не можеше да понесе да слуша китайския държавен глава. Но проследяващият екип от две коли отзад направи всичко възможно, за да се издаде, удряйки бронята му. Така го облекчи от нуждата да мисли прекалено много за това къде може да са неканените гости. Но беше нощ и те трябваше да карат наблизо или да изгубят Мичъл в потока на трафика. Проследяването с автомобил в многолюден град беше най-трудното нещо, а малко мегаполиси имаха толкова много жители, колкото Пекин. Потоците на трафика бяха неконтролируеми. Да караш с една кола близо до целта и да останеш незабелязан, не беше лека задача, а да придвижваш другите коли по паралелни улици, беше още по-сложна работа.

— Почти стигнахме — обади се шофьорът, друг агент.

— Завий зад ъгъла — нареди Мичъл.

Шофьорът на Мичъл се престрои в най-дясната лента. Зави зад ъгъла и спря рязко, принуждавайки колите отзад да набият спирачки. Мичъл отвори вратата си и излезе на тротоара, после се обърна и каза нещо безсмислено на шофьора си, сякаш искаше да му благодари за возенето. Шофьорът кимна, сетне се включи в трафика — щеше да се прибере у дома, а шефът на бюрото тръгна в обратната посока.

Проследяването с автомобил наистина беше доста трудно, но внезапната промяна, когато мишената поема пеш по тротоарите, си беше жива мъка. Офицерите от МДС можеха да останат в колата, но нямаше как китайците да поставят предварително някого, който да покрие Мичъл при слизането му. Единствените, които можеха да го последват, трябваше да слязат от колите, така че броят им щеше да бъде ограничен. Мичъл разпозна само два автомобила. Единият, който пропусна светофара, зави зад ъгъла в първия удобен момент и ускори, доколкото му позволяваше трафикът.

Оставаше другият… Ако по страничните улици имаше още коли, те щяха да увеличат бройката — може би дори щяха да оформят малък проследяващ екип, който за минута-две щеше да го хване в обръча си. Ала той нямаше да им даде тази възможност.

Земята щеше да се разтвори и да погълне Карл Мичъл, преди те да се осъзнаят…

* * *

Великата зала на народа

Пекин

— Молбите ни за освобождаване на затворниците останаха без отговор. Тайванското правителство дори отказа да позволи на наши представители достъп до тях, за да се уверят, че обвинените ни граждани са третирани добре и имат адекватна юридическа защита. Обвиненията са неоснователни, арестите са безпричинни, задържаните граждани нямат никаква вина. Лианг трябва да отговаря лично за състоянието и безопасното завръщане на всеки един от нашите граждани. — Тян говореше две минути и никой не издаваше звук. Не поглеждаше към телевизионния текст или към листите на катедрата. Сега президентът на Китайската народна република ораторстваше по памет.

— Членовете на Политбюро обсъдиха подробно последните събития. Тяхната решителност пред произволното и незаконно политическо преследване на наши граждани е единодушно и твърдо. Сред нас и сред гражданите на тази велика нация няма различия в мненията по този въпрос. Отказът на Лианг да ни даде достъп до нашите хора е опасна стъпка, която подкопава отношенията между Китай и Тайван.

Тян удари по катедрата с длан.

— Арестът на невинни граждани от нашата страна беше провокация! Първа стъпка към отделяне, първа стъпка към отцепване, първа стъпка към независимост!

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

— Той просто излезе от сценария — отбеляза Кук.

— Да — съгласи се Джонатан. Прегледа текста, изпратен от Дън, и накрая хвърли разпечатката на бюрото. — Това го няма в речта. Той импровизира.

— Или пък Тян нарочно го е пропуснал в нашето копие — предположи Кира.

Кук изтърси една расова обида, заради която Сенатът в никой случай не би я утвърдил[65].

* * *

Пекин

Хвани ме, ако можеш. Мичъл застана на ъгъла и погледна към прииждащия трафик по улицата. Имаше причина да наблюдава втората кола, която набеляза сред реката от автомобили, и я използва. Двама мъже изпълзяха възможно най-бързо и тръгнаха към него. Бяха на повече от половин пряка.

Само двама. Мога да се справя с двама. Особено нощем. Нощта променяше всичко. Сега теренът бе в полза на Мичъл. Улицата представляваше поток от тела, които се блъскаха в двамата мъже — в продължение на минута дванайсетте милиона граждани на Пекин работеха против собственото си правителство. Така Мичъл щеше да спечели време, поне няколко секунди в точния момент, когато китайските служби за сигурност щяха да го изгубят от погледите си. Това щеше да му бъде достатъчно, но ако метрото вървеше по разписание тази вечер, той щеше да спечели още повече време.

Светофарът светна зелено и Мичъл се сля с тълпата, тръгнала да пресича широкото Джиаодаокао Донгдаджие авеню. Не вървеше по-бързо от множеството. Двамата офицери от МДС не успяха да стигнат до ъгъла, преди светлините да се променят отново, и Мичъл се озова от другата страна на улицата със стена от движещи се коли помежду им. Двамата опитаха да стъпят на платното, ала един автомобил, който едва не ги блъсна, промени решението им.

Избягването от преследвачите не беше трудно, но не се правеше често, защото щеше да разяри наблюдателите и да доведе до ответни мерки по-късно. Майсторството бе да ги накараш да си помислят, че или са извадили лош късмет, или проблемът е в собствената им некомпетентност. Двамата от другата страна на улицата не можеха да докажат, че Мичъл дори е разбрал за присъствието им. Шефът на бюрото просто слезе от колата и пресече улицата. Като при един виртуозен музикант, всичко се свеждаше до синхрона.

Входът на метростанцията „Бейксинкао“ бе зад него. Мичъл не спря да плати таксата. Билетът беше в джоба му, услуга от друг негов агент, който беше „решил“ да си направи една обедна разходка из града. Двамата офицери от МДС нямаше да си купят билети, но предплатеният ваучер на Мичъл изравняваше възможностите им в състезанието. Той слезе по стълбите и вече приближаваше перона, когато двамата най-накрая пресякоха улицата тичешком. Влакът дойде навреме и Мичъл се качи, преди преследвачите му да стигнат до стълбата. Те се втурнаха надолу, блъскайки други пътници в устрема си, и се появиха на перона тъкмо навреме, за да видят как вагоните отпътуват. Вероятно щяха да се обадят на шефовете си и да поискат наблюдение за всички станции по линията, където Мичъл можеше да слезе, но спирките бяха много и разполагането на хора на позиция по най-близките, преди влакът да стигне до тях, беше невъзможно.

Във всеки град с дванайсет милиона жители и със съответния трафик метрото бе най-бързият начин да се придвижиш от една точка до друга. Непосредствената нужда на Мичъл бе просто да увеличи разстоянието между себе си и станцията „Бейксинкао“, а влакът се движеше по-бързо от всяка кола или агент, тръгнал пешком, които биха решили да го преследват.

* * *

Великата зала на народа

Пекин

Тълпата изрева за пръв път. Тян обърна бавно глава, поемайки вълната от едната страна на залата към другата. Това бе нещо едва доловимо, но Кук го видя от единайсет хиляди километра разстояние. Тян се зареждаше от енергията на тълпата. Президентът на Китайската народна република излъчваше величието на бог на земята, потънал във възхищението на богомолците си. За чуждестранните наблюдатели в залата смисълът в това беше изкривен. Комунистическата доктрина превърна атеизма в официална религия, замествайки обожествяването на някакво висше същество с абсолютно покорство пред държавата. Държавата беше бог, а Тян Кай беше държавата.

Тян вдигна ръка и тълпата утихна.

— Нашата позиция по въпроса за обединението винаги е била непоколебима. Ние изяснихме политиката си чрез нашите думи, чрез нашите закони и чрез нашите дела. Всички ходове към отцепване заплашват суверенитета на китайската държава и териториалната й цялост. Предложихме на тайванските лидери безброй възможности да договорят мирен път напред. Предложихме протегната ръка на прошка и другарство. Показвахме юмрука на нашата решителност само когато не ни оставаше друг избор. А сега националистическият лидер на Тайван изясни намеренията си. Ние също ще изясним нашите. Няма да позволим на заблудените и себични политици от тази провинция да се отделят от материка или да лишат своите хора от техните права и съдба като граждани на Китайската народна република!

Усилването на телевизора задържа изригването на публиката на поносимо ниво. Във Великата зала то бе оглушително. Камерата се снижи до аплодиращите, които до един скочиха на крака.

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

— Прилича на Хитлер в Нюрнберг — отбеляза Кук.

Тя не е била родена, когато фюрерът е изнесъл онази реч, но беше пристрастена към History Channel. След няколко години ще направят документален филм по това, помисли си тя. Понякога е трудно да разбереш кога се твори история. Друг път е ясно като железопътна катастрофа в забавен кадър и е също толкова лесно тя да бъде спряна.

* * *

Пекин

Мичъл слезе на станция „Донгси“, две спирки по-нататък, и наведе глава. За трийсет секунди той се озова отново на улицата и пое на изток. Театър „Капитал“ се намираше наблизо в тази посока и малко на юг от улица „Вангфуджинг“. Пекинският народен художествен театър редовно изнасяше представления пред пълна зала, предлагайки баланс между чуждестранни творби и китайски драми, като по този начин всяка вечер привличаше голям брой чуждестранни посетители. А това улесняваше Мичъл да се слее с публиката… Той вече имаше билет за тазвечерното представление, адаптация на „Маймунски крал“[66]. Влезе в театъра рано, както планираше, и отиде в мъжката тоалетна на партерния етаж. Вонята беше ужасяваща за западните стандарти. Китайците изхвърляха използваната тоалетна хартия в специално кошче, вместо да я пускат направо в канализацията, която не беше достатъчно качествена и можеше да се задръсти.

Мичъл задържа дъха си, докато си миеше ръцете за четвърти път, докато най-накрая френският посетител, заел втората кабинка, си свърши работата и излезе толкова бързо, доколкото му позволяваше приличието. Обществените тоалетни във всяка страна не бяха място, където да се мотаеш дълго, което ги превръщаше в рай за шпионажа. Вратата на кабинката се затвори и се заключи и Мичъл извади от джоба си бяла лепенка от един квадратен сантиметър. Тя беше безопасна, малък джобен боклук, който лесно можеше да се изхвърли или обясни. Залепи я за задната част на тоалетната чиния, която по-скоро приличаше на корито с капак от едната страна, над който човек можеше да клечи. Лепенката се сливаше с цвета на порцелана. Би било почти невъзможно някой посетител да я види дори ако се наведеше към нея. Мъничката лепенка можеше да се открие по-лесно с напипване, отколкото с поглед, а имаше само един посетител, който скоро щеше да опипва зад тоалетната чиния, като се има предвид миризмата…

Мичъл излезе от кабинката, изми си ръцете отново, този път наистина, и напусна помещението. През оставащата част от вечерта той беше любител на изкуството. Беше от три години в Пекин, а още не беше гледал „Маймунски крал“. Преди този мандат театърът не влизаше в сферата на интересите му, но той се бе научил да го цени по настояване на съпругата си. Сега тя го чакаше на дванайсетия ред и лицето й излъчваше такова спокойствие, каквото той никога не би могъл да постигне. Лора Мичъл бе завършила драматургия в колежа и се надяваше последният мандат на съпруга й да бъде в Лондон, като офицер за свръзка, за Да може тя да прекара известно време в Ийст Енд, край „Лейсестър скуеър“, посещавайки експериментални спектакли.

Тя го заслужава, помисли си Мичъл. Лора беше верен войник през последните двайсет години, помагайки на съпруга си да си изгради прикритие в дупките из Третия свят и молейки се тихо нощем, когато той закъсняваше. Никога не се беше обучавала във Фермата и не беше участвала в оперативни действия, но беше прекарала живота си в секретна работа почти колкото него. Той беше длъжник на тази жена, Агенцията й дължеше още повече и той възнамеряваше да посвети всеки ден след пенсионирането си в намиране на начини да изплати този дълг.

* * *

Великата зала на народа

Пекин

Тян остави овациите да продължат повече от две минути, преди да вдигне ръка.

— Има само един Китай! Китайският суверенитет принадлежи на целия китайски народ! Отстъпете от този бунтовнически акт. Съберете се с нас, за да обединим всички наследници на китайската нация, които обичат отечеството! — Сега китайският лидер не премълчаваше нищо. — Ние настояваме за обединение с мирни средства, но не предизвиквайте нашата воля да блокираме всички ходове за „тайванската независимост“. Нашата решителност да съхраним суверенитета и териториалната цялост на страната ни е абсолютна! Бъдещото обединяване на Тайван с материка в единен Китай не трябва да се отлага. Аз казвам на президента Лианг: приемете началото на финалните преговори за обединяването на нашата нация!

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

Кук прокара пръсти през косата си.

— Той използва думата „бунтовнически“.

— И „отцепване“, и „независимост“ — допълни Джонатан.

— Предполагам, че е твърде пресилено да се надяваме на неточност в превода — обади се Кира.

— Не, преведоха го правилно — каза Кук.

— Откъде знаете? — попита Кира. Тя наблюдаваше директорката на ЦРУ по време на речта и беше сигурна, че по-възрастната жена не говори мандарин.

— Защото тълпата реагира като римляни, наблюдаващи как лъвът яде християни. — Кук се отпусна в стола си, победена от внезапна умора. — Един самолетоносач може и да не е достатъчен.

* * *

Пекин

По нейни изчисления, Лора Мичъл бе чакала съпруга си петнайсет минути, когато шефът на бюрото най-накрая се настани на мястото си. Мъжът й се огледа и за момент се наслади на жена си, преди да й подаде ръка. Лора не беше модел, но все пак бе много красива, факт, който оставаше незабелязан от техните китайски домакини.

Не му се случваше често да я вижда облечена толкова официално. Тя работеше като педагогически съветник на деца аутисти в англоезичното училище до посолството, където учеха много деца на дипломати, включително и техният син. Тази работа не й позволяваше да се издокарва с рокли и да ходи на високи токчета, но тя изглеждаше добре и в пуловер и каки панталони, с каквито обикновено се обличаше. Но когато се облечеше елегантно, поне според него, нямаше друга като нея, ала това също така го караше да съжалява, че толкова много години я беше влачил далеч от Щатите. Не заслужаваше търпението й.

— Приключи ли за тази вечер? — попита тихо Лора. Най-близкият зрител бе на три места разстояние, а из целия театър се носеше приглушен шум от разговорите, при който подслушването би било трудно, но тя все пак знаеше, че трябва да внимава какво говори.

— Така мисля.

— Някой от приятелите ти опита ли да дойде?

— Неколцина — отговори й Мичъл. — Трябваше да ги разочаровам.

— Ще го преживеят — увери го Лора. Тя неведнъж се беше прибирала в московския им дом, намирайки го потрошен от руските секретни служби като отмъщение за някое унижение, нанесено им от съпруга й. Китайците изглеждаха по-цивилизовани, за което тя беше благодарна. Това й спестяваше сметките за почистване.

— Надявам се — отговори Мичъл. — Като имам предвид как се отнасят с мен през последните няколко дни, не ми се ще да си помисля как ще се държат, когато се ядосат.

— Може би щяха да се поуспокоят, ако се разхождаше с някое от онези красиви момичета от офиса ти — подхвърли Лора. Той не беше съвсем сигурен дали тя се шегува.

— Знаеш, че не ми харесва да го правя. По-добре да избягвам изкушенията — отговори сериозно той. Процентът на разводите сред агентите, които прекарваха кариерите си в чужбина, беше ужасяващ. Мичъл бе решен да не вдига този процент.

— Работата ти е перфектна за човек, който иска да има извънбрачна връзка. Работиш до късно. И продължително — отбеляза тя. — А съпругата без право на достъп до класифицирана информация не може да те пита какво си правил.

— Не бих ти причинил това — отстъпи Мичъл. После й стисна ръката отново. — Знаеш го, нали?

— Все още съм тук — отговори тя.

— Понякога се чудя защо — замисли се той. Стори му се, че съпругата му не е напълно убедена.

— От чисто състрадание — поясни Лора. — Никоя друга жена не би могла да живее с теб.

— Оценявам го…

— Но състраданието ми не е към теб. То е към другите от моя пол — обясни тя. — Не казвам, че друга жена не би тръгнала с теб. Спасявам я от теб.

Мичъл се разсмя, пусна ръката й и я прегърна.

— Трябваше да работиш за нас.

— Аз вече го правя, скъпи — каза Лора. После го целуна по бузата. — Само че не ми плащат.

6

ПЕТЪК

Ден шести

Офисът на директора на ЦРУ

— Ти ли звъня? — Джонатан стоеше на прага.

Сутрешното слънце проникваше през щорите. Кук седеше на кожения диван срещу вратата и Джон веднага разбра, че тя не си е доспала през нощта. Видя, че присвива очи с усилие, за да го фокусира, а знаеше, че става доста груба, когато е изморена. Подозираше, че се поддържа с кафе или с нещо по-силно, но не му беше работа да казва каквото и да е.

Директорката на ЦРУ погледна анализатора и разбра, че в умората си е забравила да предупреди секретарките си за идването на Джон. Как се бе промъкнал покрай тях, бе нещо, което трябваше да изкопчи от него, но по-късно, когато имаше търпение за това. Осъзна също, че той не почука.

Игнорира този факт и му махна с ръка.

— Как е Кира? — попита тя.

— Мисля, че изкара два трудни дни. Ще свикне.

Кук кимна.

— Тя оцеля в Каракас, ще оцелее и с теб.

— Да се надяваме — отвърна иронично той. — Макар че аз съм най-малкият й проблем. И за теб, предполагам.

Подценяваш се, помисли си Кук, но не беше моментът за подобен спор. Тя вдигна доклада от Червената клетка, който Джонатан й предаде преди няколко дни.

— Четох това. В пролива: Как НОА може да нахлуе в Тайван — тя прочете заглавната страница. — Това е ужасно. Как си могъл да го озаглавиш така?

— Предполагам, че не го четеш заради литературните му достойнства — отговори Джонатан, избягвайки въпроса.

— Не — отстъпи Кук. После осъзна, че Джон все още е прав. — Седни, моля те. — Той се подчини. Облекчена, Кук вдигна доклада от Червената клетка над ниската масичка пред дивана и го пусна върху нея. — Мислиш ли, че китайците ще го направят?

Джонатан вдигна рамене.

— Сигурен съм, че от APLAA ще ти кажат, че не е разумно да се залага на инвазията.

— Чувала съм тяхната позиция. Те извъртат всичко толкова много, че не мога да разбера какво мислят наистина. Ето защо питам теб.

— Може би не инвазия — продължи Джонатан. — Но ако НОА са взривили електроцентралата „Ташан“, тогава да, мисля, че ще се раздвижат.

* * *

Кинмен, Тайван

2.5 километра от китайския бряг

Нахлуването на Народната освободителна армия в Джинмен Дао, известен на Запада като архипелага Кинмен, започна в 02:00 часа местно време с приглушен тропот на ботуши по мокрия пясък.

НОА стоварваше десант от командоси на брега край Кунингтоу за втори път, както направиха бащите им някога на 25 октомври 1949 година. Битката се водеше над петдесет и шест часа по северния бряг на Кинмен. НОА стовариха няколко батальона по плажовете и бяха ударени от незабавните контраатаки на „Кинменските мечки“, въоръжени с американски танкове М5А1[67], срещу които комунистите не можеха да противодействат. Петнайсет хиляди души загинаха за по-малко от три дни. Победата превърна самия Кинмен в свещена земя в съзнанието на тайванците.

Тайванските въоръжени сили, разположени на Кинмен, имаха достатъчно огнева мощ да атакуват китайските пристанища на материка Ксиамен и Фуджоу — артилерийският обсег е мярка, която действа и в двете посоки, — така че НОА не можеше да ги игнорира. Когато инвазията в Тайван най-накрая започна, се смяташе, че отбраната на Кинмен ще бъде преодоляна бързо от многочислената армия на китайците. Те се сражаваха, за да превърнат Юшмен в една кървава победа за НОА и може би да спечелят достатъчен плацдарм, за да накарат Пекин да се замисли за по-мащабни действия.

Защитата щеше да започне по плажовете, после щеше да се отдръпне в градовете, смущаващ брой от които бяха с каменни сгради, способни да издържат на тежък огън. После тайванските войски щяха да се оттеглят в комплексите от тунели и бункери в планините Тай-Ву и Лонпун, Янгчай, Тингпао и Лан Лейк. НОА трябваше да пролива кръв в продължение на седмици, атакувайки тесните тунели, запълвайки ги със своите трупове.

Когато инвазията на самия Тайван бъдеше отблъсната — американците със сигурност щяха да дойдат, пристигнеха подкрепления или се подпишеше мирен договор, НОА щеше да се оттегли. А оцелелите защитници от обсадата на Кинмен щяха да излязат от подземията и да поемат отново постовете си. Това бе стратегия, която разчиташе на много предположения. И не на последно място, че тайванските политически лидери щяха да бъдат толкова силни, колкото войниците, разположени на Кинмен. Тази нощ няколко от тези предположения се оказаха погрешни.

* * *

В същото време, когато техните братя изтегляха десантните си лодки в Кунингтоу, втора рота от специалните части на НОА премина със своите десантни лодки на въздушни възглавници през прибоя на залива Лияоло, стъпи на сушата край град Шангий и разтовари оборудването си на лунна светлина. Тяхната мисия бе да отрежат трите главни пътя, преминаващи през тесния център на острова, разделяйки го на две половини, които да не могат да се подкрепят помежду си. Трета рота направи десант на северозападния бряг край наблюдателната станция Машан. Всички те носеха леки експлозиви и лични оръжия, нищо по-голямо от 7.62-милиметрови автомати. Силите от петата колона, които китайците бяха разположили на Кинмен преди години, имаха нужните средства да поразят живата сила на противника, а пехотата от НОА щеше да стъпи на този бряг до обяд с много по-тежки оръжия. Войниците метнаха автоматите си на рамо, взеха леките си мешки и се разпръснаха по острова, отправяйки се към местоназначенията си.

* * *

Оперативен център на ЦРУ

— Сър? — Анализаторката от APLAA не откъсваше очи от монитора си. Дрешер разчете изражението на жената, сдържа първата хаплива забележка, която му мина през ума, и отиде до бюрото й.

— Какво? — попита той.

Информацията на живо върху монитора на APLAA беше термична, тонове в червено, жълто и сиво върху черен фон, и на Дрешер му бяха необходими няколко секунди да осъзнае, че наблюдава един нощен плаж. Никога не беше работил като анализатор на образи, но дотолкова можеше да разбере.

— Това е Кинмен… Източният бряг — осведоми го APLAA, а после посочи към два обекта, заседнали в пясъка точно до водата. — Не съм анализатор на изображения, но съм напълно сигурна, че това са десантни съдове на въздушна възглавница, тип Джингша 2-ри клас. Познава се по двойните перки на кърмата. Двигателите са още топли.

— Тайвански ли са? — попита Дрешер.

— Не мисля. Единствените, които притежават Джингша в района, са НОА. Вероятно Първа армейска група, Първа десантна механизирана дивизия, разположена в Ханджоу. Увеличих образа и огледах останалата част от бреговата линия. Открих това. — Тя размърда мишката по бюрото и изкара няколко неподвижни образа. Дрешер погледна времето на снимките — образите бяха на по-малко от половин час. Беше ясно, че съдовете са акостирали на брега със страховита скорост и са спирали достатъчно рязко, че всеки вътре е трябвало да е закопчан с колан, за да не бъде изхвърлен напред. Последната снимка показваше десантните съдове с отворени врати на носа и ярки човешки силуети, тичащи към дърветата. Дрешер не видя оръжия, но от положението на ръцете им беше сигурен, че те носят карабини или автомати. Дрешер не можеше да разбере какъв калибър са, но точно тази информация не му беше нужна, за да вземе следващото си решение.

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

Кук остави слушалката.

— Бяха от Оперативния център — съобщи тя на Джон.

— Изглежда, китайците се придвижват на Кинмен. Трябва да тръгвам. — Тя стана, поколеба се, после се обърна назад.

— Искаш ли да дойдеш?

— Не бих пропуснал това — заяви той и стана.

* * *

Кинмен, Тайван

Първите граждански цели включваха инфраструктурни обекти. Електрическите, телефонните и интернет кабелите се прерязваха, а радиопредавателите се взривяваха с динамит. Тъй като електроцентралата „Ташан“ вече беше обезвредена, всяка сграда на острова без собствен генератор беше тъмна до 04:00 часа, макар че по-голямата част от спящото население не разбра това. Неколцината цивилни, които бяха будни и видяха, че островът е тъмен, нямаха възможност да кажат на никого, който би могъл да реагира.

Първите военни цели бяха хора. Тайванските войници в гарнизона на Кинмен поддържаха висока бойна готовност от години, но дори и те се нуждаеха от сън. Часовите бяха убити с пушки със заглушители от далечно разстояние, а малко след това командирът на защитния гарнизон в Кинмен и съпругата му бяха застреляни в леглото. Последваха ги други тайвански висши офицери.

Трите дивизии от защитния гарнизон в Кинмен на по-големия остров бяха обезвредени за десет минути. След убийствата имаше единайсет мъртви, включително трима цивилни.

* * *

Оперативен център на ЦРУ

— Да предположим, че това са специалните части на НОА — каза Кук. — Какво са включили в списъка с целите си? — Оперативният център бе замлъкнал, когато се намеси директорката на ЦРУ.

— Мисля, че обичайното — отговори Дрешер. — Електрически кабели, комуникации, може би малки мостове. Убийствата на ключовия персонал от тайванските сили за сигурност са в реда на нещата.

— Ами населението на Кинмен? — попита Джонатан.

— Около осемдесет хиляди — отговори анализаторката от APLAA. Тя започна да пише тихо на клавиатурата си, уверявайки се, че не е подвела Кук.

— Тогава специалните части не могат да превземат този остров — отбеляза Джонатан. — Ако искат да окупират Кинмен, ще трябва да вкарат редовни войски, а това означава, че се нуждаят от плацдарм или от летище, може би и от двете, ако имат такава амбиция.

— Някой от вас наблюдава ли летището? — обърна се Кук към Дрешер.

Дрешер огледа залата. Половин дузина хора започнаха да чукат по клавиатурите си, а помещението забръмча от приглушените им разговори.

— Да — потвърди той.

* * *

Кинмен, Тайван

Летище Шангий беше следващата цел. Огромното огнено кълбо, представляващо някога командния център на ПВО, изригна на сто и петдесет метра към звездите и се видя чак от материка. Последва го главната ПВО система, защитаваща летището. Ракетните батареи с Хоук и Пейтриът-2[68], закупени от Съединените щати за значителни суми, никога не бяха използвани.

Войниците от специалните части се присъединиха към своите подкрепления от петата колона, понесли тежки картечници, и овладяха пистата. Покриха всичко с огневи точки и убиваха всеки, войник или цивилен, който влизаше там. Преминаха през сградите и терминалите, елиминирайки охраната, и превземаха всеки изтребител на земя, както и оръжейните складове…

Ала точно тук НОА даде първите си жертви. Един тайвански сержант настъпи срещу врага, прикри се зад бетонна стена на малък строеж, стреля с пистолета си и уби двама командоси от НОА, тичащи към главния терминал. Бетонната бариера му даваше отлична защита срещу автоматичния огън и той успя да задържи врага почти пет минути, докато най-накрая го обходиха по фланга. Когато командосите разбиха предната врата, те срещнаха първата организирана съпротива за сутринта — тайвански войници, най-после въоръжени с нещо по-мощно от пистолети. Те удържаха сградите почти час.

След като ПВО на Кинмен беше неутрализирана, първият транспортен самолет ИЛ-76[69] на НОА, пълен с подкрепления, излетя от пистата в Ксиамен. Общото време за полета бе по-малко от десет минути. Самолетът се приземи, пилотите спуснаха задната рампа и почти двеста войници от НОА изскочиха отзад. Самолетът остана по-малко от минута, преди да затвори рампата и да рулира, за да освободи място за следващия, а после да полети обратно към материка. Всеки ИЛ-76 щеше да направи десет курса до здрач. До падането на нощта те заедно щяха да прекарат четири пехотни дивизии заедно със снаряжението им.

Последва кеят Лайоло и неговите двеста войници. НОА приложи същата тактика като на летището. Бяха постигнати същите резултати, макар че жертвите от двете страни бяха малко по-големи. Лайоло нямаше писта за приземяване, така че флотът на НОА използва десантни съдове и хеликоптери, за да свали подкрепленията на брега. Малцина тайвански войници успяха да стигнат до плажа със своите тежки картечници, гранатомети и дори с две минохвъргачки.

Първият десантен съд, който акостира до плажа, получи директно попадение от щастлив изстрел на минохвъргачка, който затисна рампата му и хвана в капан товара му. Последваха дузини десантни лодки, а тайванските войници задържаха отбранителните си позиции почти час, докато не видяха десантния кораб Ютинг-П[70], първия от седем, да приближава към брега. Всеки от тях носеше по двеста и петдесет бойци и по десет десантни танка, отбелязвайки пристигането на бронираната кавалерия от НОА. Тайванците отвърнаха на удара с противотанкови ракети Джавелин[71] и превърнаха първите три танка в горящи клади, захранвани от дизела и телата на танковите екипажи, но нямаха шанс да спечелят без въздушна подкрепа — къде беше въздушната подкрепа?!

Единствените бойни самолети в небето бяха изтребителите СУ-30, ескортиращи чудовищните ИЛ-76. Защитниците на острова извикаха радостно, когато парна диря се спусна към един от китайските транспортни самолети и го раздра в небето за миг. ИЛ-76 падна, целият му корпус пльосна в прибоя, преди да заседне във водата, която бе плитка, за да погълне и удави екипажа и войниците, заклещени вътре. Хеликоптерите на НОА започнаха да пикират под транспортните самолети, обстрелвайки земята отдолу, за да убият или прогонят всичко живо под зеленината.

* * *

Оперативен център на ЦРУ

Обикновено Оперативният център беше спокойно място, или поне така Дрешер бе казал на Кук. Той не поддържаше репутацията си и тя започна да се чуди дали Дрешер не го е подценил пред нея. Директорът на ЦРУ предполагаше, че в залата трябва да има някакво подобие на ред или контрол, но ако беше така, поне тя не го видя. Ала все пак главният наблюдаващ офицер, изглежда, разбираше перфектно как информацията тече в цялата зала. Човекът беше в стихията си, подкарал цялото стадо пред себе си, а и се забавляваше твърде много при тези обстоятелства.

Останалият персонал не се забавляваше чак толкова… Анализаторката от APLAA — високо, много слабо момиче с прическа на фея и сърдито лице — се бореше с учестеното си дишане, докато четеше радарния доклад, но Кук не разбра дали е от страх, или от чиста радост, че дългоочакваната война с Тайван е започнала. Тя стисна с насърчение рамото на момичето и кимна с одобрение, което успокои анализаторката и, изглежда, й даде възможност да си поеме дъх. Кук огледа другите анализатори, всички на телефоните. Те разпределяха малкото детайли, до които можеха да се докопат, знаейки, че всичките със сигурност са грешни. Първите доклади за всяка криза винаги бяха грешни.

— Усмихваш се… — отбеляза тихо Кук, поглеждайки към Дрешер.

— Обичам работата си. — Той блъсна всички листове върху бюрото си настрани, събра ги накуп и ги прибра в шкафа отзад. Щеше да се нуждае от чисто място за работа.

Директорът на националното разузнаване и президентът щяха да се обаждат на Кук, изисквайки отговори, а тя не можеше да ги помоли за търпение. Политиците смятаха всяка информация, дори да знаеха, че е погрешна, за по-добра от нищо. Те трябваше да отговарят пред пресата и нито можеха, нито щяха да си позволят да изглеждат неосведомени. Медиите трябваше да запълнят ефира си с нещо и ако телевизионните мрежи не разполагаха с ясни факти, те щяха да поканят платени експерти, които да теоретизират и да повтарят едни и същи предположения, докато най-накрая получеха реалните факти. Тайпе не страдаше от недостиг на умни глави и лобисти на заплата, желаещи да ораторстват, а лидерите от Конгреса щяха да крещят за кръв или за сдържаност, в зависимост от своята политика. Но дори на медиите щеше да им писне от реторика и щяха да се разкрещят към прессекретаря на Белия дом за нещо истинско. После Белият дом щеше да се разкрещи на Кук да даде нещо на президента, каквото и да е, което той да повтори пред журналистите. Тя щеше да им обясни, че не могат да разчитат за надеждността на информацията, но президентът щеше да я изиска въпреки това, а прессекретарят щеше да започне да захранва репортерите с невярна информация, опитвайки се да печели време. После прессекретарят щеше да заговори неофициално и да хвърли вината за грешките на ЦРУ на някой друг разузнавателен орган. Но да застанат пред медиите и да признаят, че не знаят нищо, беше неприемливо, така те щяха да изглеждат некомпетентни.

— Хванах го! — извика един от анализаторите. Предната стена с монитори почерня, а после оживя със захранване от сателитното видео.

— Какво гледаме? — попита Дрешер.

— Летище Шангий — поясни анализаторът.

Кук се намръщи, взирайки се към стената, слисана и онемяла, а после погледна отново към Джонатан. Лицето му не показваше никакви емоции.

Командният център на ПВО в Кинмен беше жива клада, а горещите очертания на мъртви и ранени хора осейваха площадката. По-близките до горящата сграда почти не се различаваха, тъй като горещият въздух, надигащ се от огъня, претопляше бетона и асфалта, върху които лежаха телата. Близките трупове бяха изпечени като пържоли в тиган. Други хора тичаха край проснатите тела по-надалеч от огъня…

Кук не можеше да се ориентира кои войници са тайвански и кои — китайски, и реши, че би било глупаво да си мисли, че трябва да разбере.

* * *

Кинмен, Тайван

Оцелелите защитници на Кинмен отстъпиха в бункерите, вземайки със себе си цивилните, успели да стигнат до гарнизоните, преди вратите да бъдат затворени и запечатани.

Останалите висши офицери в планината Тай-Ву запечатаха тежките външни врати на комплекса и прекараха остатъка от деня, слушайки намаляващите и разпокъсани доклади от своите братя отвън. Те молеха за подкрепления и крещяха за въздушна подкрепа, докато военноморските съдове на НОА превземаха последните блокадни позиции и започваха да заглушават сигнала.

Преди да изгубят контакт, тайванското върховно командване информира спокойно командването в Кинмен, Че по-късно войниците му ще бъдат спасени. Това беше лъжа, макар че висшите тайвански офицери все още не знаеха това. Нямаше да има подкрепления нито по земя, нито по въздух. Корумпираният президент в Тайпе, който толкова пламенно подклаждаше враждебността на Пекин заради личните си интереси, беше ужасен, че ще трябва да запази въоръжените си сили, в случай че внезапната китайска атака срещу Кинмен е само първата от много други.

* * *

Тайванският пролив

120° 00’ изток, 25° 00' север, 500 мили югоизточно от Окинава

Лейтенант Самюел Росели провери курса и азимута си за трети път от пет минути насам и сканира въздушното пространство отпред. Беше ясна сутрин, 06:20 часа, видимостта бе сто мили във всички посоки. Липсата на облаци поне щеше да позволи на Росели да види патрулиращите МИГ-ове[72], но самолетът му нямаше къде да се скрие в небето, а ЕР-3Е AiresII[73] не можеха да надбягат никой китайски изтребител. Самолетът беше стара барака, четиримоторен турбовитлов, построен за разузнаване, не за бой. Той нямаше защитни оръжия, не можеше да лети по-високо от 8000 метра или пък да се доближи до хиляда километра в час, дори при рязко спускане. Във всяко едно отношение ЕР-3 нямаше как да се бие и да ускорява. Ако МИГ-овете наистина започнеха враждебни действия, единственото, което той можеше да направи, бе да се спусне рязко надолу, да поддържа възможно най-малка височина над морето и да се моли вълните да объркат радара на атакуващите.

Росели не се сърдеше на китайците заради това, че те се вбесяваха, наблюдавайки как американските шпионски самолети прелитат редовно над тяхното крайбрежие. Очакваше от политиците във Вашингтон също да пропищят, ако шпионски самолети на НОА прелитаха покрай военноморската база Сан Диего или около някое друго от петнайсетте флотски съоръжения, пръснати по Западния бряг. Един ден, замисли се Росели, сигурно ще го правят. САЩ няма да бъде завинаги единствената суперсила на света.

— Тук са полудели. Такъв наземен радиотрафик по целия бряг не сме виждали досега. Сякаш всяка бронирана част от НОА на хиляди километри е в движение. Пропускам ли нещо? — Лейтенант Лора Форд пропълзя обратно на задната седалка на самолета, което освежи значително настроението на Росели. Беше летял с далеч по-некомпетентни и не толкова красиви втори пилоти. Китайските ВВС прелетяха покрай тях няколко пъти, а тя се държа прекрасно. На Росели му беше трудно да си представи по-бърз начин да спечелиш доверието на друг пилот.

Радарните системи за предупреждение (РСП) показват, че китайските ВВС правят във въздуха същото, което бронираните части на НОА правят долу. Бойни патрули навсякъде — докладва Росели. Един Боинг Е-ЗС Сентри[74] летеше на триста километра на североизток, на малко по-високо от 8000 метра. Въздушната наблюдателна платформа на РСП беше много по-мощна от радара на ЕР-3 и можеше да види всеки китайски самолет във въздуха на няколко хиляди квадратни километра във всички посоки. ЕР-3 на Росели поддържаше връзка с информацията на РСП и картинката хич не му хареса. — Никога не съм ги виждал да вдигат толкова много птици във въздуха.

— Не идва никой да ни нагледа — обади се Форд.

Дай им малко време.

„Време“ означаваше две минути и четирийсет секунди.

— Пристигащ — извика Росели. — Три контакта, местоположение нула-едно-пет, обхват едно-две-четири километра, скорост пет-две-пет възела. Засичане след четири минути.

— Осветяват ни — обади се Форд със спокоен глас въпреки информацията от приемника за заплаха на ЕР-3.

Все още сме в международното въздушно пространство, помисли си Росели. Само се опитват да ни сплашат. Те летяха съвсем законно и китайските ВВС знаеха това.

Росели чу страхотния рев на изтребителите през стъклото на кабината си, пронизителния извисяващ се и снижаващ се шум от турбуленцията при Доплеровия ефект[75], по-силен, отколкото си спомняше да е чувал при всеки друг полет. Те преминаха покрай ЕР-3 на по-малко от секунда един след друг, прелитайки само на петнайсетина метра от двигателя. ЕР-3 беше тежък за размерите си, около 63 тона при излитане, но реактивната диря все пак отблъскваше флотския самолет от турбулентните въздушни течения, напрягайки до крайност двамата пилоти. Флотските механици отзад стискаха столовете и пултовете си. Двама паднаха, един се удари в преградата, което му струваше пукнато ребро, а другият се просна на пода и се зачуди дали не е по-безопасно да си остане там.

— Идват — обади се Форд. — Имелманово завъртане[76].

Китайските изтребители приближиха, двата флангови се разделиха в противоположни посоки, за да се съберат отново отзад. Водачът се издигна право нагоре в кръгово завъртане надолу с носа и на триста метра над ЕР-3. Тогава пилотът завъртя СУ-27 по корем, снижи носа, за да намали височината, и увеличи скоростта, за да навакса десетте километра, които бе изгубил за десетте секунди на маневрата. Спътниците му заеха позиции от двете страни на ЕР-3, полагайки усилия да поддържат същата скорост. Изтребителите не бяха конструирани за оптимална стабилност при такива ниски скорости в разредения въздух и китайските пилоти трябваше да управляват умело самолетите си, за да успеят да задържат позициите си. Водачът забави самолета си и почти спря на по-малко от сто и петдесет метра от американския самолет.

— Водещият призрак е на наше шест часа — обяви Росели. Не трябваше да казва на Форд за другите два на позиции на три и на девет часа. Тя гледаше през прозореца.

— Не се научиха, а? — отговори Форд. — Нали знаеш, че вече не сме 2001 година? Докосване на крилата и трябва да си кажем молитвата. А те си нямат молитва.

— Може би катапултите им са станали по-добри — предположи Росели. — Или искат да прекараме няколко седмици на остров Хайнан.

Росели наблюдаваше как изтребителят на девет часа задържа позицията си до лявото крило. Беше твърде близо, за да се чувства комфортно. Това е смисълът, помисли си той. Игра на котка и мишка, а ние сме един тлъст стар плъх.

Форд наблюдаваше партньора си, но не каза нищо. Лицето й си остана невъзмутимо. Нямаше смисъл да се плаши, докато не се появеше нещо, от което да се стресне…

* * *

Водещият пилот й даде причина за това минута по-късно. Американските летци не бяха променили курса или височината, нито пък му дадоха някакъв знак, че са забелязали присъствието му. Самонадеяността на американците го ядоса. Тези разузнавателни полети представляваха открита арогантност, явен шпионаж пред очите на цялата му страна. Игнорирането на пилотите, изпратени срещу тях, показваше незачитане, прерастващо в неуважение. На водача от китайските ВВС му се искаше да има по-свободни заповеди от онези, които получи, но те все пак бяха достатъчни. Той настрои радара си на контрол на огъня.

Приемникът за заплаха на ЕР-3 почти изкрещя на пилотите.

— Призрак на шест часа току-що ни освети! — изкрещя Форд. — Прихвана ни!

Росели натисна здраво лоста напред и ЕР-3 се спусна в дълбоко гмуркане, достатъчно стръмно, за да вдигне пилотите от седалките им, докато коланите не ги върнат назад. Зави рязко наляво, завъртайки ЕР-3 като свредел в спускането си. Форд активира електронните контрамерки, а китайските пилоти внезапно се изправиха пред радарни смущения и въздухът се изпълни с метални частици. Гмуркането заключи ракетния механизъм на водача, но той и не възнамеряваше да го използва. Заповяда на партньорите си да поддържат височината, а той остана зад самолета, докато машината падаше шест километра във въздуха, изравнявайки едва на триста метра над вълните. Следва американския флотски самолет, докато той пое по курс нула-едно-пет, а четирите му мотора го тласкаха възможно най-бързо. Убеден, че те се прибират у дома, водачът дръпна лоста си назад, за да направи същото.

Росели наблюдаваше как СУ-27 изчезва на монитора. Сведе поглед към ръцете си и не видя треперенето, което съзнанието му подсказваше, че трябва да има, но все пак остави компютъра да поеме задължението за завръщането им до Кадена[77].

— Той изостава — каза той облекчен. Дали гласът ми трепери?

Форд си отдъхна, пусна лоста си и погледна назад към кабината. Там се чуваха молитви и псувни, някои по-силни от другите. Тя вдигна палец над рамото си, да посочи към радиотехниците, които полагаха огромни усилия да се успокоят.

— Надявам се да са засекли нещо, което да си струва.

* * *

ЦРУ Червена клетка

— За малко не свалиха ЕР-3? — Кира остави телеграмата зад кафявия плик със сателитни изображения и започна да подрежда данните, разделяйки вниманието си между снимките и гласа на Джонатан. Първият образ беше въздушна снимка на танкове от НОА, движещи се във формация по някаква китайска магистрала. Тя се беше качвала на танкове „М-1 Абрамс“[78], бежови шейсеттонни метални чудовища, чийто десетметров корпус бе покрит с броня, подсилена с обеднен уран, и за въображението й не беше трудно да запълни празнините за формацията от дузини чудовища, пълзящи по асфалта.

— И са прегазили Кинмен, докато ти си спала в леглото — потвърди Джонатан. — Трудолюбиви педалчета.

— Съжалявам, че го пропуснах — отвърна сериозно Кира.

— Със сигурност ли са летели извън китайското въздушно пространство? — попита тя.

— Зависи от дефиницията ти за китайско въздушно пространство — поясни Джонатан. — Китайците си мислят, че притежават Пролива, така че по техните стандарти — не. РСП във ВВС базата Кадена на Окинава са проследили целия летателен път, а ЕР-3 не носи оръжия. НОА знаят това. Преди няколко години разглобиха един.

Не би ли помислил, че на китайците няма да им се ще Да се впускат във въздушни битки след онази — замисли се Кира. — Чудя се дали не са научили нещо от последния път, когато прелетяха край ЕР-3.

— Научиха, че на ниската цена от един техен мъртъв пилот и един свален МИГ могат да се докопат до американски флотски самолет, пълен със секретно оборудване — тежко въздъхна Джонатан.

— А Флотското разузнаване какво научи от полета?

— Това е друг доклад — отвърна Джонатан, вдигайки нов документ. — От Радарното разузнаване потвърдиха, че Обединеният оперативен щаб на НОА във Фуджиян е поел командването на разгръщането. Бойният ред съвпада с онова, което от APLAA казват, че трябва да приемем като нахлуваща армия, с изключение на факта, че ракетните батареи не са в бойна готовност. Те твърдят, че китайците биха искали да отслабят тайванската отбрана с далечни бомбардировки, преди да вкарат войските. Но Разузнавателната агенция на МО и Пентагонът заявяват, че броят на войските все още е твърде малък за нещо подобно. Освен това Тян не е предприел никакви стъпки да постави китайската икономика на военна нога, а „Народен ежедневник“ пусна уводна статия тази сутрин, в която пише, че това е учение.

— На което не можем да вярваме — намеси се Кира.

— Разбира се… — усмихна се Джонатан. Ето сега вече мислиш като анализатор.

— Значи прилича на нахлуваща армия, но не я наричат така, защото броят им не е достатъчно голям и никой не иска да сгреши и да обиди китайците — заключи Кира.

— Правилно — отговори Джонатан. Той я наблюдаваше как изучава въздушните снимки. Като се има предвид колко зачервени бяха очите й тази сутрин, той бе леко изненадан, че тя все пак виждаше нещо.

— Мислиш ли, че Тян придвижва танковете, защото НОА има излишен дизел за изгаряне? — Викодинът се справяше с главоболието й, но не и с търпението й.

— Едва ли — отговори безчувствено Джонатан. — Но вероятно си права за погрешните разсъждения. След като окупираха Кинмен, това може да е подготовка на атакуваща сила към Пенгу. Ако искат да превземат Тайван на етапи, това е следващата им логическа стъпка.

— Можеше просто да кажеш „Съгласен съм“ — тросна се Кира, доволна и раздразнена едновременно.

— Това няма да е чак толкова забавно — отговори той. — Във всеки случай ние трябва да се фокусираме върху Боздугана на убиеца. APLAA се опитаха да ни изпреварят, предлагайки колективния си мозък по въпроса. — Той наклони монитора към нея.

— Това беше бързо — възкликна тя.

— Китайските анализатори отдавна го чакат — обясни Джонатан. — Носи се вицът, че пазят в чекмеджетата си купища предварително написани президентски брифинги за инвазия в Тайван, макар да подозирам, че ще трябва да се позамислят малко за този.

За президента

Заплахата на Тян вероятно се отнася за подводните сили на НОА

Твърдението на китайския президент Тян Кай, че флотът на НОА (ФНОА) може да застраши военноморски съдове на САЩ, най-вероятно разчита на четири руски подводници клас Кило, закупени през 1995 г. Въпреки напредъка в корабостроенето на НОА Кило си остават най-модерните атакуващи подводници в китайския флот.

ФНОА включва и седемнайсет подводници клас Минг, трийсет и две клас Ромео и пет клас Хан. Всичките три класа са по-стари от Кило и имат недостатъци, като остарял дизайн и технологии, което ги прави неравностойни на по-новите американски подводници.

ФНОА има също четири руски миноносеца клас Современный в надводния си флот, но би било трудно да ги приближат на разстояние един изстрел до американски самолетоносач. Въпреки че се сдобиха със Современный, надводният флот на ФНОА си остава по-скоро брегова отбранителна сила, отколкото сила с голям обхват на действие.

Надводният флот на ФНОА носи в инвентара си няколко класа антикорабни ракети, включително обратна разработка на френските Екзосе[79]. Обаче ФНОА срещат трудности да обучат персонала си в ефикасни стрелкови тактики срещу цели зад хоризонта.

Този материал бе подготвен от ЦРУ

* * *

Началната страница представляваше колаж от снимки на руски кораби и ракети. Малка карта на китайското крайбрежие покриваше долния десен ъгъл и показваше икони, маркиращи разположението на военноморските бази на НОА.

— Значи според теб грешат? — попита Кира. Това, изглежда, винаги бе отговорът му по подразбиране.

— Руските кораби и подводници в ръцете на ФНОА представляват заплаха — призна Джонатан. — Но ние знаем, че китайците не ограничават малкия си изследователски проект за убиец на самолетоносачи до купуването на руско оборудване.

Той заобиколи няколко шкафа на път към бялата дъска, а после взе червен маркер и гъба. Спря намясто, втренчен в драсканиците от мисловните си експерименти от предишния ден върху гладката повърхност. Накрая се намръщи и започна да трие.

— Отказваш се да откриеш склонност към потвърждаване? — попита Кира.

— Едва ли — отвърна той. — Но тук се намесва един по-интересен проблем. — Той изтри дъската, после извади голям, подвързан том от близкото бюро и го пусна пред Кира с шумно тупване. — Преглеждах последната Национална разузнавателна оценка на Агенцията за НОА… Всичко, което разузнавателната общност си мисли, че знае за китайските военни възможности, в един доклад. Той е на две години и това е кратката версия. Дългата версия съдържа още сто страници с наистина добра разузнавателна информация и подкрепя тезата на APLAA. Китай не притежава бойна мощ за насилствено обединение. Никакви изключения за Боздугана на убиеца. Другата информация подкрепя това. Има вариации по темата, но всичко казва едно и също.

— APLAA ли са го написали?

— Да.

— Е, това обяснява нещата — предположи тя.

— И да, и не… Те несъмнено са отчели известните възможности на НОА, а аз не се съмнявам, че са го направили. Ние трябва да определим дали има празноти в разузнаването, сочещи към неизвестни възможности.

— Откъде да започнем? — попита раздразнено Кира. — Имаме доклади за НОА, които стигат назад чак до Мао.

— Мисля, че 1991 година е добре, ако не успеем да намерим нещо по-ново и убедително — каза Джон след моментен размисъл. — Войната в Залива подтикна НОА да модернизира арсенала си.

— Това беше преди повече от двайсет години — отбеляза Кира.

— Оръжейните платформи не се разработват по кратки програми.

— Ами ако не намерим нищо, което APLAA да не са взели предвид? — попита Кира.

— Тогава ще кажем на Кук, че APLAA са прави. А аз мразя APLAA да са прави за нещо — намръщи се Джонатан.

Кира извади документа два часа по-късно.

— Оригиналният ежедневен брифинг за президента за Боздугана на убиеца от 1997 година.

Джонатан взе документа и го огледа набързо, после започна да чете на глас.

— Реч на Дзян Дзъмин сондира повишаване на военните разходи. Призивът на президента на КНР Дзян Дзъмин за оръжия като Боздугана на убиеца може да разпали значително повишаване на разходите на НОА за изследователска работа и развитие. — Той пусна документа на масата. — Сигурен съм, че това е било вълнуващо навремето, но сега едва ли е новина за нас. Със сигурност нищо там не ни дава спецификата на технологията. Какво друго?

— След публикуването на този брифинг — деветнадесет попадения, които не изглеждат напълно безполезни — обясни Кира. Тя остави на бюрото една разпечатка и взе жълтия маркер. Маркира част от текста в списъка. — Тези петте са доклади на НАС, всички дискусии в НОА за това дали един разработван проект трябва да се квалифицира с етикета „Боздуган“. Някой във форт Мийд[80] вероятно е подслушвал телефона на полковник от НОА. Някои проекти са квалифицирани така, други не са, но никой от тях не казва какви са критериите.

— Можем да предположим „нещо, което е в състояние да повреди самолетоносач“ и да започнем оттам — заяви Джонатан.

— Това ме устройва — продължи Кира. — Тези извадки, които са заели повече от половината страница със справочни номера и заглавия, са преведени от китайски военни публикации. Започват през 1999 година. Всички те говорят за това как възможните промени във военната доктрина на НОА могат да включат оръжията Боздугана на убиеца, но не дават нищо специфично. Този последният говори за предложените промени във военната доктрина на ВВС на НОА и за стратегията за включване на нови оръжия, но не уточнява какви оръжия.

— От кой месец е?

Кира провери началото на доклада, където бяха смачкани датата и часът на издаване.

— От май 1999 година.

— Какво казва за източника на този? — попита Джонатан.

— Това е доклад от агент, човешки източник, който има достъп до информацията поради поста си, има установена история за докладване и е надежден. Това не ни казва нищо.

— По принцип — кимна Джонатан — НСС не дават информация на анализатори от ДР, които не могат да идентифицират източниците.

Кира поклати глава и хвърли маркера на бюрото.

— И как можеш да разбереш дали два доклада идват от един и същ източник?

— Обаждаш се на служителя по докладите и му предлагаш да го черпиш една бира. — Джонатан не откъсваше очи от документа. — Не е много забавно да си от другата страна, нали?

— Необходимо е — отговори тихо тя. Разбра мисълта му.

Джонатан огледа Кира за момент, преди да заговори.

Момичето бе минало в защита, но не враждебна. Интересно.

— Е, защо има само един доклад от човешки източник? — попита той. — Ако е имал възможност да докладва за проекта, защо не са го натоварили със задачата да продължи?

Не си играй с огъня. Тя се изложи като мишена и той не се възползва от шанса да нанесе един реторичен изстрел от упор. Може би в крайна сметка си имаше и добра страна. Или я изпитваше и беше видял каквото искаше. Тя нямаше да пита.

— Може би са го направили — отвърна с подозрение Кира. — Вероятно проектът не е стигнал доникъде. Понякога агентите предават информация, която не си струва да се записва.

Джонатан се замисли върху идеята, прехвърляйки я в съзнанието си.

— Не се променя една военна доктрина, за да се включат „нови“ оръжия, ако те са просто нещо повече от онова, което вече имате. — Той се наведе напред и се втренчи в документа. — Погледни хронологията. Дзян Дзъмин поръчва проекта през 1997 година, НАС хващат поток от доклади за един проект, който се изчерпва почти незабавно, и после нищо до 1999 година, когато НОА отново започват Да пишат за промяна във военните планове. Идеята просто не се е изпарила. — Той остави разпечатката на бюрото и я плъзна към младата жена. — А е факт, че различни проекти шашуджиан се разработват на различни места и от различни групи.

— Какво означава това? — попита Кира.

— Ти си била полеви агент. Помисли.

Загадка. Кира беше добра в разрешаването на загадките. Облегна се в стола си и се замисли. Много места, различни групи, един агент. Тя се усмихна.

— Съществува част от докладите за Боздугана на убиеца която не притежаваме.

— Съгласен съм. — Тя забеляза, че Бърк отвръща на усмивката й за пръв път. — И какво мислиш?

Тя превъртя фактите в ума си, подреди ги отново. Забавно, помисли си, как в съзнанието могат едновременно да заседнат случайни мисли, но то се старае да ги вкара в ред, така че човекът да може да ги изрече с думи, което е линеен процес.

— Има агент на такъв пост, че може да докладва за промяната във военните планове. Това означава, че агентът най-вероятно има достъп до основната технология, движеща промяната. Но ако технологията е част от черна програма, тогава ще трябва да отделим тази разузнавателна информация от останалата част от доклада, защото изтичането й може да идентифицира агента. И така НАС публикуват доклада — Кира размаха хартията във въздуха — без частта за технологията. Но този агент докладва за промяна, вдъхновена от технологията Боздугана на убиеца, което е само част от по-голяма програма, така че агентът най-вероятно има достъп до друга информация Боздуган. За колкото повече проекти Боздуган може да докладва той, толкова по-бързо китайците ще могат да стигнат до него, ако информацията изтече. И НАС ще натиснат спирачките, за да не се случи това. От което следва, че някъде тук има хубав, дебел раздел от докладите Боздуган.

Джонатан кимна.

— Това, че потокът от доклади е нов, не означава, че докладваната дейност е нова — обясни той. — И това, че потокът от доклади замира, не значи, че и дейността е замряла. Понякога тя просто изчезва в засекретения раздел.

Кира присви очи и го огледа. Той се съгласи с нея на няколко пъти през последните часове… А това вече беше подозрително. Познаваше го само от един ден, но умееше да разнищва хората. Всеки добър полеви агент можеше да го прави. А Бърк беше мислител…

После й просветна.

— Ти казваш това само за да ме поласкаеш, защото искаш да отида в този отдел — отбеляза Кира.

— Проницателна си — усмихна се Джонатан. — Много по-приятно, отколкото да ми се налага да обяснявам всичко.

Още един намек. Това й хареса.

* * *

ЦРУ Червена клетка

На Кира й отне цял час да намери телефонните номера. Националната секретна служба отказваше да публикува телефонен указател, позовавайки се на възможни рискове за сигурността, ако някоя чужда сила го открадне. След молитви към бога и достатъчно псувни, които да заличат молитвите й, и след непрестанни обаждания до централата на Агенцията Кира най-накрая се добра до един офицер, който не се направи на невеж по отношение на Китай. Думите на убиеца, боздуган и раздел в едно и също изречение проработиха като заклинание на магьосник. Офицерът я помоли да го извини и затвори. А половин час по-късно дойде обаждането от старши мениджър на НСС, на няколко стъпки по-високо в йерархията, който се съгласи да разговаря лично с такава готовност, че Кира заподозря нещо.

Първоначално поведението на Джордж Кейн граничеше със сервилност. Кира бе обучена да оценява характера бързо, Кейн я смути и тя с ужас откри, че оценката й е била безпогрешна. Кейн взе точно един въпрос от Джонатан, засягащ информацията за някакъв проект Боздугана на убиеца, и превключи от подмазване към обструкции. Бърбореше, без да млъкне, пресичайки всички опити да бъде прекъснат, без да предлага нищо полезно, взирайки се постоянно през прозореца към сградата на Новата централа. Кира беше сигурна, че през последния час той нито веднъж не я погледна в очите.

Тя се озърна из помещението на Червената клетка за стенен часовник, но не го откри. Колко време?, промърмори тя без глас към Джонатан. Той не помръдна глава и не каза нищо, а вместо това сви ръка в юмрук върху крака си а после протегна два пръста. Кейн не го видя. Човекът обитаваше своя собствен свят.

Два? Тя повтори знака му със своите пръсти. Два часа ли?

Джонатан кимна едва-едва.

Доста време, докато приключим… За пръв път Кира се засрами от това, че е била полеви агент.

Тя направи таен жест към малкия хладилник. Джонатан видя движението, усмихна се леко и отново кимна.

Кира отиде до хладилника, извади бутилка вода и се върна на мястото си. Предложи я на Кейн.

— Сигурно сте жаден.

За пръв път от часове насам Кейн млъкна за миг.

— Благодаря. — Той отвори бутилката и отпи голяма глътка, а после видя тактическата си грешка, но беше прекалено късно.

— Положихте много усилия да не отговорите на въпроса — заговори Джонатан веднага щом устата на Кейн се напълни с вода. — Престанете да ни губите времето. Ние не сме идиоти.

Кейн преглътна.

— Ако нямаме нищо, което да си струва да се докладва, ще трябва да изчакате, докато го публикуваме в завършен вид по разузнавателните канали.

— Докладите, които търсим, може би са поне на десет години. Те вече щяха да бъдат пуснати в завършен вид по разузнавателните канали, ако изобщо възнамерявахте да ги пуснете — отбеляза Кира.

— Това не е мой проблем — отвърна Кейн. — Ако някой доклад е задържан в раздела, аз няма да преосмислям решението той да не бъде пускан.

— Тази задача идва от директор Кук… — заяви Джонатан.

— Не ми пука, дори да идва от президента — прекъсна го Кейн, като вече не се правеше на сервилен. Отпи още една глътка от бутилката. — Ако има нещо, което мислим, че президентът трябва да знае, ние ще му го кажем. Нямаме нужда ДР да го правят вместо нас. Не че малките ви фантазии могат дори да се квалифицират като анализ… И със сигурност не се нуждаем от двама провалени оперативни работници, превърнати в анализатори, да го правят вместо нас. — Кейн се усмихна самодоволно на Джонатан, после се намръщи на Кира, стана, допи бутилката и, без да бърза, я пусна в най-близкото кошче за боклук. — Благодаря за водата — кимна той. После излезе от помещението.

— Трябваше да ми позволиш да го удуша — каза Кира.

— Защо си мислиш, че щях да те спра?

— Той трябва да се кандидатира за Сената — отбеляза Кира. — Няма да е първият полеви агент, станал политик.

— Двете професии изискват смущаващо еднакви умения — съгласи се Джонатан. — Добър ход беше това с водата.

— Трябваше да го направя час по-рано — замисли се Кира.

— А сега какво?

— Подозирах, че това предстои — призна той. — Малко сътрудничество би било нещо прекрасно, но не съм го очаквал. Все пак ще трябва да положим усилия на добра воля да изискаме достъп, преди да помолим Кук да започне да извива ръце.

— Надявам се наистина да има такъв раздел — каза Кира.

— Мразя да започвам битка само за да открия, че нямат нищо, за което да си е струвало да се бия.

— Имат. Независимо от това какво си мислиш, един мениджър от НСС няма да изгуби два часа от деня си да унижава анализаторите само за забавление — заяви Джонатан. — Ще се върна. — Той излезе от помещението и изчезна по стълбището в края на коридора.

Кира го проследи с очи, докато вратата на стълбището се затвори, и после въздъхна продължително. Беше очевидно къде отива той и тя се замисли колко близки в действителност бяха Джонатан и Кук.

Наистина близки, надяваше се тя. Бюрократичните игрички започнаха да й влизат под кожата.

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

Самообладанието на Берън си имаше граници и разказът на Кук за нахлуването на Кейн в Червената клетка го докара близо до тях. Той очакваше някои неща да се оправят под неговото ниво. Да чуе за тях от един от малцината пред които отговаряше, винаги засягаше най-болния му нерв. Но той очакваше, че това е било намерението на Бърк. Понякога наистина се налагаше да направи пътешествието до офиса на директора, за да накара полевите агенти и анализаторите да престанат да се държат като деца, пазещи играчките си.

— Питаха ли за раздела на Пайъниър? — заинтересува се Берън. Въпросът беше почти излишен. Нямаше други документи, които да си пасват толкова с онова, което Кук описа току-що.

— Да — потвърди тя. — Джордж Кейн ги е отрязал. Седял в помещението им два часа и ги третирал като пълни идиоти.

— Ще поговоря с него. Разбирам основанията му, но тактиката му е била погрешна, меко казано.

— Колко души имат достъп до докладите на Пайъниър? — попита Кук.

— Ако броиш нас двамата, пак са по-малко от дузина — отговори Берън.

— Напоследък давал ли ти е нещо за Боздугана на убиеца!

— Не. — Берън се намръщи и си пое дълбоко дъх. — Именно той е човекът, който пръв ни каза за това, още след кризата в Тайванския пролив през 1996 г. До 1998 г. беше ясно, че проектът не отива наникъде, и ние го насочихме към други цели. От време на време той все още ни изпраща по нещо за проекта, но това просто не е приоритет. Тревожим се повече за руското оборудване, което НОА купува.

Кук се облегна назад.

— Щом не е толкова важно, значи не е проблем да позволим на Червената клетка достъп до него.

Берън разпознаваше заповедта още щом я чуеше, но това не означаваше, че трябва да му хареса.

— Предпочитам да не го правя. — Той знаеше, че протестът му е неубедителен.

— Кларк, има двама души, пред които отговарям — заяви Кук, говорейки бавно и ясно, сякаш на дете. — И в един момент ще ми се обади президентът или по-вероятно директорът на Националната разузнавателна служба. Този човек ще започне да ми задава някои много остри въпроси за това какво става тук. А точно сега аз нямам задоволителни отговори, само добри теории. Ако Червената клетка успее да докаже тези теории, аз ще съм една много щастлива жена. Ала това ще им се удаде много трудно, ако твоята половинка от къщата отказва да свали подвижния мост и да ги пусне зад голямата каменна стена, която твоите агенти са издигнали между себе си и анализаторите.

— Кук спря, за да може той да осъзнае жестокото мъмрене.

— Ако Червената клетка включи в доклада си някои от данните на Пайъниър, аз ще го огранича само до президента — предложи тя. — Никой извън Овалния кабинет няма да чуе за него, още повече да го прочете.

Лицето на Берън показваше, че това не му се харесва. Да, мадам, той със сигурност щеше да се тревожи за това, но заповедта си беше заповед.

— За колко души говорим?

— Двама. Бърк, разбира се. Другата е твоето момиче, Страйкър — обясни Кук.

— Мога да го преживея. Само се увери, че няма да ми дадат причина да съжалявам, или следващия път ще оставя Кейн да се оправя с тях, както си знае — предупреди я Берън.

— Много добре — съгласи се Кук.

* * *

ЦРУ Червена клетка

— Имам нужда от очила — заяви Кира. Тя пусна куп доклади върху бюрото на Джонатан, затвори очи и подпря главата си с ръце. Действието на сутрешното болкоуспокояващо най-накрая премина.

— Трябва да се научиш, че кофеинът не е заместител на съня. — Джонатан познаваше махмурлука отдалеч. Никога не бе страдал от него, но бе виждал много в студентските си години.

Той забеляза, че тя е жилава, ала с малка телесна маса, за да абсорбира алкохола. Зимното време изключваше много възможности за купони, така че жената или пиеше сама, или ходеше в някоя от отличните кръчми и барове на „Кинг стрийт“ в Лийсбърг. Няколко чашки нещо по-силно от бира биха преминали границата й между пиене за отпускане и напиване. Пиянските навици на офицерския персонал можеха да се превърнат във въпрос за Центъра по контраразузнаване, отдела, който преследваше къртиците в Агенцията. Той предположи, че Страйкър е твърде нова за това, но тя за малко не беше убита и можеше да лекува стреса самостоятелно с нещо по-силно от бира, а и преди бяха уволнявали офицери за алкохолизъм.

— Това ли е? — попита той.

— Най-после — въздъхна Кира.

Тя набираше докладите на Пайъниър, откак лакеят на Кейн пристигна с документите, за да могат анализаторите от Червената клетка да прочетат раздела за Боздугана на убиеца. Формулярите, които подписаха, представляваха версията на правителството на Съединените щати за кръвна клетва и обещаваха жестоко възмездие, ако споделяха информацията с някого, дори с други анализатори от ДР.

Джонатан завъртя стола си към бюрото на Кира и се втренчи в екселската страница на монитора й.

— Каква е окончателната бройка?

— Общо двеста двадесет и седем доклада за Боздугана на убиеца — отговори Кира. — Сто трийсет и шест за аерокосмически проекти. Петдесет и седем за ракетни проекти. Двайсет за военноморски проекти, девет за лазерни, а останалите са за оръжия, които сме отбелязали като разни.

— Този анализ съвпада с нашето мислене — отбеляза Джонатан. — Голям брой космически и ракетни…

Кира се облегна назад и се втренчи в екрана. Внушителен списък.

— Ами онзи стелт изтребител, който НОА конструираше след 2000 година? J-20[81]?

— Той е предназначен за въздушно превъзходство, не е бомбардировач. Изтребителите не могат да носят достатъчно големи ракети, за да потопят самолетоносач — обясни Джонатан. — А те са с най-мощните двигатели. Китайците винаги са имали сериозни проблеми при конструирането на свестни двигатели за изтребители. Все пак е възможно да са прехвърлили технологията в друг проект. Намери ли някакви общи черти в аерокосмическите доклади?

— Повечето от тях сочат Китайската аерокосмическа и индустриална корпорация като основен проводник на проектите. Споменава се само една друга компания, Изследователски институт за самолетен дизайн СИАН. Според телеграмата НОА е финансирала голямо начинание на СИАН под ръководството на Китайската корпорация за авиационна индустрия (ККАИ). Пайъниър е прихванал отговора на СИАН и е копирал дивидито, което е част от пакета.

— От коя дата е тази телеграма? — попита Джонатан.

— Юни 1999 година — отговори Кира след кратко вглеждане в документа.

— Какво имаше на диска?

— Който погледна файла, каза, че това е CAD програма[82] — обясни Кира.

Джонатан се облегна назад в стола си.

— Една CAD програма не би ни казала много. Трябват ни информационните файлове за това какво конструират СИАН.

— Няма запис, че ги притежаваме. Но виж това — Кира се наведе и разгъна страницата. — Ако подредим отново списъка с докладите на Пайъниър по дати вместо по технологии, почти всички аерокосмически доклади са датирани след 1999 г. Може би ККАИ са направили технологичен пробив… Разработили са някаква нова технология.

— Или са я откраднали — коригира я Джонатан. — Много ги бива в това. — Надигна се от бюрото и остави стола си на колелца да се плъзне назад по пода, докато той спря до бялата дъска, където беше написал своя списък. После тръгна към прозореца и се загледа в паметника на А-12 с лице към паркинга. — Всъщност не ти трябва изтребител, за да атакуваш самолетоносач. Един бомбардировач би свършил работата добре, ако успее да проникне през ИВО чадъра. Много е трудно, но не е невъзможно.

Кира се замисли за момент.

— За скоростта ли намекваш?

— Скорост. Височина. Стелт технология. Всяко от тези трите би решило проблема. Когато започна Студената война и трябваше да наблюдаваме руснаците, ние конструирахме Ю-2[83]. А под „ние“ аз имам предвид ЦРУ. Ю-2 беше нашият самолет, летящ най-нависоко, конструиран по онова време. Когато руснаците откриха как да ги свалят, ние заложихме на скоростта и построихме А-12[84]. Руснаците никога не успяха да измислят как да го свалят, но беше само въпрос на време. Така че ВВС изобретиха стелт. По време на Войната в Залива Садам имаше повече ПВО около Багдад, отколкото руснаците имаха около Москва. И то в буквалния смисъл. Три хиляди зенитни оръдия и около шейсет САМ[85] батареи. Иракчаните не успяха дори да одраскат боята на някой от нашите Найтхоук[86], да не говорим за сваляне на някой от тях.

— Сърбите успяха — припомни му Кира. — Те свалиха един край Сараево.

— Тъп късмет с помощта на нашата глупост — ядоса се Джонатан. Заповедите принудиха пилотите да летят по един и същ маршрут от Авиано[87] всяка вечер, така че сърбите знаеха много добре накъде да насочат радара си.

— Това ще заседне в гърлото на някого от Пентагона — призна Кира.

— Много е забавно да си единственият човек с определена технология. И престава да е забавно в момента, в който някой друг се сдобие с нея — съгласи се Джонатан. — Въпросът е как да докажем това.

— Лесно е… — Кира наведе глава и се усмихна. — Излизаме от тук и разпитваме Пайъниър.

Джонатан се залюля назад в стола си, изненадан от предложението.

— Сериозно ли говориш?

— По-добре да разпитаме агента лично, отколкото само да четем нечии доклади за това. Да елиминираме посредника. — И да се разкараме от този офис.

Главният анализатор сбърчи вежди.

— Няма начин НСС да позволят на двама анализатори да отидат до Китай при първо поискване, когато танковете на НОА настъпват, за да разговарят с един от техните агенти.

Страхливец. Циник? Двете не се изключваха взаимно, макар Кира да подозираше, че само второто е вярно. Нямаше съмнение в това.

— А как да стане, ако не попитаме…

— Чувствай се свободна да го направиш — отговори Джонатан без колебание. — Докато се биеш с вятърни мелници, виж дали ще можеш да накараш НСС да се изръсят с копия от онези дискове, които Пайъниър им е предан. Самата програма CAD може да е онова, за което е докладвал СИАН.

* * *

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“ (CVN 72)[88]

240 километра западно от Сасебо, Япония

Капитанът от ВМС на САЩ Моше Нагин завъртя своя изтребител F-35 „Лайтнинг II“[89] на десет градуса, за да получи по-широк поглед към Ейбрахам Линкълн. Истината бе, а той никога не я признаваше пред колегите си флотски авиатори, че мразеше капана на самолетоносачите. Приземяването на реактивен изтребител върху движещ се самолетоносач клас Нимиц през нощта и в буря беше толкова трудна задача, че караше зрели мъже да си подмокрят гащите. А и с натрупания опит не ставаше по-лесно…

Пистите трябва да си стоят на мястото и да са дълги поне по два километра. Приземяването върху палубата на кораб, която е дълга само сто и петдесет метра и се движи с трийсет възела[90], бе нещо неестествено и животът му зависеше от някой голобрад помощник-боцман под палубата, подаващ правилното напрежение на палубните кабели. Твърде малко напрежение по жиците — и самолетът щеше да се изтърколи във водата. Твърде много — и само господ можеше да попречи на кабела да откъсне опашната кука от изтребителя. Всички други възможности включваха различни количества подпалено реактивно гориво, експлозия и пилот, проснат върху палубата…

Нагин погледна зад Линкълн и зърна един НН-60Н Сийхоук[91] да лети по маршрута си ниско и бавно. Някои от по-младите му пилоти се подиграваха на пилотите на хеликоптери, сякаш летенето с реактивни изтребители беше единствената значима работа на самолетоносача. Смелите летци успяваха да остареят само благодарение на хеликоптерните спасителни екипи. Той откри религията за пръв път, когато един Сийхоук го измъкна от водата. Един от двигателите на първия му Хорнет[92] отказа за половин секунда при катапултното излитане[93], разкъсвайки бронята и изпращайки шрапнел в другия двигател. Катапултът послушно изхвърли Хорнета от самолетоносача и Нагин се изстреля точно преди изтребителят да падне в Персийския залив. Екипажът на Сийхоук, който го извади от водата, дори не пусна някоя шега за летателните му умения и това им спечели част от любовта, която той иначе пазеше за жена си.

— Заходи за кацане — нареди сигналният офицер по приземяването (СОП) през шлема си. Нагин си пое дъх от стерилния, рециклиран въздух през маската си и зави рязко наляво.

— Виж светлините — извика СОП.

Нагин потърси светлината „кюфте“ от лявата страна Жълтата точка, излъчвана от Френеловите лещи[94], услужливо се намираше точно там, където трябваше, между хоризонталните зелени светлини отгоре и отдолу. Той се плъзгаше право като линия.

— Бариера осем нула едно, джулиет сиера фокстрот бол[95], осем точка осем — извика Нагин.

— Разбрано, бол — потвърди СОП.

Нагин продължи завоя, докато се завърти на сто и осемдесет градуса от предишния си курс, и изравни самолета. Линкълн беше отпред, а абсурдно късата писта се намираше на триста метра отдолу и се движеше надясно. Нагин коригира заради течението и вдигна малко носа, за да убие скоростта. СОП мълчеше, а това бе най-добрата индикация за пилота, че не се е прецакал напълно.

Точният момент, когато уредите за приземяване удрят палубата, винаги бе изненада. Самолетът се спускаше на косъм с почти триста километра в час. От колелата изскочи бял дим, когато гумата се стопи от триенето, и за момент самолетът се плъзгаше върху течност, създадена от собствените му колела. Нагин натисна лоста на дросела плътно напред и чу единствения двигател на F-35 да пищи, докато развиваше пълна мощност.

Инерцията запрати Нагин в колана му и той разбра, че опашната кука е закачила стоманено въже номер три, което поемаше най-много напрежение. Гумите престанаха да се топят и хванаха тягата на сухата палуба. Нагин дръпна лоста назад, двигателят заглъхна и скоростта му падна до нула.

Не беше моментът да се отпуска. Палубата на самолетоносача беше оживено и претъпкано място и нямаше да позволи на новия стелт изтребител да се строполи във водата. Раменете го боляха — там, където коланът бе притиснал мускула, и той се учуди дали не ги е охлузил отново.

* * *

Главният палубен хангар, кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

Палубният хангар на Линкълн вонеше на реактивно гориво. Всички на борда рано или късно се озоваваха в хангара и миризмата на рафиниран въглеводород полепваше по дрехите им, а те пренасяха аромата до своите колеги, както мисионерите разнасят Евангелието. Контраадмирал Алтън Полард бе преживял четвърт век по самолетоносачите, което бе достатъчно дълго, за да може съзнанието му да се научи да игнорира миризмата по същия начин, по който игнорираше усещането за дрехи по кожата му. Трябваше да се замисли за мириса, да го забележи, а беше по-умно да не му обръща внимание…

Хангарът бе дълъг почти двеста метра и широк към трийсет, но все пак изглеждаше претъпкан, когато вътре паркираха повече от няколко самолета. Новите F-35 бяха свалили покривите си и неколцина моряци, свободни от дежурство, бяха слезли да видят самолетите „Лайтнинг II“ бе определено американски, приличаше на изтребител, или поне така му се искаше, но не беше страховит. Какво е по-плашещо, размишляваха пилотите от Пентагона. Самолетът, който виждат, да ги приближава в битка или онзи, който изобщо не виждат?

Но нещо гризеше съзнанието на Полард, подсказвайки му, че е изгубено едно психологическо оръжие. Може би най-после бе остарял достатъчно и не можеше да прегърне промяната с ентусиазъм. Той поклати глава и приближи до главния пилот, който преподаваше за новия самолет на моряци новобранци, достатъчно млади, за да му бъдат деца.

— Адмирале. — Нагин застана мирно и посочи към F-35. — Заместникът на Хорнет — обясни той. — Какво мислите?

Главният пилот на борда все още бе облечен в летателния си костюм и държеше шлема си под мишница като футболна топка. Като командир на въздушна група (КВГ)[96] Нагин имаше точно един началник на борда. Полард беше единственият с по-висок чин от него. Адмиралът си мислеше, че КВГ има най-добрата работа във флота, беше изпълнявал тази длъжност и тя често му липсваше. Нагин имаше привилегията на високия чин и все пак можеше да лети всеки ден с изтребителя си. Да бъдеш командващ офицер на бойна група, си имаше своите предимства, но те изобщо не можеха да се сравнят с часовете, прекарани в пилотската кабина.

— Ти ми кажи — отвърна Полард. — Ти си летял с тях. Аз не съм. — Той докосна крилото на самолета, всъщност това му бе първият път, когато докосваше „Лайтнинг II“. Можеше да изкара за забавление някой от новите изтребители, но тялото на Полард вече не понасяше твърдото приземяване на самолетоносача както преди. Гърбът му понасяше летенето все по-малко с всяка изминала година и хич не му се мислеше как би подействало едно катапултиране на гръбначния му стълб. Веднъж му се наложи да го направи. Остана благодарен завинаги на компанията „Мартин-Бейкър“ за конструирането на катапулт, който работеше винаги, но беше напълно сигурен, че натискът върху гръбначния му стълб го е скъсил поне със сантиметър. Все пак плати малка цена, за да се прибере у дома при жена си.

Нагин се намръщи.

— Двойно по-голям обхват, с вътрешно гориво, както при 18С, но има само един двигател, което ме тревожи. Не обичам да имам само една възможност при провал… И няма индикатор на предното стъкло. Цялата летателна информация се проектира във вътрешната част на шлема. — Той вдигна шлема си и го показа на адмирала. Полард го взе и го огледа отвътре.

— Не ти ли прилошава от това? — попита контраадмиралът.

— В началото е малко неестествено, но като свикнеш, работи добре.

Полард му върна шлема.

— А максималният товар?

— Несъмнено може да носи бомби — отвърна Нагин. — Може да натовари над два тона JDAM[97] вътре и шест външни ракети, ако не използваме стелт технологията. Остава място за две AMRAAM[98], монтирани вътре, когато влизаш във въздушен бой, и те трябва да се монтират в страничните врати. — Вратите бяха отворени и Нагин посочи вътре. — Имате две инфрачервени ракети на крилата, ако наистина се нуждаете от тях и ако не ви пука за стелт технологията.

— Маневреност?

— Добре се справя във въздушен бой, но не е като F-22, с които сега летят момчетата от ВВС. Не носи много оръжия за това.

— Не ти харесва оръдието ли? — попита Полард, отивайки назад към двигателя. Той намери оръдието, монтирано във външен джоб под шасито, почти директно между крилата.

КВГ поклати глава.

— Оръдието е добро. То е версия на ГАУ-12[99]… двайсет и пет милиметров петцевен Гатлинг, много близък до онези, които носят Хариър[100]. Но увисването му от централния пилон разваля малко стелт технологията. И не съм много доволен от мунициите. Изстрелва четири хиляди и сто куршума в минута, но носи в лентата си само двеста и двайсет. Значи имаш около три секунди огън, а после трябва да се надяваш, че са ти останали някакви ракети.

— Или няколко Хорнет наоколо — добави Полард. — Но вече никой не води въздушни боеве, не и като в доброто старо време, не и отблизо.

— Това е проблемът — възрази Нагин. — Ако призраците все пак успеят да се приближат, може да имаме проблеми.

— Тогава не ги допускайте наблизо. — Полард гледаше как моряците му се взират в новия изтребител, сякаш той беше извънземно. Най-накрая той отклони поглед от самолета и се обърна към главния пилот. Направи му знак да се отдели от групата моряци и Нагин изтича зад командира си, тъй като адмиралът търсеше уединение, някакво място в хангара, пълно само с оборудване…

— Дойде заповед от Главното тихоокеанско командване точно когато ти си тръгна. НОА са превзели Кинмен и са хванали всички по бели гащи. Онзи остров е толкова близо до брега, че китайците са успели да изстрелят базите си в района, без да преместват допълнителни сили. По същия начин могат да превземат и архипелага Матсу и никой няма да може да им се обади повече от пет минути предварително. Командването изпраща ЕР-3 да осигурят електронно наблюдение, в случай че китайците започнат да се подготвят за нападение срещу Пенгу или срещу самия Тайван. И ние променяме курса. Вашингтон също пристига. Двата самолетоносача ще се позиционират между острова и материка. Вашингтон заема северната част, а ние — южната — обясни му Полард. — Виждал ли си сутрешната сводка?

— Днес не съм — отговори пилотът и поклати глава. — Трябваше да излетя много рано по програма. Щях да наваксам, като приключа тук долу. Нещо ново за онази заплаха за самолетоносачите от страна на НОА?

Полард поклати глава.

— Дойдоха оценките на ЦРУ и на Флотското разузнаване. Всички казват, че може би се отнася за подводниците на НОА, носещи Сънбърн[101] или Ексосет, може би Шквал.

— Курсантите от „Анаполис“[102] можеха да кажат същото — отбеляза разочаровано Нагин.

— Вярно — съгласи се Полард. — Но ако това е сигурен залог и ако е пряка война срещу подводници, можем да се справим с флота на НОА.

— Мразя хората, които винаги правят сигурни залози — намръщи се Нагин.

— Никога не печелиш много и все пак можеш да загубиш — съгласи се Полард. — Но получаваме малко помощ, за да държим флота на НОА надалеч от нас. — Той бръкна в джоба си и подаде на Нагин лист със заповедите от Командването. Пилотът го обърна в ръката си и започна да чете дребния шрифт. Хонолулу, Тусон, Вирджиния и Гетисбърг. Първите три бяха атакуващи подводници — двете с имена на градове бяха клас Лос Анджелис, а третата бе водеща подводница от по-модерния клас Вирджиния. Гетисбърг беше крайцер клас Тикондерога[103]. — Подводниците ще се присъединят към нас вдругиден. Гетисбърг идва от юг. Вече е в канала Балинтанг[104], така че ще стигне до нас след около ден. Вашингтон взема Солт Лейк сити, Колумбия, Ню Мексико и Лейте Гълф. Не е лошо като за начало.

— Може би Гетисбърг ще ни разчисти водата и ще ни спести неприятностите — отбеляза с надежда Нагин. — До събота ще бъдем в океана на НОА. — През последните години китайските подводници дебнеха американските самолетоносачи, поне онези, които плаваха далеч на север до този японски остров. Флотът на САЩ обикновено откриваше частите на НОА и ги прогонваше, но всяка от двете страни разбираше, че практиката води до усъвършенстване, и китайците ставаха все по-добри. — Дори с таза помощ бройката пак ще бъде шест към едно в полза на НОА.

— Наоколо ще бъде пълно с цели, ако се наложи да стреляме по всички неразпознати обекти — отбеляза Полард. — Разузнаването казва, че поне половината от китайския подводен флот е със стари руски Ромео. Те са лесни. Но Кило и Хан ме тревожат. Според снимките Хан са на север, по-близо до района на Вашингтон, така че ние вероятно ще се срещнем с Кило, ако НОА реши да се пробва срещу нас. Дизел и електричество, прекрасна изработка, но вече остаряват — заяви Полард. — Ако островът остане между нас и тях, те ще трябва да ни атакуват от юг. Вашингтон ще приближи от север, освен ако те не решат да направят дълъг обход. Това ще ограничи пътищата им за подход.

— Няма ли да се опиташ да ни вкараш в Пролива? — попита Нагин. Опитът за шега не беше дори вял.

— Не, ако мога да го избегна — отговори Полард. — Не ми е по вкуса да се приближавам до толкова много бази на НОА. Предпочитам да не съм на мястото на онзи, който ще има ограничени възможности за достъп.

— Нимиц го направи през 1996 година — отбеляза Нагин.

— Тогава китайците не бяха готови да стрелят по американски самолетоносач. Сега може би са — сподели Полард с подчинения си. — И аз предпочитам да накарам НОА да дойдат при нас. През всичките тези години продадохме на тайванците достатъчно оръжия. Няма смисъл ние да бъдем първата им защитна линия.

Нагин взе шлема си и го задържа в двете си ръце, взирайки се в него. Беше се качвал в офиса на Полард и беше виждал шлема на адмирала зад бюрото. Прякорът Тайко бе изписан отпред, издраскан и избледнял. Нагин бе изпил много бири в безброй барове с Полард и беше чувал военните истории на стареца от Ирак и Босна. Адмиралът си беше спечелил чина по честния начин. Беше участвал в битки, беше летял със своя изтребител право над вражеската територия, беше стрелял яростно с оръдията си, а и него го бяха обстрелвали. Никога не беше губил самолет от вражески огън, макар да се беше връщал с не една дупка по корпуса си. Нагин го уважаваше, и то не само заради чина му. Адмиралът вече не летеше в бойни мисии, но старецът бе влизал неведнъж в дупката на дявола и можеше да каже на хората си в какъв цвят са боядисани стените вътре. Адмиралите се смятаха за твърде ценни, за да бъдат изгубени в битка, така че Полард трябваше да се примири и да си седи на самолетоносача, наблюдавайки как пилотите му излитат във вражеското небе. Такъв беше редът на военния живот и времето на Нагин да излезе от кабината и да гледа как другите летят идваше много скоро…

Пилотът повдигна рамене и се обърна към адмирала.

— Ако Тян иска да стигне толкова далеч, разполагаме с много време да се подготвим.

Полард се усмихна.

— Те също.

7

СЪБОТА

Ден седми

Пекин

Пайъниър дължеше свободата си на навика да осъзнава грешките си, преди да ги направи. Той контролираше мислите си с дисциплина, за която би му завидял и монах, и винаги кроеше два пъти, преди да среже. Макар да знаеше, че не е вярно, той предполагаше, че врагът никога не допуска непредизвикани грешки и че само повтаряйки същото, той може да оцелее. Беше се настроил да печели от патови ситуации, така че никога не му хрумваше, че лошият късмет може да преследва врага му по същия начин, по който преследваше него…

Беше дошъл в парка „Джингшан“, за да се поразведри от тежките мисли. Денят беше по-топъл от обикновено за пекинските зими и другите хора се бяха струпали в парка, за да се насладят на топлината.

Той откри група по-възрастни мъже, застанали до павилиона на Вечната пролет — който не оправдаваше името си през този сезон, — упражнявайки се в изкуството на водната калиграфия върху бетонните камъни на тротоара край градините. Всеки от тях държеше четка с бяла дръжка, достатъчно дълга, за да може върхът от конски косми да докосне земята. Те потапяха инструмента във вода, търкаляха края по земята, докато се изостри добре, и пишеха пиктограми върху каменния тротоар. Смяташе се, че тази практика стимулира ума, и Пайъниър откри, че е много успокояващо да ги наблюдава. Той не беше художник, но когато един от възрастните мъже му предложи да опита, взе четката, без да протестира, и се включи в изкуството им. Безименният му покровител му остави четката, тъй като студеният въздух най-накрая стигна до старите му кости и го принуди да се прибере у дома, за да се постопли.

Буквите на Пайъниър не бяха елегантни. Имаше нещо такова като небрежен китайски почерк, но същината не беше в изяществото. Мъжът остана там с часове, потапяйки се лесно в хобито, без да обръща внимание на тълпата туристи и местни, които той и другите мъже привличаха. Шоубизнесът не му беше в кръвта. Шпионажът го бе научил да избягва общественото внимание, но в момента се почувства много спокоен, тъй като не бе зает с оперативна дейност и нямаше нищо незаконно, което можеше да се види.

Някои от зрителите им ги наблюдаваха само минути, преди да продължат, а други оставаха за час и повече въпреки студа, за да се насладят на изящното изкуство. Буквите биха изчезнали бързо през всеки друг сезон. Едно по-топло слънце би изпарило водата почти веднага след написването им, но днес не беше така. Температурата падна с приближаването на вечерта и земята стана по-студена от въздуха. Мокрите пиктограми останаха, принуждавайки Пайъниър и другите да се преместят по-надолу по тротоара, за да намерят чисто място пред себе си, а тълпата ги последва. Накрая студът му дойде в повече и Пайъниър подаде четката си на един старец, а после тръгна на север към „Лотус лейн“. Това бе уличка по южния бряг на езерото Куанхай, осеяна с ресторанти и барове, и той реши да потърси нещо топло за пиене. Имаше много кафенета, а Пайъниър бе започнал да харесва западните напитки…

Замисляйки се за изминалите моменти, велосипедистът трябваше да направи впечатление на Пайъниър, тъй като сякаш не се вписваше в общата картина. Обикновено агентът беше доста наблюдателен и забелязваше подобни неща, но концентрацията му върху водната калиграфия бе пълна и той не видя мъжа, който мина три пъти покрай него в парка „Джингшан“.

Когато Пайъниър навлезе в пешеходната зона на „Лотус лейн“, непознатият го последва и се опита да слезе от велосипеда си, преди да е спрял напълно. Ала предното колело удари леден блок на пътя и велосипедът излетя изпод него, когато той пусна крак, за да се задържи. Обувката му се приземи върху същия мръсен лед и се плъзна настрани а мъжът се строполи тромаво като чувал, повличайки см себе си двама пешеходци наблизо. Кракът му се счупи на две места под тежестта му, а той извика от шок и остра болка. Първата засегната пешеходка изкрещя от изненада когато велосипедът удари сгъвките на коленете й и я запрати напред. Реакциите й бяха забавени от няколкото питиета, които бе обърнала по обед, и лицето й се заби в бетона, а носът й се счупи с хрущене, което дори Пайъниър успя да чуе. Втората жертва беше мъж. Той залитна когато жената го удари при падането си и го блъсна напред върху декоративния бетонен парапет отдясно. Хвана се, преди да се претърколи, но не успя да задържи нозете си върху леда и падна на земята. Охлузи се, но все пак извади по-голям късмет от другите двама…

Пайъниър се обърна, не достатъчно бързо, за да види инцидента, но съзря последствията. Жената лежеше ужасена по корем, а от счупения й нос бликаше кръв. Мъжът беше легнал до парапета с болезнен израз на лицето, но все пак се опитваше да се изправи на нозе. Велосипедистът стискаше крака си, който бе сгънат под неестествен ъгъл… На Пайъниър му прилоша от гледката. Без да мисли, той тръгна към ранения, за да му помогне. Човекът го видя да идва и стреснато се опита да се отдръпне. Извърна се настрани и Пайъниър видя как от палтото му изпада двупосочна радиостанция. Марката й беше „Моторола“, черна, малко по-голяма от онези, които туристите си носят за лична употреба. Беше вързана с кабел към прозрачна акустична слушалка с говорител, който явно се беше откъснал от ухото на велосипедиста, докато той летеше към земята. Човекът се опита да сграбчи радиостанцията и говорителя с треперещи пръсти, но не успя. Сетне направи грешката, която провали напълно прикритието му…

Пайъниър се наведе към него. Мъжът го видя да приближава и замръзна. Той беше младши офицер без особен опит и обзелата го паника надмогна няколкото месеца обучение, което бе получил. Инстинктите му подсказваха да избягва контакт с мишената и това беше правилната реакция, но не и сега, когато Пайъниър се беше взрял в него. Офицерът се дръпна — най-погрешният ход за ранен човек, нуждаещ се от спешна помощ. Осъзна грешката си и направи втора, поглеждайки директно към Пайъниър, да види дали е разгадал прикритието му, сякаш слушалката не беше достатъчна. Прозрачният пластмасов кабел би разкрил служителя от тайните служби във всяка страна.

Пайъниър се надвеси над лицето на пострадалия… Осени го внезапно просветление. Беше напълно сигурен, че никога не са се срещали. Той имаше добра памет, тренирана през годините, докато шпионираше… Ала погледът на ранения му изясни кой е той. По рефлекс Пайъниър задържа лицето си безизразно, за да не се издаде. Съзнанието му прехвърли възможните реакции и реши, че само една можеше да му даде надежда за оцеляване.

Той взе радиостанцията и слушалката и ги подаде на офицера.

Лицето на падналия показа колкото болка, толкова и изненада, когато ги пое от човека, който трябваше да следи. Не беше ходът, който очакваше. Може би мишената не беше разбрала, че той е от МДС? Беше ли възможно?

Пайъниър имаше достатъчно опит, за да е наясно със ситуацията, макар да не знаеше, че жената със счупения нос и мъжът до парапета също са от МДС, както и още шест души в непосредствена близост. Той помогна на велосипедиста да се изправи на здравия си крак и го заведе в един бар на метри от мястото, където поне можеше да се постопли, докато чакаше медицинска помощ. Взе от бармана кърпа с лед и се върна отвън, при жената, която вече беше седнала с помощта на колегите си от МДС. Палтото и беше нашарено с кървави петна и Пайъниър се боеше, че тя ще припадне, ако се погледне. Той внимателно наклони главата й назад и наложи леда на челото й, после й помогна да се изправи и също я заведе в бара до ранения велосипедист.

Линейката пристигна. Медиците шинираха крака на ранения и го изкараха от бара на носилка, а после помогнаха и на жената да стигне до линейката. Пайъниър ги проследи как си тръгват, сетне продължи по пътя си към кафенето. Крачеше унесено, продължавайки да играе ролята си, макар мозъкът му да крещеше, че това е напразно…

Те знаеха.

Как бяха разбрали? Кога и къде точно бе направил грешката, която им бе подсказала истината? Не можеше да се сети за отговора, но продължаваше да гадае… Сетне положи всички усилия да се успокои и да престане да се терзае. Нямаше смисъл да се измъчва. Други шпиони бяха изобличавани заради най-банални грешки, а неговата със сигурност беше такава, защото колкото и да напрягаше съзнанието си, не можеше да се сети кога я е направил… Най-вероятно никога нямаше да научи как са разбрали за него, освен ако те не искаха да му кажат по време на процеса. Ала той отхвърли и тази възможност, защото щяха да го осъдят при закрити врати, в негово отсъствие, докато стои заключен в килията си.

Времето му като шпионин беше свършило, но все още му оставаше да изпълни една мисия. А след това животът му се изплъзваше от контрол… Дали от ЦРУ щяха да се застъпят за него? Дори ако американците имаха волята да го изтеглят, шансовете за това намаляваха с всеки изминал миг. Както се беше случвало хиляди пъти досега, времето работеше против него. При положение че вземеха решение да го спасят, ЦРУ се нуждаеха от достатъчно дни, за да разположат агенти за действие, докато МДС можеха да го арестуват всеки момент… Ала защо не го бяха направили? Може би едва наскоро бяха научили, че е предател? Не знаеха размера на престъпленията му и все още разследваха мащаба на предателството му? Нямаше отговори на въпросите, които не спираше да си задава. Знаеше, че те скоро щяха да се превърнат в досаден рефрен, безмилостно повтарящ се в главата му, докато не се разкрещи.

А и отговорите нямаше да променят факта, че сега Пайъниър беше ходещ мъртвец. Оставаше му само една надежда. Всеки полеви агент, с когото бе работил, обещаваше да го измъкнат от Китай, ако се компрометира.

Беше дошло времето някой от тях да спази обещанието.

8

НЕДЕЛЯ

Ден осми

Пекин

Мичъл шофираше, което не бе малък подвиг за американец в Пекин. Писменият шофьорски изпит съдържаше сто въпроса, а английската версия беше почти неразбираема. Повечето от хората на Дън, които имаха книжки, се бяха явявали на изпита по няколко пъти, като често си споделяха въпросите и запаметяваха правилните и грешните отговори помежду си, за да подобрят резултатите си. Мичъл взе изпита на мандарин, забележително постижение само по себе си, и мина с отличен резултат, което си беше нещо нечувано за американец. Но все пак, съвсем разбираемо, предпочиташе да използва железниците. Трафикът в Пекин течеше по улиците като прилив във венециански канал, а повечето правила за маневриране бяха неписани. Шофьорите действаха по инстинкт и се движеха като пасаж риби, а завиването на една-единствена кола можеше да поведе цяла вълна зад себе си. На Мичъл му трябваха месеци, за да усети потока и ритъма на трафика тук, но си струваше усилието. Това стъжняваше живота на китайските офицери от службите за сигурност, които трябваше да водят наблюдението му.

Той зави по улица „Вангфуджинг Даджие“ и натисна газта. През няколко секунди очите му се стрелкаха напред-назад между пътя и огледалото за обратното виждане. Да следиш преследвачите си от кола, беше умение, трудно за усвояване, предимно защото изискваше шофьорът да отделя известно време, за да поглежда назад, а не напред по пътя. Но руснаците предложиха на Мичъл една безкрайна практика и бързо му създадоха навик.

Поне пет коли завиха заедно с него. Не беше сигурен в коя са офицерите от службите за сигурност, но беше убеден, че две, а вероятно и три от тях го следят. Нямаше проблеми с това. Единствената му спирка тази вечер щеше да бъде на бензиностанцията.

* * *

Пайъниър застана пред театър „Капитал“, наблюдавайки трафика, сякаш чакаше да махне на някое такси. Това бе предпочитаното му място за подобни операции. Той обичаше театралното изкуство и умееше да говори интелигентно за много пиеси, особено за западните мюзикъли. Музиката от „Клетниците“ го обсебваше. Чувстваше историята на Жан Валжан — един живот, изпълнен с тайни, — като своя лична история и бе придобил малко от ограничените си познания по английски, следейки текста на либретото, докато слушаше албума в апартамента си.

Беше доста студено и от устата му излизаше пара. Вчерашната топлина беше изчезнала и сега той бе облечен с черно палто и червен шал — не синия, който носеше обикновено, — преметнат така, че да не скрива лицето му. Това оперативно действие не изискваше от него да прави нещо, само трябваше да го разпознаят от близко разстояние.

Пайъниър не носеше секретни материали. У него нямаше нищо, което да го издаде, ако го претърсеха. И все пак сега беше много по-напрегнат, отколкото всяка друга вечер, която си спомняше. Можеше да я сравни единствено с вечерта, когато предложи доброволно услугите си на ЦРУ, но стресът му тогава, преди повече от двайсет и пет години, се дължеше просто на нервност. В онзи момент невежеството работеше в негова полза. Задаваше си въпроса дали МДС са проследили колко често сменя цвета на шаловете си. Всъщност той не го сменяше никога, поне до тази вечер. Надяваше се те да не разберат, че промяната е свързана с нещо друго освен с модата.

* * *

Мичъл приближи до театъра. Премина една лента вляво от най-дясната. Тази маневра целеше единствено отвличане на вниманието и принуди офицерите от МДС в колите отзад да наблюдават автомобила му, а не тротоара отдясно докато той преминаваше покрай театър „Капитал“. Посетителите, китайци и чужденци, все още се смесваха отпред в една значително голяма тълпа. На Мичъл му се искаше да паркира колата и да си купи билет за тазвечерното представление. „Маймунският крал“ беше добър, както твърдяха критиците, и накара шефа на бюрото да се замисли за още една вечер в театъра заедно със съпругата си.

Този път времето, за което можеше да види, че агентът му е все още жив, беше пет минути. Нямаше да успеят да осъществят контакт и анализаторите от контраразузнаването нямаше да могат да докажат, че близостта им един до друг не е била съвпадение. Това беше теорията. Близостта можеше да се окаже достатъчна, за да подпали фитилите на МДС в зависимост от нивото на параноята им, ако наблюдаваха Пайъниър… И ако китайците бяха банда параноици.

Мичъл не намали скоростта и не обърна глава да погледне агента си. Направи всичко само с очите. Озърна се надясно и видя Пайъниър, който стоеше там според уговорката.

Знак за живот. Все още е жив, помисли си Мичъл. Но Пайъниър носеше червен шал, а не син и офицерът от ЦРУ усети как гърдите го стягат.

Те го наблюдават.

Зави наляво по Джангуоменей Даджие, артерията, минаваща между Забранения град и площад „Тянанмън“, като и двете забележителности оставаха западно от него. Изправи колата и подкара на изток, към района на посолствата. Не каза нищо, докато не пристигна в офиса си, а там затвори вратата, заключи я и набра номера в кабинета на Берън. Имаше начини да се чуе какво казва в автомобила и не всички от тях изискваха поставянето на микрофони вътре. Само тук Мичъл можеше да се разкрие. По график стаята се проверяваше за микрофони и друго подобно оборудване.

— Здрасти, шефе.

— Как е? — попита Берън.

— Жив е и е на свобода, но са го погнали — обясни Мичъл.

— Защо тогава не го прибра? Има ли някакъв шанс местните да не знаят наистина?

— Може би, но не бих заложил на това. Пайъниър го твърди, не аз — продължи Мичъл. — И това обяснява факта, че пакетът го нямаше на мястото му.

— А също означава, че съществува голяма вероятност и ти да си изгорял — замисли се Берън. — Обзалагам се, че МДС имат микрокамера в онази твоя тоалетна или отвън, насочена към вратата.

— Това може би е сигурен залог — призна Мичъл. — Съжалявам, но ще трябва да си намериш нов шеф на бюрото. Чудя се защо не са ме прибрали още.

— Допускам, че все още се опитват да разбият цялата мрежа — предположи Берън. — Не знаем колко време е бил под наблюдение. Доколкото ни е известно, наблюдението може да е продължило цяла година.

— Не бива да го оставим на сухо, шефе — помоли го Мичъл и повиши тон. — Двайсет и пет години трябва да означават нещо. Настоявам да го измъкнем. — Собствената му емоционалност го изненада. Не беше млад и мислеше, че отдавна е усвоил изкуството да сдържа чувствата си и да не ги смесва с професионалната си преценка. Това бе опасна слабост и той се разстрои да я открие у себе си.

— Означават много. Няма да го оставим на сухо — увери го Берън.

— Искам да ръководя изтеглянето му.

— Никакви обещания — заяви Берън. — Не играем тази игра глупаво. Когато се съмняваш, измъквай се. Оживей, за да се бориш някой друг ден.

Мичъл се намръщи. Тази мантра звучеше умно първия път, когато я чу. Сега му се стори като мото на страхливец.

— Не трябва да влиза в затвора — заяви той, но не почувства убедителност в думите си.

От другата страна на света Берън кимна. Мичъл не беше глупав. Винаги действаше като професионалист.

— Ще направим всичко възможно Пайъниър да остане на свобода. Не ми пука какво казват другите, ние сме му длъжници. Ще говоря с Кук.

* * *

Кораб на Република Китай (КРК) „Ма Конг“ (DDG-1805)[105]

Военноморска база Цо Инг

Цоинг, град Каошиунг, Тайван

Капитан Ву Тай-ченг погледна надолу към носа на „Ма Конг“. Вдъхна, напълвайки дробовете си със студен свеж въздух, и се наслади от прилива на гордост, който изпълни гърдите му. Корабът беше залят от светлините на дока, а здравите метални структури на корабния радар го превръщаха в страховит образ, осветен на фона на черното небе. Гордостта му бе напълно оправдана. Това наистина беше нещо респектиращо… Той го знаеше и китайците го знаеха. В цял свят имаше само четири миноносеца клас Кид[106], всичките бяха собственост на Тайван, а той командваше един от тях. Американците ги бяха построили за шаха на Иран, но онзи корумпиран стар тиранин изгуби трона си под натиска на моллите, преди да получи доставката. Така че строителите им трябваше да ги пуснат в употреба, наричайки ги на шега клас Аятолах. Корабът на Ву някога се е наричал USS Chandler, преди тайванското правителство да купи него и другите три.

Ма Конг не бяха толкова добри, колкото миноносците от клас Арли Бърк[107], които американците не искаха да им продадат от страх да не ядосат китайците, но все пак този си беше смъртоносен кораб. Двигателите му бяха достатъчно тихи, за да преследва подводници, носеше ракети Харпун[108], които можеха да разцепят вражески кораб на повърхността на две, а всеки самолет в обсега на ракетите му РИМ-66[109] и оръдията Фаланкс[110] можеше да оживее само поради благосклонността на капитан Ву. Взети заедно, четирите кораба даваха на неговата страна значителна зашита срещу ВВС и ВМС на НОА. Ву се дразнеше, че американците отказват да продадат на страната му най-добрите си оръжия, но беше сигурен, че Ма Конг все още кара китайците да се замислят, преди да предприемат нещо.

Ву се втренчи отвъд периметъра на дока към светлините на града и в него се надигна напълно различна емоция. Глупаци, помисли си той. НОА превзеха Кинмен за един ден, а тъпите идиоти, които управляваха страната му, трепереха в комфортните си кабинети, чудейки се какво да правят. „Президентът“ Лианг — човекът, който според Ву не заслужаваше тази титла, — беше глупак. Арогантността му струваше скъпо на народа му, а сега страхът му от китайците само повдигаше цената, която трябваше да платят, за да освободят съотечествениците си.

Докът до корабното пристанище беше оживен, тъй като работниците товареха муниции, гориво и други припаси на борда, но процесът вървеше прекалено бавно. Мина твърде много време, преди дори тези заповеди да дойдат от Генералния щаб на флота. Според него Ма Конг вече трябваше да е в Пролива, порейки водата с 30 възела[111] към онзи страховит остров заедно с другите три кораба и със самолети над тях, за да унищожат всички китайски войници, които успееха да хванат на открито. Той бе заповядал на главния си механик да запали четирите турбини от Дженерал Електрик на кораба в очакване точно на тази заповед, която все още не беше дошла. Другите капитани в пристанището действаха по-предпазливо, но Ву не беше такъв. Беше сигурен, че заповедта ще дойде. Трябваше… Нямаше извинение за това да оставят китайците да превземат Кинмен без бой.

И ако заповедта не дойдеше, американците щяха да пристигнат в Тайван с една или повече от техните ударни групи със самолетоносачи и тогава вече щеше да получи заповед. С американските кораби и самолети, които щяха да окуражат мекотелите в правителството, Ма Конг най-после щеше да излезе в морето и да присъедини силите си към частите от американския флот, сражавайки се рамо до рамо с бившето си семейство от кораби. А тогава НОА щеше да осъзнае ужасната си грешка…

Той обърна гръб и тръгна назад към кърмата, заобикаляйки сандъците, струпани на палубата. Мина през лабиринта, а множеството от моряци и младши офицери се разтваряше пред него, за да му направи път, без да обели и дума. Накрая той пристигна на хеликоптерната площадка, където матросите подготвяха един от двата бордови хеликоптера за транспорт; този беше Сикорски S-70B Сийхоук. Два от ракетометите РИМ на Ма Конг бяха оттатък с двама механици, които ги проверяха много внимателно. Още сутринта Ву беше заявил ясно на екипажа си, че животът им зависи от тези оръжия, и той се насочи към тях.

Тази вечер палубата беше шумна и той не чу свистенето чак до последната секунда. Но после нощта се освети, а корабът подскочи отдолу, запращайки го през палубата заедно със сандъците, кашоните, въжетата и парчета от хора, които някога съставляваха екипажа му.

Ву се просна по гръб, почти до кърмата, и извади късмет, че оцеля. Трябваха му няколко секунди да осъзнае, че не чува нищо. Тъпанчетата му бяха спукани, а кръвта бликаше като фонтан от ушите и носа му. Завъртя се на хълбок, леко изненадан, че ръцете му все още функционират, и се опита с мъка да се изправи на крака. Успя след третия опит, чак когато сляпото му опипване го заведе до парапета на кърмата. После с усилие отвори очи.

Експлозията беше избухнала насред кораба, точно пред хеликоптерната площадка, до десния борд, пробивайки в Ма Конг такъв огромен кратер, че той се замисли дали плавателният съд не е разполовен. От дупката излизаше огън, дим се виеше към небето в светлините на палубата, но той знаеше, че това няма да продължи много. Част от дупката беше под ватерлинията. Ма Конг се наводняваше и той се молеше екипажът отдолу да е затворил херметичните врати и да е пуснал помпите, ако те все още работеха. Опита се да изкрещи заповед, но никой не реагира. Ву не чуваше собствения си глас и предположи, че и хората му са глухи като него.

Залитна напред и падна на колене. Чувството му за баланс беше разстроено заедно със спуканите тъпанчета и той се зачуди дали Ма Конг не се килва настрани. Ако беше поел толкова много вода, и то тъй бързо, тогава със сигурност отиваше на път към дъното на пристанището. И някои от моряците, хванати в капан отдолу, щяха да се удавят. Надигна се отново на крака и се опита да се придвижи напред, за да помогне на ранените, да организира групите за контрол на щетите или да даде заповед за напускане на кораба. После залитна. Един мичман го хвана точно в момента, когато той падна на коляно.

Втората експлозия ги вдигна във въздуха и запрати и двамата през парапета във водата. Ву успя да си поеме дъх, преди да се пльосне в студеното, черно пристанище, и осъзна, че мислите му странно са съсредоточени не върху собственото му оцеляване, а върху оцеляването на кораба му. Дали мунициите на палубата са избухнали? Дали резервоарът под налягане е експлодирал от топлината на огъня? Ву не знаеше. След няколко секунди под вода нещо в съзнанието му му подсказа да гребе към повърхността, но той осъзна, че не знае къде е тя. Чувството му за баланс не му казваше нищо. Той отвори очи и успя да обърне глава, докато не видя мъждукащата светлина от огъня над вълните и се опита да гребе към нея. Мокрите му дрехи бяха натежали, а потрошените му кости го докарваха до припадък, когато се раздвижеше, но най-накрая той успя да подаде глава на повърхността.

Цялата задна част на Ма Конг гореше. Хеликоптерът Сикорски приличаше на пламнала развалина, а всичко останало на палубата бе погълнато от огъня. Ву забеляза, че хората на носа хвърлят въжета към ранените във водата.

Главата му се плъзна за момент под водата и той ритна със здравия си крак, за да изскочи на повърхността. Успя да махне с ръка и видя един матрос да сочи към него. После потъна и разбра, че няма сили да се издигне отново…

Ще се удавя.

Една ръка се спусна във водата и сграбчи дланта му. Капитан Ву Тай-ченг от унищожения вече КРК Ма Конг изскочи на повърхността в пристанището Цо Инг и вдиша от студения солен въздух. Първата му мисъл бе да попита дали президентът Лианг има друга причина да се бои от китайците освен онази, която вече беше споделил.

9

ПОНЕДЕЛНИК

Ден девети

Белият дом

Труман наричаше Овалния кабинет „Перлата в короната на Американската затворническа система“, но за разлика от повечето федерални затворници, на всеки президент на Съединените щати му е позволено да украси килията си според личния си вкус със значителни разходи за данъкоплатците. В това отношение Хари Стюарт беше по-пестелив от предшествениците си. Сега кабинетът задоволяваше колониалния вкус, произтичащ от наследството му като осми президент от Вирджиния, но няколко вещи бяха постоянни и се предаваха от администрация на администрация.

Бюрото Резолют стоеше на обичайното си място, в южния край на стаята, до националния флаг със златни завеси отзад, рамкиращи прозореца към Южната ливада. Стюарт прерови Смитсониън[112] за портрети на Линкълн и Вашингтон и за един бюст на Чърчил. Всяко произведение на изкуството в кабинета би донесло стотици хиляди, а може би и милиони, ако се продадеше на свободния пазар. Мебелите можеха да платят BMW-то на Кук, което тя почти никога не караше. Сама по себе си стаята представляваше прекрасен музей на американската история.

Директорката на ЦРУ би искала да разполага с повече време да огледа експонатите, но главнокомандващият й даде по-малко от пет минути, преди да нареди на щаба си да се обадят на президента на Китайската народна република.

— Тази атака не е в интерес на вашия народ, господин президент — Стюарт не се поддаваше на гневни изблици но не обичаше изненадите. Никой президент не ги обичаше. Всички, които сядаха в Овалния кабинет, се молеха за един подреден свят, дори онези, които не бяха религиозни, въпреки публичния им имидж, но молитвите им се сбъдваха рядко. Изненадата бе една от малкото непроменливи величини в работата, ала атаката на НОА срещу Кинмен преди по-малко от ден постави нови стандарти. Точно това парче земя в Южнокитайско море беше толкова незабележимо, че не можеше да се открие на повечето карти, но сега то привличаше пълното внимание на главнокомандващия на Съединените щати.

— Господин президент, нима политиката на Съединените щати не признава Тайван и всичките му територии за част от Китай? — чу се мазният глас на Тян по говорителя. Кук знаеше, че Тян Кай цял живот е бил правителствен функционер, но сега дебатираше като опитен адвокат. Със сигурност беше достатъчно умен да не задава въпроси, чиито отговори все още не знаеше.

— Нашата политика е да се противопоставяме срещу всяка едностранна промяна във взаимоотношенията между Китай и Тайван. — Стюарт зае защитна позиция. — Вашата атака срещу Кинмен е точно такава промяна. Вашата атака срещу Ма Конг е точно такава промяна…

— А с какви доказателства разполагате, че именно ние сме потопили Ма Конг? — прекъсна го Тян.

Стюарт спря внезапно, изненадан, че Тян задава подобен въпрос при тези обстоятелства. Погледна към Кук, която поклати глава. Жестът й изразяваше молба — тя не можеше да дава заповеди на президента — да не разкрие той класифицирана информация пред китайския си колега.

— Да не би да се опитвате да ми кажете, че не сте го потопили? — попита Стюарт.

Добре, помисли си Кук. Избегна въпроса с въпрос.

— Аз се съмнявам в способността на сепаратистите да поддържат военното оборудване, което вие им продавате — заяви Тян. Никакъв конкретен отговор.

— Да, господин президент, ние строим тези миноносци клас Кид и ще ви уверя, че те не могат просто така да експлодират на котва в дока, независимо дали са поддържани добре, или не. — Той беше сигурен, че корабостроителницата Ингалс в Паскагула, Мисисипи, върши добра работа.

Тян не отговори и Стюарт остави това мълчание да увисне напрегнато във въздуха поне минута, преди да продължи.

— Вашето правителство взе определени решения без никакви предварителни консултации, без никакви двустранни или многостранни преговори и без никакво усилие да решите спора си чрез Съвета за сигурност на ООН. Ние възразяваме срещу това. — Трудно му беше да отвърне на удара на китайския президент и да поеме отново инициативата.

— Господин президент, ООН няма никаква роля тук — отговори Тян с грубо париране. — Ние потушаваме един потенциален бунт, както направи вашият президент Линкълн, когато южните ви щати опитаха да се отцепят. Моля ви да уважавате суверенното ни право да поддържаме „вътрешното спокойствие“, както вие го наричате, на нашия съюз. — Английският на Тян беше перфектен, макар и с лек акцент, граматиката и речникът му — точни, и Кук се изнерви да чуе отсенките на британски акцент от устата на олигарх, роден в Пекин.

— Господин президент, струва ми се, че в момента именно НОА разстройва вътрешното ви спокойствие, а не тайванците — заяви Стюарт, а раздразнението му започваше Да си личи.

— Не е така — отговори Тян. — Лианг се опитва да спаси политическата си кариера, разпалвайки размирици в провинцията. Ние не можем да му позволим да успее. Стратегическата позиция на Китай е, че няма да разрешим на Тайван да обяви независимост.

— Съединените щати почтително не са съгласни с оценката ви за намеренията на президента Лианг. — Това беше неубедително противопоставяне и Стюарт го знаеше…

— Имате право на собствена интерпретация на събитията — отговори Тян. — Обаче тъй като това е вътрешен въпрос, свързан със сигурността, тук е важна нашата интерпретация, сър. Лианг нямаше да тръгне по сегашния си път ако не вярваше, че Съединените щати ще се намесят. И така, Китайската народна република официално моли Съединените щати да не се бъркат във вътрешните ни работи. Тук не са засегнати американски интереси, а нашите военни действия са съвсем сдържани.

Сдържани?, помисли си Кук. Едва ли.

— Господин президент, аз не бих избрал думата „сдържани“ — обади си Стюарт, повтаряйки мисълта на директорката на ЦРУ. Той се наведе към микрофона на телефона. — Вашите атаки не бяха провокирани от нищо. Най-старшият офицер на Кинмен и съпругата му бяха застреляни у дома си. Да, ние знаем за това и не си правете труда да ме питате откъде, защото няма да ви кажа. Електрическата мрежа е съсипана. Летището е димяща развалина. Ма Конг е разполовен и лежи на дъното на дока си, а голяма част от екипажа му потъна заедно с него. По дефиниция никое от тези действия не е сдържано. Но в случай, че има нещо неясно, мирът и стабилността в Азиатско-Тихоокеанския регион винаги са били и ще продължат да бъдат част от американските интереси, дори ако вече не са ваши интереси.

Всичко беше много дипломатично, помисли си Кук. Реши, че предпочита да вижда Стюарт в тази светлина.

— Разбира се, че си остават и наши — отвърна Тян, отказвайки да поеме примамката на Стюарт. — Ние решихме да демонстрираме решителността си и възможностите си в ограничен мащаб. Кинмен едва ли си струва нашето внимание или вашето. Искрено се надяваме, че след като завладяхме тази малка ивица суша, президентът Лианг ще се изправи пред реалността на своето положение и ще реши да отстъпи. Но нашата стратегия за сдържаност може да бъде приложена само ако Съединените щати не подхранват Дианг с празни надежди за намеса. Всяка проява на подкрепа от ваша страна, господин президент, може само да продължи конфликта и да причини ненужни страдания.

Това беше елегантен капан. Не правете нищо и Китай печели. Действайте агресивно и се пригответе да бъдете превърнати в жертвен агнец, помисли си Кук. Предположи, че Стюарт иска още време за мислене и няма да спечели битката си с китайския президент, който бе разполагал с дни да упражнява този разговор. Несъмнено Стюарт не можеше да каже нищо, за което Тян вече да нямаше отговор… Във всеки случай нищо дипломатично.

Стюарт доказа правотата й.

— Президент Тян, благодаря ви, че приехте моето обаждане — прекъсна го грубо той. — Много се надявам, че това може да бъде решено бързо и без ненужни жертви, както и без прекъсване на търговията между двете ни страни.

— Разбира се. Ние се ангажираме със стабилността и запазването на търговските ни взаимоотношения със Съединените щати. Както знаете, вашето икономическо благосъстояние е в наш интерес и ние не желаем влошаването му — отговори Тян. — Ваш покорен слуга, сър.

И връзката прекъсна.

Стюарт се облегна назад в стола си и стисна немощно дръжките.

— Просто ни хванаха по бели гащи…

— Всъщност не е станало нищо особено — отбеляза Лоурънс Шоууолтър, министърът на отбраната.

Генерал Лоурънс Шоууолтър — пенсионер от морската пехота на САЩ, се издигаше с една глава над Кук, а и раменете му бяха два пъти по-широки от нейните. Забележката му беше много по-учтива от онова, което се въртеше в главата на Кук, но генералите трябва да бъдат дипломати, както и служителите от Държавния департамент.

— Тян беше прав — обади се Стюарт. — Нямаме никакви доказателства за това, че НОА са потопили Ма Конг. Знаем, че са те, но не можем да го докажем, а без това аз оставам с вързани ръце. — Той погледна към директорката на ЦРУ. — Някаква нова информация?

— За жалост, не — отговори Кук. — Няма нищо на радара, а и това определено не беше китайски сапьорски екип! Охраната на военноморската база Цо Инг е твърде добра за да го позволи. Военноморското разузнаване мисли, че някоя китайска подводница трябва да се е промъкнала през тайванските сонарни мрежи и да е пуснала торпедо в кораба.

— Сигурно е била страхотна подводница — възкликна Шоууолтър.

— Съгласна съм — кимна Кук. — Да не споменаваме, че тук възниква въпросът защо са потопили само Ма Конг. В пристанището имаше още половин дузина кораби, сред които и Ки Лунг, който също е миноносец клас Кид. Кид са крайъгълният камък на тайванската ПВО мрежа, така че ако атаката е била предшественик на инвазия, китайците щяха да потопят и двата кораба. Но ако флотът на НОА може да приближи толкова много с подводница, те щяха да превърнат пристанището в един тайвански Пърл Харбър. Защо тогава да потопят само един кораб, а не и другите?

— И така, това прелюдия към инвазия ли е, или не? — попита Стюарт.

— Не знаем — призна Кук. Заболя я, като го каза.

— Разберете — нареди Стюарт. — Докато не го докажем, аз нямам пространство за действие. Кинмен наистина е една маловажна ивица земя. — Той удари по дръжката на дивана с отворена ръка и се втренчи замислен през прозореца. — Много хора няма да са доволни, ако влезем във война с Китай само заради самия Тайван, камо ли заради едно островче, което не се вижда на повечето световни карти. — Президентът въздъхна и се обърна отново към гостите си.

— Все още не сме победени, Хари — успокои го Шоууолтър. Министърът на отбраната беше един от малцината, които можеха да проявят такава фамилиарност със Стюарт в този кабинет.

— Не, но мисля, че тук ще трябва да играем за равен мач. Ала поне тайванският парламент крещи за импийчмънт. Лианг вероятно се крие под бюрото си — засмя се Стюарт. — Не можем да си позволим повече грешки. В неделя сутринта шоупрограмите вече ще си имат празник с тази история и съм сигурен, че сутрешната уводна статия в Поуст ще бъде спокойна и сдържана. А аз се каня да наредя на секретарката си да казва на всички, които се обаждат от Конгреса, че съм неоткриваем. Може да се наложи да те изпратя на обиколка.

— По-добре да ме разстрелят.

— Предпочитам да те разстрелям пред възможността да изляза лично по телевизията и да говоря за това.

— И се наричаш политик — присмя му се Шоууолтър.

— Аз съм един уморен политик. Седем години в този кабинет ми се сториха като седемдесет. Има причина всички президенти да побеляват тук — заяви Стюарт и продължи заключението си с въздишка. — Какъв е следващият ход?

Шоууолтър се пресегна отстрани на дивана, за да вземе планшета си, и го разтвори върху масичката за кафе. Като войник, той бе носил този планшет през две войни. Като цивилен го вадеше само когато беше готов да препоръча смърт и разрушения като официална политика на правителството на Съединените щати. Под тънкото найлоново покритие имаше голяма сателитна снимка на Тайванския пролив, покрита с картографски бележки. Шоууолтър извади маркер и огради малкото островче.

— Тук е Кинмен. Шест общини, население седемдесет и пет хиляди души, включително петдесет и пет хиляди военни. Толкова е близо до брега, че дебаркирането с войски на него е приличало по-скоро на пресичане на река, отколкото на десантна операция. На места Потомак е по-широка. Тайванците са изкопали някакъв сериозен комплекс с бункери и тунели в отговор на обстрелите през Студената война, така че НОА ще даде големи жертви, за да го прочисти. Те трябва само да държат войските си затворени вътре, а от Тайпе няма да дойдат подкрепления. Лианг ще иска да ги задържи за защита срещу възможно по-голямо нахлуване в Пролива.

— Можем ли да освободим острова? — попита Стюарт.

Шоууолтър поклати глава.

— Хорейшо Нелсън е казал: „Един кораб трябва да е глупак, за да се бие с форт“, и е бил прав. Не е лесно да защитаваме бойните групи край бреговете на Китай, а поддържането на въздушно превъзходство толкова близо до материка ще бъде още по-трудно. Снабдителните линии на НОА ще бъдат дълги само няколко километра, докато нашите ще се простират на няколко хиляди. Всички самолети, които изпратим над Кинмен, ще бъдат в обсега на ракетите земя-въздух от материка, така че ще трябва да използваме Б-2[113], за да атакуваме точки на китайска земя. Ако дадеш такава заповед, ще трябва да се тревожим за много повече неща от освобождаването на Кинмен.

— Значи с Кинмен е свършено? — попита Стюарт.

— В момента е владение на КНР — Шоууолтър кимна. — Тайван ще си го получи обратно само ако Тян прояви щедрост.

— Да, добре, не трябва да се стига по-далеч — заяви Стюарт. — Ще се погрижим да не стане…

— Това няма ли да остане на дневен ред? — попита Шоууолтър.

— Може и да не успея да прогоня НОА от Кинмен, но той ще е последният остров, който ще им дам без бой — осведоми го Стюарт. После се обърна отново към Кук. — Е, какъв е следващият ход на Тян. И не ми казвай, че не знаеш.

Тя бръкна в чантата си и извади три страници, защипани с кламер в ъгъла.

— Един от нашите анализатори в Червената клетка направи този проект преди няколко години. Представлява примерен план за това как НОА могат да превземат Тайван с ограничени ресурси. Повечето анализатори смятат, че Китай ще предпочете инвазията да протече бързо, за да ограничи нашите възможности за реакция или за някакъв вид дипломатическа намеса. Това — каза тя, подавайки документа от Червената клетка на президента и второ копие на Шоууолтър, — предлага стратегия, при която те удрят бързо, спират бързо и уж дават време на Лианг да размисли. Но те всъщност дават време на НОА да се прегрупира и да се подготви за следващия етап, обърквайки дипломатите за реалните намерения на Китай.

Стюарт изскърца със зъби.

— Това ми звучи познато.

— Да, така е — съгласи се Кук. — А ако в някой момент Тайван се предаде, още по-добре. Първият етап включва нападение на Кинмен. Вторият етап е натиск към Пенгу. — Директорката на ЦРУ взе маркера на Шоууолтър и нарисува още ивици суша в Пролива, на половината път до Тайван. — Пескадорските острови[114] са естествена отправна точка за мащабна инвазия на главния остров. Шейсет и четири острова, но най-големият, Пенгу, има летище и пристанище, което би позволило на НОА да презарежда най-големите си транспортни кораби и самолети, а това се намира на по-малко от 80 километра от Тайван.

— Защо да не засилим натиска, като превземем островите Мацзу или някои от другите по-малки островчета близо до материка? — попита Стюарт. — По-лесно е и ще минем с по-малко жертви.

— Те не са на директния път за инвазия като Кинмен. И ако НОА овладее Тайван, Тян така или иначе ще ги превземе — отговори Шоууолтър.

А твоите хора не мислят, че Лианг ще отстъпи, така ли? — Стюарт се обърна към Кук.

— Никой не храни оптимизъм — отговори директорът на ЦРУ. — Той е твърде корумпиран, за да се тревожи за войниците на Кинмен, и не е стратегически гений. Ако партията му изгуби изборите, той губи цялата си защита от преследване по обвинения в корупция. Нуждае се от приятели на власт и беше достатъчно отчаян, за да подпали това буре с барут още в началото. Искаше тайванското общество да се съсредоточи върху външната заплаха. Сега наистина вниманието им е приковано там, но ако Лианг прояви слабост и отстъпи, той губи всичко. А Тян е прав. Лианг почти със сигурност залага на вас да спрете НОА и да му върнете Кинмен.

— И къде се вписва Ма Конг във всичко това? — попита Стюарт, размахвайки документа във въздуха.

— Червената клетка има теория, но не съм готова да я обясня в детайли… — започна Кук.

— Тогава ми дай кратката версия — нареди Стюарт.

— Да, сър — кимна Кук. Мразеше да споделя недоказани теории, но заповедта си е заповед. — Беше изпитание на оръжие.

Стюарт погледна с изненада към директорката на ЦРУ.

— Какво оръжие?

— Не знаем точно, но е нещо, проектирано да потапя самолетоносач. — Тя говори по-малко от минута за проекта Боздугана на убиеца. — Основното е, че ако този Боздуган на убиеца, каквото и да представлява, може да потопи миноносец клас Кид, сигурно ще може да потопи и самолетоносач.

Стюарт завъртя очи, хвърли документа на масата и се отпусна назад в стола си.

— Значи китайците си мислят, че могат да унищожават самолетоносачи. Не е чудно, че Тян ми го вре постоянно в лицето.

— Ние не… — започна Кук.

— „Ние не знаем“, да, да — прекъсна я Стюарт. Пое си дълбоко дъх от яд. — Ланс, може ли Тайван да защити Пескадорските острови без наша помощ? — попита Стюарт.

— Не — отговори Шоууолтър. Отговорът му беше бърз и окончателен. Кук сбърчи вежди. — Но ако искаш, можем да начертаем една твърда граница там. Между Пенгу и материка има осемдесет километра води от Южнокитайско море. С тайванска подкрепа можем да направим така, че да им се сторят осемдесет хиляди. Линкълн и Вашингтон са на път. Линкълн плава на юг, на три дни от Йокосука[115]. Вашингтон е на един ден източно от Гуам[116]. Можем да ги подкрепим с въздушната ескадрила от Кадена, а ако искате да нанесете удари по някои наземни цели, можем да вдигнем Б-2 от Канзас. — Той смяташе информираността си за местоположението на всичките дванайсет американски самолетоносача за основна функция в своята работа.

— Но ние можем да изгубим самолетоносач от тези неща… Каквито и да са те — припомни му Стюарт. Сега изглеждаше по-уморен от преди.

— Хари, можеш да загубиш самолетоносач дори ако те нямаха това нещо — заяви министърът на отбраната.

— Сър? — обади се Кук.

— Да? — погледна я Стюарт.

— В моята работа аз не трябва да препоръчвам политика. Трябва само да ви давам разузнавателна информация и анализи. Но мога да ви кажа какви са вероятните последици от всякакви подобни действия. Сър, ако обърнете тези самолетоносачи обратно, това ще изпрати много силно послание до всички наши съюзници в Азиатско-Тихоокеанския регион и още по-силно до нашите врагове навсякъде по света. И смятам, че не е необходимо да пояснявам какво е това послание. Но то ще бъде окончателно и невъзвратимо и Съединените щати никога няма да възстановят влиянието, което ще изгубят. Вие ще промените света то не както ви харесва, сър. — Кук се отпусна назад и осъзна, че сърцето й тупти по-силно от всякога досега в живота й.

— Това беше дръзко — прошепна Стюарт.

— Да, сър. Ще разбера, ако поискате от мен да… — Започна тя.

Стюарт я прекъсна отново, този път махна с ръка.

— Харесвам дръзките. И ми помага да се съглася с теб. — Той остави недоизказани подразбиращите се последствия от несъгласието си с нея. — Някакви идеи за историята, която трябва да подхвърля на медиите, за това, че самолетоносачите се насочват натам?

— Можеш да направиш изявление, че самолетоносачите са там, за да защитят свободното мореплаване през международни води по време на конфликта — предложи Шоууолтър.

— Дори няма да излъжете — съгласи се Кук. Тя посочи към картата и начерта една линия. — Тайван се намира в Лусонския пролив, свързващ Тихия океан с Южнокитайско море на север от Филипините. Това е важен плавателен маршрут, свързващ Япония, Северна и Южна Корея с Индонезия и Индийския океан. Ако Тян надделее и създаде маршрут Кинмен-Пескадорските острови-Тайван под един флаг, той може да отреже достъпа за търговско корабоплаване както до Тайван, така и през Лусонския пролив, когато си поиска.

— Това ми харесва. — Президентът на Съединените щати се усмихна и кимна. — Ланс, извади от шкафа плановете за защита на Пескадорските острови. И изпрати тази Червена клетка да докладва на ударните групи със самолетоносачите. Ако това е сценарият на НОА, искам те да го знаят наизуст.

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

Този път Берън беше донесъл цяла кана кафе. Чакаше в офиса на Кук, когато тя влезе. Директорката на ЦРУ изпи две чаши, за да спечели малко време и да си помисли, а преди да седне, си наля трета.

Отвори папката и извади един изследователски документ.

— Червената клетка подготви това преди няколко години. Току-що го споделих с президента.

Берън взе документа и огледа резюмето.

— Не е лошо — заключи той. — Ако са прави, Пенгу и останалата част от Пескадорските острови са следващите ястия в менюто. — Той остави документа на масата.

— Президентът го хареса — информира го Кук. — Трябва да разберем кога НОА ще може да нападне Пескадорските острови. Какво е положението с Пайъниър?

Берън си пое дълбоко дъх, а Кук усети как интуицията й я подлудява. Не каза нищо. Директорът на НСС се нуждаеше от възможност да й поднесе новината по своя начин.

— Шефът на бюрото казва, че Пайъниър е изгорял — прошепна той едва-едва. Това беше най-лошото нещо, което можеше да й съобщи в момента, и той го знаеше.

Кук затвори очи, покри лицето си с ръце и стисна зъби толкова силно, че се уплаши да не си счупи челюстта.

— Какво е станало? — попита бавно тя с овладян глас.

— Не знаем — призна Берън. — Мислехме, че наблюдението, което не даваше на нашите хора достъп до Пайъниър, е отговор на арестите в Тайпе. Това предположение може да е било погрешно.

— Наясно ли сме колко време е бил под наблюдение? — попита Кук.

— Не. — Берън не бе направил нищо, но все пак се почувства некомпетентен.

— Предполагам, че Мичъл има план за измъкването му? — попита Кук.

Берън потвърди предположението с кимване.

— Имаме готов от двайсет години.

— Винаги е рисковано — поклати глава Кук. Изтеглянето беше рядка практика. Повечето чуждестранни агенти се пенсионираха на място или напускаха родината си сами. — За колко време ще го измъкне Мичъл?

— Трудно е да се каже при повишените мерки за сигурност там — призна Берън. — Ако можех, щях да изпратя отделен екип да свърши работата, но с тези ограничения в Пекин ще е трудно да вкарам повече от няколко души, без да задействам алармите им за тревога. Така че може да стане само много бързо. Да го вземем и да изчезнем.

— Дяволска работа е да причиниш това на човека… — замисли се Кук. Това не беше критика. — Да го накараш за миг да напусне целия си живот.

— По-добре, отколкото МДС да го застрелят за миг — отговори Берън.

Кук се облегна в стола си.

— Нещо друго?

— Да — отговори Берън. — Червената клетка току-що подаде молба за изпращане на двама анализатори до Китай да разпитат Пайъниър.

Кук кимна.

— Бърк и Страйкър мислят, че имат нещо в развитие по тяхната теория за Боздугана на убиеца.

— При нормални обстоятелства не бих пуснал анализатор от ДР на сто километра от толкова важен агент, но ако са напипали нещо по тази идея за Боздугана на убиеца, може би ще бъда склонен да им дам малко свобода. Но дори ако ги пратим, няма гаранция, че ще можем да ги срещнем с Пайъниър. Изпращането на двойка анализатори може само да подхрани подозренията на наблюдаващото чудовище. Нямам нищо против да изпратя Страйкър, но Бърк ми се струва твърде голям риск.

— Той е работил като полеви агент, така че има оперативен опит — отговори Кук. — Огнестрелни оръжия, ръкопашен бой, обичайните неща, през които прекарваме анализаторите, преди да ги изпратим на терен. Например в Ирак. Ще ти донеса досието му.

— Ръкопашният бой не е същото като обучението да действаш във враждебна контраразузнавателна среда.

Кук кимна.

— Вярно, но бизнесът ни е рискован — заяви тя, приключвайки спора. — Зелена светлина за временното назначение на Червената клетка в Пекин.

— Няма да кажат и две думи на Пайъниър, без мой човек да присъства в стаята — заинати се Берън.

— Съгласна съм — увери го тя. — Но искам Мичъл да им окаже пълно съдействие. Да не се прави на важен като повечето шефове на бюра.

— На Мичъл това много ще му хареса — осведоми я Берън.

— Най-добре да се учи — заяви Кук. — Ако китайците са тръгнали към Пескадорските острови, искам този път Стюарт да бъде предупреден навреме. Ако дипломатите се провалят, в следващия етап НОА няма да разкарват танкове. Ще пуснат самолети, а те се движат малко по-бързо.

* * *

Информационен оперативен център на ЦРУ

Сграда западно от Маклийн, Вирджиния

Информационният оперативен център (ИОЦ) беше един от петте отдела на ЦРУ, създаден за борба с проблеми, които не се простираха само в националните граници. Трафик на дрога, тероризъм, разпространение на ядрено оръжие и контраразузнаване — всички си имаха свои екипи, но ИОЦ ги беше изпреварил с малко повече от десетилетие. Престъпниците, занимаващи се с други дейности, не бяха слепи за технологичния напредък и интернет бе започнал да им помага да правят пари. ИОЦ ги преследваше до един, подхранван с бюджет, който лесно можеше да ги вкара във Форчън 1000[117].

Кира се изненада да види, че Джонатан знае пътя през помещенията на Групата за анализ. Това беше ферма с кабинки, каквато тя очакваше да види в Червената клетка но самият брой на работните места беше огромен. Те бяха дузини, може би повече от сто, всичките до една-единствена пътечка, дълга повече от сто метра от единия край до другия. Залата заемаше цялата страна на сградата само на този етаж.

Ферма е твърде малко, реши тя. Прилича по-скоро на плантация от кабинки?

— Преди двайсет години имаше един анализатор, обработващ проблемите с компютърната сигурност — промърмори й тихо Джонатан.

— Сигурно някой е разбрал, че интернет променя света.

— Рядък случай за Агенцията, да изпреварва света в технологическо отношение, вместо да си играе на гоненица — съгласи се той.

Джонатан я дръпна за ръката, въведе я в самостоятелен офис в края на една стена, срещу кошарките на анализаторите, и отвори вратата, без да си направи труда да почука.

— Джонатан! — долетя басов глас отвътре, но Кира не успя да види мъжа в офиса от мястото, на което беше застанала. — Влизай тук и затвори вратата, преди някой да ме види, че ухажвам Червената клетка.

— Извинявам се за това, което ще трябва да изтърпиш — каза тихо Джонатан. Вдигна ръка кавалерски и направи път на Кира.

Младата жена пристъпи в тесния офис, който едва побираше едно бюро, шкаф и окъсан диван за посетители, изглеждащ много по-стар от самата стая. Бюрото бе отрупано с не по-малко от четири монитора, а Кира преброи на пода поне пет вертикални компютъра, което правеше бъркотията от кабели отдолу напълно предвидима. Останалото свободно място на бюрото бе отрупано с хартии и кутии с дивидита с различна класификация, надраскана върху тях с незаличимо синьо мастило. Човекът в стаята беше умерено красив, млад, с руса брада на два дни, но изтърканият му военен пуловер едва ли бе върхът на модата. Той се усмихна невинно, а Кира остана с впечатлението, че не обръща никакво внимание на факта, че в облеклото му липсва всякакъв стил.

— Кира, запознай се с Гар Уийвър — представи го Джонатан.

— Един от малцината, които все още говорят на Джон. И как мистър Бърк успя да те убеди да се закачиш към неговия екип? — Уийвър говореше с лек южняшки акцент, който се смесваше с обичайната за Нова Англия модулация на гласните. Уийвър или бе израснал на юг и получил образованието си на север, или обратното. Кира реши, че е първото, тъй като южняшкият му акцент беше по-очебиен от бостънската му интонация.

— Не е… — понечи да започне Кира.

— Значи си доброволка! — възкликна Уийвър, разтягайки отговора й логически до погрешната крайност.

Той стана и подаде ръка на жената, която тя пое, преди да седне на дивана. Отблизо видя, че е покрит с космите от стотици посетители. Ужаси се от мисълта, че ще трябва Да атакува блузата си с мъхната четка, когато се прибере У дома, но се опита да не го показва.

— Назначение по заповед — обясни Кира.

Веждите на Уийвър се сбърчиха в подигравателна изненада.

— Седмият етаж отново е въвел наборната служба?

— Не се сърди за този разпит — посъветва я Джонатан. — Гар е един от почетните членове на Червената клетка.

— Изкарах един мандат там преди няколко години, когато наборната служба на Кук ме принуди. Бърк и няколко пияници направиха службата ми поносима — обясни Уийвър. Кира разбра, че последното е лъжа. — Е, какво мога да направя за вас?

— Само една услуга… — Джонатан извади диска. — Това е обикновена софтуерна програма, разработена от китайска аерокосмическа компания, но нямаме продължението й. Искам да я погледнеш.

— Отлично. Обичам да разнищвам чуждестранен софтуер. — Уийвър извади диска от кутията, хващайки го за ръбчетата, и го постави внимателно в дисковото устройство, изскочило от компютъра Макинтош под бюрото му. Натисна един клавиш върху мръсната си клавиатура и устройството се затвори. — Можеш ли да ми кажеш нещо за агента, който е предал това?

— Не — отвърна Джонатан.

— Аха, значи е някой от онези — поклати глава Уийвър.

— Компанията има ли си име?

— Изследователски институт за самолетен дизайн СИАН — осведоми го Кира. — Може да е картотекирана и под името Китайска корпорация за авиационна индустрия.

— Аха, китайците… Те са източникът на всяко компютърно зло на света, или поне така мисли Пентагонът — засмя се Уийвър. Дискът се зареди и върху един от мониторите се появи единична икона. Уийвър отвори прозорец, показващ статистиката за файла. — Не е голям файл, бинарен, под Линукс[118], почти сто мегабайта.

— Китайците използват ли Линукс? — попита Джонатан.

— Един вариант, наречен Линукс Червено знаме — обясни Кира.

— Познаваш Линукс? — попита изненадан Уийвър.

— Компютрите са ми хоби — призна тя.

— Жена с качества на компютърен маниак. Джонатан, имаш тайни от мен — засмя се отново Уийвър. После стана сериозен. — Преди около петнайсетина години китайското правителство се притесни, че Макинтош може да са поставили тайни вратички в Уиндоус, което би могло да даде на нас или на НАС прикрит достъп до техните системи. Сорс кодът на Линукс е свободен и китайците решиха, че ще е по-безопасен за техните операционни системи при най-важните им функции. И създадоха свой вариант, наречен Линукс Червено знаме. Логото е маршируващ пингвин, носещ китайския флаг. Не се майтапя.

Кликна два пъти върху иконата. Програмата за виртуализация на Линукс се зареди, последвана от апликацията. Програмата зареди и изпълни монитора на Уийвър с празен прозорец, разделен на квадранти, всичките черни, и малка лента с инструменти от икони отгоре под менюто с йероглифи на мандарин.

— Прилича на напълно стандартна CAD програма, така мисля — отбеляза Уийвър. — Имате ли някакви информационни файлове, които да заредим?

— Не — призна Джонатан. — Или ако имахме, НСС нямаше да ги предаде.

— Това винаги е възможно с онази пасмина — отстъпи Уийвър. — По-късно мога да създам някои тестови обекти, с които да изследвам функциите на програмата. Ала онова, което мога да ви кажа още сега, е, че тези неща — Уийвър посочи към групата знаци в горния ляв квадрант — вероятно са мерни полета… Височина, ширина, мащаб и така нататък. — Той кликна няколко пъти с мишката и изкара куб във всеки квадрант, показващ обекта от различни гледни точки в две измерения. Горният ляв прозорец показваше куба в три измерения. — Да — въздъхна Уийвър. — Определено са мерни единици, всичките метрични. Вероятно сантиметри, метри, каквото и да е… Не съм сигурен какво е това — той посочи към един етикет с неразбираеми йероглифи. — Това мерно поле не се променя, когато променям размерите на обекта. Ще се обадя на APLAA и ще видя дали могат да ми изпратят преводач да прочете етикета. Но ако всичко друго се провали, просто ще направя обратна инженерна разработка на алгоритъма зад това поле.

— Просто — замисли се Джонатан. — И колко време ще ти трябва?

— Ако от APLAA ми помогнат, може би няколко часа. Но това е малко вероятно — кимна убедено Уийвър. — На доста път сме от Централата. Няма да им се ще да дойдат толкова далеч в снега, дори ако Агенцията им плати пътните.

— Ще откажат — съгласи се Джонатан. — Е, колко ще ти отнеме без тяхна помощ?

— Ще трябва да разглобя програмата. Една седмица, ако работя извънредно — отговори Уийвър.

— Някакъв начин да го ускориш? — попита Кира.

Уийвър се завъртя леко в стола си и погледна младата жена. Кира не беше сигурна, че изражението на лицето му й харесва.

— Известен съм с това, че върша малки чудеса с подходящите стимули.

— И какви стимули ти трябват? — попита Кира.

— Ти и аз. Обяд в трапезарията на Агенцията — поясни Уийвър. Беше абсолютно сериозен.

— Дързък си — отговори Кира. Лицето й остана безизразно.

— Животът не дава нищо на скромните — обясни й Уийвър.

Джонатан присви вежди и я погледна. Кира не трепна, но той не разбра дали това е от обучението й като полеви агент, или просто от личен опит с програмисти.

— Кой текстов редактор използваш? Ви[119] или Емакс[120]? — попита тя.

— Емакс — отговори Уийвър.

— Съжалявам, аз съм Ви момиче. И не излизам с Емакс пичове. — Джонатан заподозря, че Кира би избрала всяка възможност, която Уийвър не би избрал.

— Ще се конвертирам.

— Не мога да уважавам шифровчик, който е готов да изостави предпочитания си тестов редактор заради една ясена, която е срещнал току-що. Значи не е в добра форма. Показва отчаяние. — Кира направи кратка пауза за ефект. — Сега съм притеснена за теб.

— Хей, аз не съм фен на Линукс с лоша хигиена — обиди се Уийвър. — Знам как да забавлявам едно момиче.

Кира вирна глава и се усмихна, а Джонатан усети как обучението във Фермата влиза в играта. Уийвър играеше над възможностите си. При нормални обстоятелства за мъжете срещата с която и да е жена беше упражнение по разбиване на кодове. Тичането след жена, обучена в секретни операции и вербуване за шпионаж, издигаше играта на ново ниво, където южняшкият чар не вършеше работа.

— Ще ти предложа сделка — обади се най-после тя. — Направи обратна инженерна разработка на тази програма и разбери какво означават числата за три дни. Реконструирай я в C++[121]. Ако твоята интерпретация на алгоритъма е задоволително изящна, ще ти позволя да ме заведеш в трапезарията на Агенцията.

— На Objective-C[122] ще бъде по-красиво.

— И ще си е чисто шмекеруване, ако използваш Cocoa Framework[123]. Направи го и ще можеш да ме заведеш само в Старбъкс[124]. Харесвам мъже, които могат да напишат програмата си от нулата — парира го Кира.

Джонатан се обърка напълно в джунглата от жаргона, който двамата си подхвърляха.

— Три дни, а? — Уийвър се почеса по наболата брада. — Имаш го. Джон, ще трябва да ме извиниш. Налага ми се да гоня краен срок.

— Ясно ли ви е, че аз не разбрах и дума от това? — попита ги Джонатан.

— Достатъчно е да кажа, че твоята партньорка ще похапва агнешки ребра с мен в трапезарията една седмица след понеделник.

— Предполагаш, че кодът ти ще бъде достатъчно изящен за да задоволи моите стандарти, така ли? — подсмихна се Кира. Джонатан не разбра дали го дразни. — Това е субективна мярка и е напълно извън твоя контрол.

— Хайде само да кажем, че имам високо мнение за шифровъчните си умения — усмихна се Уийвър. — И оценявам предизвикателството, без значение какво ще излезе от това.

— Съмнявам се, че шефът на екипа ти ще оцени факта, че отнемаме от работното ти време — замисли се Джонатан.

— Казвали ли сте на някого, че ще идвате? — попита Уийвър.

— Не — отвърна Джонатан.

— Но ще се разчуе. Винаги става така. Ако някой пита, аз работя с вас за контрол на щетите.

— Както кажеш — отговори Джонатан. — Радвам се, че те видях, Гар.

— Удоволствието винаги е мое. Ще се обадя, като попадна на нещо.

— Късмет — пожела му Кира с кисела усмивка.

— Късметът е за хора, които не притежават умения — отговори Гар.

Обърна се отново към монитора, а Кира наблюдаваше как анализаторът по компютърна сигурност за миг изчезва в собствения си малък свят.

* * *

Оперативен център на ЦРУ

— Бързаш ли? — попита Дрешер. Кира изглеждаше нетърпелива.

— На път съм към летището — отговори тя. — Снимки на сто трупа ли ще ми покажеш?

— Нещо по-добро — отвърна Дрешер. Натисна един клавиш, а мониторите в Оперативния център изключиха новинарските канали и ги заместиха с една-единствена информация. — Няколкостотин китайски танка се придвижват към брега. Добре заснето. Ниска орбита, страхотна светлина и ъгълът отгоре е почти прав. Сателитните образи не могат да ти дадат нищо по-добро.

— Какво гледаме? — попита Кира.

— Нанджинг, военната база в Гуянг — отговори Дрешер. Извади карта на китайското крайбрежие със символи, маркирани върху страницата. — Единайсет пехотни дивизии, осем полка от специалните части, две бронирани дивизии, една артилерийска дивизия и две резервни части.

— Дрешер прочете документа, подготвен от неговата анализаторка от APLAA. — Общият брой на живата сила е около триста хиляди. На военните кораби по брега няма топлинно флуоресциране, така че всички тези танкове са само за шоу, докато не изградят въздушен мост. Там е истинският екшън.

Той й подаде серия снимки.

— Ала не мисля, че ги подготвят само за да ни изпратят послание. Виждам твърде много работници край самолетите… — Някои от тъмните точки, маркиращи наземните екипи на снимките, стояха до маркучи за реактивно гориво с форма на спагети, които се извиваха към самолетите.

— Има активност в Шанту, Фуджоу, Жонгшу, Тайхе и Зегу. Но не това е интересно. — Дрешер пъхна в ръцете й друга серия снимки, после се обърна и заби пръст в картата на Китай, залепена на стената зад бюрото му. — Цялата тази друга активност е по югоизточното крайбрежие, но онези са направени над Ченджу.

Кира видя къде се заби пръстът му на картата и сбърчи вежди.

— Толкова далеч на запад ще стигнеш до Индия.

— Ето защо е интересно. Мислех, че партньорът ти ще поиска да узнае.

— Тайван реагира ли? — попита Кира.

— Нищо значимо. Увеличиха въздушните патрули, но всички самолети си остават в тайванското въздушно пространство. — Дрешер отпусна ръка върху купчината със снимки. — Няма флуоресцентни индикатори за топлина на тайванските кораби в пристанищата. Тян е уплашил Лианг. НОА щурмува Кинмен, Тайван се опитва да се раздвижи и НОА потапя един от най-добрите им кораби още в пристанището. Лианг вероятно е твърде уплашен, за да предприеме нещо. Няма си пола, зад която да се скрие, докато Линкълн и Вашингтон не се появят.

— Благодаря — кимна Кира.

— Ще си говорим, като стигнеш оттатък — каза Дрешер с лек поклон.

* * *

Полет на Юнайтед 897

— Поне получихме бизнес класа. Икономиите биха ме убили — каза Кира. Разпоредбите на агенцията позволяваха на пътуващите да надграждат полетите си с продължителност над осем часа и младата жена се надяваше, че това ще й даде добра възможност да си поспи.

Няма да помогне — отговори Джонатан. Кира изглеждаше много доволна от себе си, когато получи одобрение за пътуването, и то още от момента, щом съзря изненадата му при вида на бележката. Той все още се чудеше защо Кук е одобрила пътуването и тайно се надяваше шефът на бюрото от другата страна да не ги предаде на китайците още при пристигането им. Можеше да си представи, че Карл Мичъл изобщо не изгаря от ентусиазъм при мисълта да поеме отговорност за двама анализатори при настоящото развитие на събитията. — В Китай са с тринайсет часа пред нас. Биологичният ти часовник ще изостане, независимо от това колко ще спиш. По-добре е да побудуваш…

— Ти си песимист — обвини го тя.

— Реалист съм. Има разлика — коригира я Джонатан. Очите му не се откъсваха от броя на Икономист върху масичката му. — Оптимистите стават лоши анализатори — поясни той. — Не са достатъчно критични.

— Това е тъжно…

— Всекидневното четене на президентския брифинг ще ти помогне — заяви Джонатан.

— Президентът го чете всеки ден и все пак се усмихва.

— Работата на един политик зависи от усмивките. Моята — не. Тя зависи от това да съм нащрек дори след дванайсет часа в самолета. Също и твоята. Така че зарежи виното — посъветва я той. — Няма да ти се ще да страдаш от часовата разлика и от махмурлук едновременно. — Самолетът бе летял едва половин час, а Кира вече пиеше втората си чаша. Оставаха още няколко часа до вечерята, така че тя пиеше на гладен стомах. А Джонатан знаеше, че полевите агенти предпочитат баровете и кръчмите като места, където да се срещат с информаторите си, поради причини, които нямаха нищо общо със сигурността. Секретната служба все още си беше момчешки клуб и предпочиташе мъжкарското поведение, което превръщаше в слабост пред другите неспособността, или нежеланието, да се наливаш с алкохол. Мормоните и мюсюлманите пасуваха, но от останалите се очакваше са следват неписаното правило и Бърк не се съмняваше, че Страйкър може да се мери с мъжете в това отношение.

— Защо? Кафето е безплатно — пошегува се тя.

— Също и турбуленцията.

— Говориш от опит ли? — попита тя.

— Аз не пия — отвърна Джонатан с внезапно студен глас.

Алкохолици в семейството? Не бяха чак толкова близки, за да зададе такъв въпрос, а Кира знаеше кога да прекъсне един разговор.

— Струва ми се, че доста си пътувал по работа — смени темата тя. Не споменаваше Агенцията по име. Дори на Боинг 747-400 бизнес класата бе малко помещение и те нямаха представа кой е чужденец и кой не е. Полевият агент вече разпозна няколко от спътниците им като китайци и чу поне още четири езика, които в момента не можеше да идентифицира. Единият звучеше като японски, макар Кира да признаваше тайно, че не може да различава някои азиатски езици един от друг. Някои от останалите диалекти, по-близо от неговата страна на пътеката, сякаш идваха от Източна Европа. Тя не знаеше за какво си говорят хората около нея, но разговорите бяха доста оживени и тя предположи, че обсъждат инвазията на Кинмен. Всеки пътник на борда летеше към страна в състояние на война и тя не можеше да си представи за какво друго биха разговаряли при тези обстоятелства, макар Джонатан да изглеждаше решен да избягва темата.

— Летял съм много по вътрешни полети. Няколко пъти до Лондон, веднъж до Рим. Обиколих бойните полета в Окинава. И една обиколка на Пясъчника[125].

Пясъчникът, помисли си тя. Ирак.

— Участвал ли си в сражения? — Имаше само едно място в списъка му, което пасваше на въпроса.

Джонатан сви рамене.

— Преди войната бях в Кемп Доха[126]. Садам изстреля няколко ракети Скъд[127] по време на подготовката, но никоя от тях не падна наблизо. После бях в Зелената зона[128] за една година. На няколко пъти момчетата на Зауахири[129] ни обстрелваха с минохвъргачки. Имаше няколко коли бомби. Нищо твърде наблизо. — Той се размърда в седалката си и протегна крака, за да раздвижи ставите си. — Е, ще ми разкажеш ли какво стана във Венецуела?

Тя вдигна глава изненадано и той видя как болката присветва в очите й.

— Кук ли ти каза за това?

— Призна ми чак след като направих няколко предположения защо те е довела в Червената клетка.

Кира се намръщи и огледа смрачаващата се кабина. Повечето спътници спяха или гледаха филми. Тя се пресегна надолу и нави левия ръкав на ризата си. Все още лепеше бинт с марля под рамото си. Дръпна я назад и се обърна, така че главният анализатор да види задната част на ръката й, но тялото блокира погледа на шарещите очи от другата страна на пътеката.

— Това говори ли ти достатъчно?

Джонатан сведе поглед към раната. Момичето имаше страничен разрез по трицепса. Конците все още бяха там. Тя несъмнено бе изгубила малко плът, а белегът щеше да е грозен. Той наведе глава и огледа раната.

— Куршум 7.62 милиметра?

— Добро предположение… — Кира върна бинта на мястото му и дръпна ръкава си надолу.

— Това е обичаен калибър, използван от южноамериканските военни — поясни той. — За малко.

— Да, за малко — въздъхна Кира. — Ти бил ли си някога в Пекин? — попита тя. Моля те, остави ме на мира.

Той замълча, сякаш мислеше дали да удовлетвори неизказаната й молба.

— За жалост, не — призна най-накрая Джонатан. — Би било много полезно, ако някой от нас беше прекарал известно време на терен там. Казвали са ми, че градът е труден за ориентиране.

— Не е проблем — отвърна Кира.

— Оптимистка.

— Ако не можем да си намерим пътя в чужд град без карта, значи работим за погрешната компания — заяви тя.

И се изненада, когато най-накрая видя Джонатан да се усмихва.

* * *

Информационен оперативен център на ЦРУ

Уийвър остави кутията с безалкохолно на безопасно разстояние от клавиатурата, тъй като беше поразил не едно електронно устройство с помощта на газираните напитки. И отново насочи вниманието си към монитора. В помещението беше адски тихо, като се изключи бръмченето на вентилаторите от сървъра, монтирани в решетката под бюрото му. Той бе ангажирал помещението само за себе си и предпочиташе нещата да си останат така. Беше му достатъчно трудно да преведе шестнадесетичния код[130] на асемблерен език[131] и без да бъде разконцентриран от гласовете на другите анализатори, разговарящи в коридора.

Обратната инженерна разработка на събрана компютърна програма беше най-трудният занаят, който един програмист можеше да усвои. В сравнение с него писането на програми, дори на най-сложните, беше като детска игра. Програмистът можеше да използва всеки от дузината езици, за да създаде програма. Всеки от тези езици улесняваше живота на шифровчиците, позволявайки им да използват английски думи — наречени сорс код, — вместо да ги принуждава да използват само цифри, от които компютрите действително разбираха. Онези английски команди бяха конвертирани в числа от компилатор, еднопосочен преводач между двете.

Обратното инженерство бе занаятът да превърнеш тези сурови цифри обратно в английски команди без сорс код, който да те напътства. Все едно да превеждаш от простонароден египетски без помощта на Розетския камък[132] — Хората мислят в стандартната десетична система, където цифрите вървят 0-1-2-3-4-5-6-7-8-9, преди да се добави втора цифра към първата, за да стане 10. Компютрите мислят в осембитов бинарен код — с база две, където последователността е 00000000-00000001-00000011 и така нататък до безкрайност. Но беше лесно да разчетеш погрешно потоците от нули и единици, докато си пропит от скука, която нито колата, нито кафето можеха да излекуват.

И така Уийвър използва декомпилатор, за да конвертира бинарните числа в шестнадесетични — база дванадесет. Уийвър поне можеше да мисли шестнадесетично, където се броеше 1-2-3-4-5-6-7-8-9-0-a-b-c-d-e-f. Но оттам трябваше да гледа числата и да се опита да ги върне обратно в сорс кода, който изпълняваше същите функции.

В частния сектор плащаха добри пари на малцината, които можеха да обръщат инженерни програми. Това бе полезно умение за всяка компания, опитваща се да открадне софтуерните търговски тайни на конкуренцията, а Уийвър притежаваше точното количество лудост за този занаят. Уменията му трябваше да му носят два пъти повече от държавната му заплата, а „Майкрософт“ и „Гугъл“ му направиха щедри оферти, но патриотичната жилка на Уийвър го задържаше на държавната служба. Той предполагаше, че може да си осигури добър живот чрез корпоративен шпионаж, но тук щеше да прави същите неща, без да се тревожи за закона. Ако Уийвър не се тъпчеше с кофеин — истинската кръв на програмистите навсякъде по света, той би спал със съня на праведните…

Аналитичната програма, дето му донесоха от Червената клетка, беше проста. Китайските шифровчици, които я бяха писали, притежаваха компетентност, но им липсваше вдъхновение. Програмирането беше изкуство, в което ефикасността създаваше естествена елегантност, но най-добрите алгоритми преставаха да бъдат кодирани редове и ставаха нещо красиво, напълно чисто в своята ефикасност и работеха заедно в модулна хармония. Кодираните редове, които Уийвър реконструира цяла нощ, дори не се доближаваха до онова, което бе едновременно благословия и проклятие. Така те ставаха почти предвидими при обръщането им в асемблерен код. Но това ги правеше и скучни което не му помагаше, като се има предвид, че минаваше полунощ.

Алгоритъмът, който Уийвър измъкна от китайската CAD програма, беше по-дълъг от очакваното и по-сложен, отколкото предполагаше размерът му. В МИТ[133] изискваха от него да вземе уводен курс по диференциални уравнения и той получи едва средна оценка, така че му отне цял час да се сети, че алгоритъмът е от тях. Беше заел учебниците на колегата си, понеже продаде своите още в колежа, часове след последния изпит. Ала те изобщо не му помогнаха. Стори му се, че този алгоритъм е интегриран в CAD програмата и текстовете по обща математическа теория няма да му помогнат много. По-подходящи биха били текстове по геометрия или машинно инженерство, или може би по физика.

Другите уравнения измерваха най-простите физически свойства — дължина, ширина, дълбочина, площ. Това оставаше константно, когато променливите за размерите се запазваха пропорционални — промяната в общите размери на обекта не променяше изходното уравнение, но промяната във формата го правеше. Той пропускаше нещо… Но какво? Маса? Уийвър изключи това. Тя би се променила заедно с мярката за площ. Издръжливост на опън? Не е възможно без вкарването на специфичния материал, от който е изработена формата, а Уийвър не виждаше начин да влезе в тази стойност на програмата. Реши, че може да са части от цифров генератор, даващ уникални идентификатори на всяка нова част, проектиран така, че да бъде разположен в някоя база данни. Но уравнението беше твърде сложно за това. Дали не бе някаква непозната за него инженерна функция?

Накрая помоли една анализаторка от APLAA да му помогне да разчете пиктографията в интерфейса на CAD програмата. Анализаторката от APLAA изгуби цял час в търсене на мандаринските пиктографски корени върху етикета, преди да разбере, че е малко вероятно да ги намери в стандартния потребителски речник. Бързо ги откри в един технически речник — hengpoumian. Буквалният превод беше хоризонтално сечение. Това нямаше никакъв смисъл за Уийвър. Да, машинните инженери използваха CAD програми, за да създават технически чертежи с хоризонтални сечения, но къде беше връзката с математическата формула, променяща своя продукт, когато формата на обекта се променяше, но не и размерът му?

Все пак, дори да разполагаше със сорс кода, беше много вероятно пак да не разбере какво трябва да му подскаже математическото изчисление. Едно беше да знаеш, че част от сорс кода е изчислила Е = mc2[134]. И съвсем друго — че точно тази първоначална формула обяснява защо нищо не може да се движи по-бързо от скоростта на светлината, а този китайски алгоритъм обещаваше да е много по-сложен от простата формула на Айнщайн. Но Уийвър нямаше да се провали. Сега идентифицирането на целта в уравнението беше въпрос на професионална гордост. Обядът със Страйкър щеше да е черешката на тортата. Тя бе една от малцината ДР агентки, които бе срещал напоследък и не беше нито заета, нито пък беше социално безполезен интроверт. Освен това жената знаеше как да пише кодове. Това, както и фактът, че изглеждаше хубавичка, си струваше усилието.

Уийвър се завъртя назад от бюрото и пусна кутията от безалкохолно в кошчето за боклук. Ставаше късно и жалките количества кофеин и кола нямаше да го задържат буден. Беше време за голяма чаша кафе.

10

ВТОРНИК

Ден десети

Пекинско международно летище (РЕК)

Пекин

Летището се намираше в района Чаоянг, на североизток от града, в предградие, което вече не се смяташе за отдалечено. Олимпийските игри през 2008-а спомогнаха за това. Правителството направи огромни разходи да подготви града за посетители през онази година, но не и тук. Най-голямото летище в Пекин не поставяше под въпрос факта, че страната домакин се е превърнала в заслужен член на първия свят. Терминал 2 бе съставен от боядисани трегери и стомана, издигащи се към ниския таван на хангара, добре осветен и очевидно лишен от всякаква връзка с китайската традиция. Размерите бяха внушителни, но не и архитектурата, което разочарова Кира. Израснала в Шарлотсвил, тя оценяваше архитектурните влияния на Мистър Джеферсън. Искаше й се една страна с такова уникално наследство да й направи по-дълбоко първо впечатление, но знаеше, че на нея трудно може да й се угоди. Сградата беше оправдан източник на гордост за една нация, чиито граждани бяха измирали от глад с милиони при диктатурата на Мао, но Кира се надяваше, че те не са разбили своята култура на парчета, опитвайки се да докажат националната си репутация.

Гледките от Пекин, които видя през прозореца на таксито, докато пътуваха по магистралата „Шуду Джичанг“[135] на юг към града, не промениха това впечатление. Модерен град — като всеки друг, в който беше ходила, дори по-добър от много от тях, със строителство, което заплашваше да затисне сградите, все още напомнящи за онзи Пекин, който Кира си представяше. Колите под наем не се даваха на чужденци, така че те се задоволиха с едно обикновено такси. Това бе най-произволната налична възможност, а произволното поведение беше най-големият враг на офицера от контраразузнаването, както и втората най-добра защита за Джонатан и Кира. Първата беше да не казват нищо по време на пътуването и да не правят нищо открито незаконно в останалата част от престоя си.

Магистралата свърши в изход към шосе „Санхуан Лу“ край северния район на посолствата, едно от четирите големи шосета, обикалящи центъра на града. Оттам шофьорът ги подкара в обиколка по малки странични улички, а Кира се смая, изгубвайки чувството си за ориентация. Въпреки хвалбата й за самолета, тя прекара доста време от полета, взирайки се в картите и пътеводителите, които отмъкна от библиотеката на ЦРУ.

Полевият агент — тя все още не можеше да мисли за себе си като за анализатор — се опитваше да запомни имената на главните улици. Не се чувстваше приятно, влизайки на вражеска територия, без да се въоръжи с подробни познания на терена, но накрая се отказа от тази мечта. Езиковите й умения се простираха в романските езици — испански, френски, италиански и португалски, но не и в азиатските. Безкрайните даджиес и жонглус в имената на улиците се нижеха покрай тях за минути и тя се примири с общия поглед към асфалтовата география на Пекин. Центърът на града представляваше продълговата кутия с площад „Тянанмън“ и Забранения град в средата и езерата Нанхай, Жонгхай и Бейхай непосредствено на запад. Повечето главни улици вървяха в посока север-юг и изток-запад. Само по-малките странични улички бяха разхвърляни безразборно. Погледнато отгоре, това имаше повече смисъл за Кира от проекта на Вашингтон — тя многократно бе проклинала името на Пиер Л’Енфан[136], и то не защото беше французин.

Въпреки че беше собственост на американци, тя знаеше че „Холидей Ин Краун Плаза“[137] не е безопасен пристан. Персоналът бе почти изцяло китайски, а брифингите по сигурността, описващи детайлно присъствието на контраразузнавачите от МДС в китайските хотели, бяха почти ужасяващи. Намираха се на вражеска земя и местните разполагаха с всички предимства. Нямаше гаранция, ме стаите им са избрани произволно, а те бяха настанени в съседни стаи, което изглеждаше удобно. Претърсването за скрити камери би било очевидно издаване. Тя нямаше никакво съмнение, че чантата й ще бъде изтърбушена още първия път, когато излезеше от стаята.

Джонатан тръгна право към телевизора. Каналът беше неподходящ, но той усили звука много повече от необходимото.

— При тези обстоятелства бих предпочел да ни настанят в посолството.

— Предполагам, че в хотела няма място — отговори Кира.

— Държавният департамент ще изпрати бригада от Външно министерство в страната, да се опитат да убедят Тян.

— Съмнявам се, че сега НОА ще позволи на дипломатите да ги спрат — отбеляза Джонатан. — Нашите приятели знаят ли, че идваме? — Телеграмите от Централата до полевите бюра невинаги се четяха по план, независимо от това как бяха маркирани.

— Трябва да знаят — Кира избегна конкретен отговор.

— Обади се на портиера и поръчай друго такси, което да ни закара там след час.

— Довиждане до тогава — каза му тя, тръгвайки към общата врата, водеща към нейната стая. — И се измий. Имаш нужда от душ.

— Не лягай — предупреди я той. — Не ми се ще да те будя.

— Моментът не е добър — заяви Мичъл.

Страйкър беше полеви агент, поне преди, което нормално я поставяше на страната на Мичъл при разделението в ЦРУ. Но тя не беше от неговите агенти и пътуваше в компанията на ДР анализатор. Тези два факта я правеха подозрителна.

— Кога ще дойде добрият момент? — попита нетърпеливо Кира.

— След войната.

— Не можем да чакаме толкова — възрази Джонатан. Беше си имал работа с достатъчно офицери от НСС, за да знае, че вероятно Мичъл говори сериозно.

— За момента Пекин не е безопасна оперативна среда.

— А бил ли е някога? — попита Кира.

— Не — отстъпи Мичъл. — Но местните сега са ужасно раздразнителни. Тормозят всеки, който излезе от посолството, на ниво по-ниско от посланик. Моите полеви агенти ги малтретират на улицата. Дори предаването на съобщение на някой от местните ни агенти се превръща в сериозна операция, да не говорим за среща с тях. А сега ето това… — шефът на бюрото размаха телеграмата от Централата. — Нареждат ми да ви срещна с Пайъниър, за когото вие дори не трябва да знаете. Кати Кук казва, че се налага да разговаряте с него. Добре, знам как да изпълнявам заповеди. Но много ми се ще да съм наясно как разбрахте за него.

— Това едва ли е уместно в момента — прекъсна го Джонатан.

— Неуместно е това, че не съм сигурен дали ще мога да ви срещна с него.

— Толкова ли е стегнато наблюдението? — попита Кира.

Мичъл остави телеграмата на бюрото си и се отпусна назад в стола.

— Той изгоря — призна той.

Кира се втренчи в шефа на бюрото. Мерките за сигурност на място за защита на Пайъниър се намираха в досието и бяха внушителни. Загубата на агент заради лош късмет или по чиста случайност беше доста лошо, но се случваше. Нечия кариера щеше да приключи, ако пробивът бе поради оперативна грешка.

— Как?

— Не знаем — призна Мичъл. — Получихме „знак за живот“, но това е единственият директен контакт, който успяхме да осъществим за две седмици. Изгубихме няколко тайника. Не знам дали МДС са ги хванали, или някой друг ги е открил случайно. Може да се случи, но това е адски много лош късмет при всичко друго, което става наоколо.

Джонатан се намръщи.

— Това започна едновременно със строгите мерки за наблюдение, така ли?

— Двете започнаха горе-долу по едно и също време, да… Не знам дали са свързани и в момента не ми пука особено. Ще оставя на вашите анализатори да разберат. Но много ми пука за това как да го изведем от страната, без да изгоря своите офицери. От Централата ми пищят за информация, която няма как да осигуря, понеже изгубихме най-добрия си агент, а МДС могат да го арестуват по всяко време. Ако го направят, те ще го изтипосат на първа страница в „Народен ежедневник“, а другите ни агенти ще решат, че ние не можем да ги защитаваме, и информацията от тях ще пресъхне. Така че, без да се обиждате, но имам по-големи тревоги, отколкото да уредя среща, в която Пайъниър може да бъде убит, а вие — арестувани. Ще ви направя услуга, ако просто отхвърля молбата въпреки заповедите.

— Но няма да го сторите — възрази Кира.

— Не ме пробвайте — заяви Мичъл. Имаше разлика между това да си дързък и да си безочлив и Страйкър бе по-склонна да приеме второто. — Измъкването на Пайъниър е мой приоритет и щом започнем изтеглянето му, аз със сигурност няма да го отложа за няколко часа, за да можете да си побъбрите, докато МДС го търси из цял Пекин. Ако успеем да го измъкнем от страната, ще можете да си поговорите с него. Дотогава не искам да чувам за това. А ако опитате да го направите през главата ми, ще ви изритам от страната. Разбирате ли ме?

Джонатан отвори уста да отговори, но Кира го спря.

— Разбрано.

11

СРЯДА

Ден единадесети

Белият дом

— Това — Стюарт хвърли на бюрото си OPLAN 5077[138] — изисква ядрени оръжия. — Той знаеше, че планът е ревизиран преди няколко години и се чудеше кой генерал е внесъл това малко условие.

Шоууолтър затвори своето копие. Оперативният план излагаше програмата за логистика и мобилизация на всички американски военни ресурси, които ще бъдат използвани за защита на Тайван. Той бе продукт на повече от шейсет години работа от най-добрите умове в Пентагона. Нито един президент не можеше да достигне до това ниво на колективен опит, макар че неколцина бяха достатъчно арогантни, за да мислят така.

— Само като стратегическа възможност. Господин президент, трябва да разполагате с гъвкавост…

— Неприемливо.

— Всеки оперативен план, който поне не включва оръжия за масово унищожение като опция, ще ви постави в слаба позиция още от самото начало. Господин президент, ако китайците не могат да се противопоставят на нашите самолетоносачи, те ще решат да използват ядрено оръжие…

— Тян няма да атакува самолетоносачите ни с ядрено оръжие, а аз дори няма да обмислям обстрелването на материка с ядрено оръжие. Няма да наредя ядрен удар дори ако НО А марширува в Тайпе и със сигурност няма да наредя пръв удар. Минаха седемдесет години и все още скърбим за Хирошима. Така че аз няма да ударя Пекин с ядрени оръжия заради онова малко пясъчно островче Кинмен в Пролива.

— Ако позволите, сър — намеси се директорът на националното разузнаване. Майкъл Рийд беше заместник-министър на отбраната при ревизирането на плана. — Планът ще бъде непълен, ако не предложим цялостен обхват от възможности, колкото и невероятни да изглеждат някои от тях. Освен това от години насам планът е приоритетна цел на китайските разузнавателни служби. Ако те се сдобият с копие от него, ще си помислят, че тази възможност все още е валидна…

Стюарт не пропусна намека.

— Разполагате ли с някаква разузнавателна информация, с която да подкрепите това? — попита Стюарт. — Те имат ли агент в моята администрация?

Кук не каза нищо. Рийд трябваше да отговори на този въпрос, но шансът китайците да имат агент в администрацията бе толкова висок, че тя прецени въпроса като почти безсмислен.

— Не, сър — отговори Рийд. — Но щях да се удивя, ако нямаха. Ако погледнете историята, от 1947 година насам не е имало момент, в който някой да не е прониквал в разузнавателната общност. Във всеки случай директорът на националното контраразузнаване е в по-добра позиция да отговори на този въпрос с твърди доказателства.

— Контраразузнаването е подчинено на вас — отбеляза Стюарт.

— Да, сър — отговори Рийд, — и те работят съвместно с ФБР по няколко случая за китайски шпионаж…

— И никой от случаите не е вътре в Пентагона — поясни Стюарт.

— Това беше хипотетично…

— Няма да бъда парализиран от хипотези — заяви Стюарт. Сложи ръка върху папката с плана и го отблъсна назад. Изкушаваше се да си изпроси една цигара. Заряза този навик преди години, но като всички истински пристрастявания, желанието за никотин никога не си отиде напълно. Решителността му бе подпомогната от това, че Белият дом бе федерална сграда на САЩ, където пушенето беше незаконно, включително и в Овалния кабинет. — Кати, разполагаш ли с агенти в Пекин, които могат да ни кажат дали китайците притежават копие?

— Един — призна Кук. Технически това все още беше вярно. Физически Пайъниър се намираше в Пекин, макар вече да не можеше да предава информация навреме.

— Кой? — попита Стюарт.

— Старши системен администратор в Министерството за държавна сигурност — осведоми го тя. — Кодовото му име е Пайъниър.

— Не сте ли му поставили специално тази задача?

— Хари, това не е съдебна зала. — Шоууолтър обикновено избягваше подобна неофициалност, но вече виждаше прокурора в изказването на президента.

— Ще стане, ако поискам — заяви Стюарт. — Отговори на въпроса, Кати.

— Постоянните изисквания към него са да докладва винаги, когато МДС се сдобият с ценна военна информация — обясни Кук. — Получаването на копие от OPLAN със сигурност може да се квалифицира като такава.

— И той все още не е сигнализирал, че това е откраднато… — Стюарт вдигна плана. Това не беше въпрос, но трябваше да приключи дискусията. Неговият ред на мисли стигна до логическото си заключение, или поне дотам, че адвокатът у Стюарт искаше да приключи с темата.

Кук би предпочела той да й зададе следващия логичен въпрос, но знаеше, че няма да го направи, оставяйки я все пак да му отговори.

— Това е вярно, сър. Обаче съжалявам да ви информирам, че оперативните условия на терен в Пекин не ни позволяват да поддържаме сигурна комуникация с Пайъниър от няколко седмици насам. Ако МДС са получили копие, възможно е той да не е успял да докладва за това. Всъщност имаме основания да вярваме, че МДС са го идентифицирали като агент на ЦРУ и го държат под директно наблюдение. При тези обстоятелства директорът на Националната секретна служба е убеден, че трябва да прекратим дейността на Пайъниър и да го измъкнем възможно най-скоро.

Рийд се надигна в стола си към Кук.

— Кой е прецакал това?

— Сър?

— Как китайците са разбрали, че е от нашите? — Рийд повиши тон.

— Не знаем — призна Кук.

— Кога е бил компрометиран? — попита Шоууолтър.

— Също не знаем — отговори Кук. Ненавиждаше да няма отговори. — Но вярваме, че е скоро. — Надяваме се.

— Откога работи за нас? — попита Стюарт.

— От 1991 година — осведоми го Кук. Можеше да му каже точната дата, когато Пайъниър влезе в американското посолство в Токио и предложи услугите си, но президентът не се нуждаеше от такива подробности.

— И го изгубихме по време на вашата смяна — заяви Рийд.

— Това е твоята смяна, Майк — припомни му Шоууолтър.

— Няма да го изгубим — отговори Кук. — Да, той вече няма да е на служба като агент, но ще го измъкнем от там. Все още ще ни бъде полезен тук. Знае повече, отколкото…

— Изгубихте най-добрия си агент в Пекин и просто не искате да… — започна Рийд.

— Няма време за това — Стюарт прекъсна всички. — Възможно е да действаме правилно и пак да изгубим играта. Така че приберете ножовете и ги запазете за НОА.

— Кати, твоите хора сигурни ли са? — попита Шоууолтър.

— Че е бил компрометиран ли? Той е сигурен и само това има значение.

— Едва ли — намеси се Рийд. — Той е само един агент.

— Той е толкова близо до професионален офицер от разузнаването, колкото можеш да стигнеш в този бизнес, без да минеш през Фермата — отговори Кук.

— Искаш да го изгориш ли, Майк? — попита Стюарт.

— Има моменти, когато изгарянето на агент си струва печалбата — отговори Рийд. — Спирането на войната с китайците би била една от тях, ако този човек може да ни предаде подробности за настоящите операции на НОА.

— Ако наистина е компрометиран, той не може да ни ги даде — отбеляза Кук. — В най-добрия случай китайците просто ще продължат да го наблюдават. В най-лошия ще го подхранват с дезинформация и тогава ние ще потвърдим, че е наш човек, като действаме според нея. — Не трябваше да споменава, че и най-добрият случай все пак би бил едно епохално бедствие.

— Имаме две бойни групи със самолетоносачи на по-малко от триста километра от китайския бряг — напомни й Рийд. — Трябва да го срещнем с някого… Някой, който да го успокои, да го прати обратно, за да види какво може да ни даде. Ако не бяхме изпратили самолетоносачи, за да защитим двайсет милиона души, щях да се съглася да го изтеглим. Но сега сме изправени пред война, която ще постави под въпрос способността ни да поддържаме съюзи в Тихия океан през следващите няколко десетилетия. Много е лошо да изгубим най-добрия си агент в Пекин, но ще изгубим много повече, ако скалъпим набързо някакво измъкване. И наистина ще направим тази грешка, ако той е под наблюдение. Трябва да съкратим загубите си.

— Длъжници сме на този човек… — заяви Кук.

— Нищо не му дължим — прекъсна я Рийд. — Предателите не работят за благотворителност. Те си имат свой дневен ред и ние сме платили на този. Получил е каквото е искал.

— Това е безсърдечно, Майк — отбеляза Стюарт.

— Това е прагматично, Хари — възрази Рийд. За пръв път разговаряше неофициално с президента в присъствието на Кук. — Хората на Кати сключват сделки с дявола и аз няма да рискувам стратегическите интереси на тази страна заради някого от тях.

— Той е мъртъв, ако го изоставим — отговори Кук. — Свършена работа. Получава куршум в тила.

— Ако опитаме да го спасим, рискуваме дългосрочните си отношения с Китай — заинати се Рийд.

— Ние така или иначе ги рискуваме точно сега — заяви Стюарт. Президентът се наведе напред, събра ръце и подпря брадичката си.

Не каза нищо. Кук го погледна в очите, отказвайки да гледа към Рийд, чийто поглед усещаше върху кожата си.

— Единственият начин да се измъкнем е чрез…

— Господин президент… — започна Рийд.

Стюарт го прекъсна с ръка.

— Кати, продължавай, както намериш за добре, но ако хората ти ги хванат, измъкването им няма да бъде твоя работа. Ейдън Дън ще се заеме с това. Няма начин да ги измъкнем от затвора. Майк е прав. Всеки арестуван ще прекара няколко години в затвора. Разбрано?

Кук кимна бавно.

— Да, сър.

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

Като правило — и това беше правило без изключения — Фермата не даваше дипломи на полеви агенти, ако имаше някакво съмнение в техните умения. На стената до входа на старата сграда на Централата имаше мемориал с гравирани осемдесет и седем сиви звезди, всичките отбелязващи мъртъв офицер от ЦРУ. Зад тях, под стъкло, имаше черна книга, подвързана с кожа от мароканска коза, а пергаментовите страници бяха изписани на ръка с имената на загиналите — всяко изписано с калиграфски почерк до златна звезда. Книгата на честта съдържаше само петдесет и четири имена. Тридесет и тримата загинали офицери оставаха анонимни, някои за повече от петдесет години, след като бяха направили последната си жертва за своята Агенция и за страната си. Те бяха загинали не защото обучението им не бе достатъчно за тази игра. Просто играта си имаше строги правила, а понякога нямаше никакви… Или те просто вадеха лош късмет и тогава никакво обучение не беше достатъчно.

И така, упражненията във Фермата се ревизираха постоянно, новобранците бяха оценявани от безпощадни инструктори и не се правеха никакви компромиси. Новобранците бяха или „задоволителни“, или „незадоволителни“. Онези, които не можеха да постигнат първия рейтинг, получаваха работа зад бюро. Онези, които успееха, отиваха на терен и провеждаха операции. Съвсем просто.

Кук се втренчи в досието на Кира Страйкър върху плоския монитор. Тя бе постигнала рейтинг „задоволителен“ във всяко упражнение във Фермата, без никакви изключения. В коментарите на инструкторите нямаше негативна критика и дори известните темерути от Фермата бяха намерили повод да отправят по някой случаен комплимент. Паметта на Страйкър беше почти фотографска, а способността й да надушва наблюдение бе необичайно остра. Докладът й за упражненията по бягство и измъкване беше очарователен въпреки сухата проза. Малцина студенти успяваха да останат на свобода в горите по крайбрежието на Вирджиния за няколко дни, преследвани от своите инструктори, но Страйкър бе успяла. Жената изчезнала в горите и никой не я видял повече до сутринта, когато учението свършило и тя се показала отново. Наблюдателите прекарали дни в търсене из храстите, а кучетата душели из блатата. Тя издържала отлично отвличането, крясъците, подигравките и влажния карцер по време на симулирания разпит. Резултатите й с „Глок 17“ и НК 417 бяха отлични, беше се справила добре и с 40 мм гранатомет, което не се очакваше от жена с нейната физика.

Бяха опитали всичко, за да я пречупят под напрежение, и не бяха успели. Напечатаният коментар на един инструктор резюмираше мнението му за Страйкър по-ясно, отколкото всяка друга фраза, която Кук можеше да си представи.

Тя е надеждна.

Кариерата на Страйкър трябваше да се развие като по учебник: няколко мандата на терен; преместване от по-маловажни и по-опасни постове към трудни страни; ротации в централата от време на време; евентуално серия от постове като шеф на бюро, един или повече в Европа или в Азия; а може би работа в Пекин като истинско назначение, преди да бъде прибрана у дома завинаги… С малко късмет и стимули щеше да влезе в ръководството на НСС или може би да заеме ръководен пост в Дирекцията на националното разузнаване. Достигането на висш пост в Разузнавателните служби би било неизбежно.

На Кук й се стори несправедливо, ако можеше да се употреби толкова учтива дума, че кариерата на Страйкър се провали едва шест месеца след завършването й във Фермата.

— Четеш плана за изтегляне на Мичъл ли? — Берън стоеше на прага пред офиса на Кук.

— Не, разглеждам служебното досие на Страйкър — коригира го Кук.

— Мислиш да я дадеш на Мичъл?

— Обмислям го — отговори Кук.

— Така ще трябва да вкараме в страната един агент по-малко — призна Берън. — А Рийд ще получи удар. Всички печелят.

— За мен е добре — съгласи се Кук. — Стюарт остави нещата в наши ръце, но предупреди, че няма да се провеждат никакви операции за спасяване на нашите хора, ако някой бъде окошарен.

— Така или иначе нямаме арестувани китайски агенти, за които да се пазарим. Предполагам, че винаги можем да изровим Лари Вутай Чин. Или да арестуваме отново Вен Хо Лий — предложи Берън, а върху каленото му лице се появи усмивка.

— Там няма начин — припомни му Кук почти сериозно. — Бюрото не успя да го осъди първия път.

— Вярно — съгласи се Берън. Дръпна стола за гости и остави тялото си да се строполи в него. Човекът изглеждаше уморен и Кук не можеше да го вини за това.

Тя изключи монитора, отпи последната капка от изстиналата черна утайка от чашата си и се втренчи в нея.

— Какво кара един човек да предаде страната си?

— Това реторичен въпрос ли е?

— Ако ще излагаме Страйкър и Мичъл на такъв риск бих искала да мисля, че го правим за някого, който си струва — заяви Кук.

— В шпионажа е лошо да отделяш твърде много време за да питаш един предател защо върши онова, което върши — посъветва я Берън. — Защото тогава онези, които са ангелчета, може да се замислят. А другите, които са дяволи, просто ще излъжат, което обикновено е за предпочитане пред това да чуеш истината. Честно, не искам да знам личните тайни на мръсните хора, колкото и странно да звучи това. По-добре да ги приемаме такива, каквито са. Да ги преценяваме по тяхната надеждност, а не по честността им.

— Така няма да ни стане по-лесно да рискуваме добрите заради лошите…

— Нашите хора нарушават китайските закони всеки път, когато стъпят на улицата — посочи Берън. — Просто е въпрос на степенуване какво ще трябва да направят, за да измъкнат Пайъниър. Но знам как се чувстваш.

— Наистина ли? — попита Кук. Това беше искрен въпрос, а не опит за сарказъм.

— Да. — Берън тежко въздъхна. — Три от звездите на Мемориалната стена бяха мои. Първият загина в Багдад. Чарли Лаймън. Беше тръгнал на среща с информатор, когато една бомба край пътя взриви хъмвито[139] му. Трябваше да събираме него и иракския му преводач с лопати. Вторият беше Тим Прат. Един афгански наркокуриер го застреля в главата, докато изпълняваше акция срещу наркоразпространението край Газни[140]. Трябваха ни два дни да намерим тялото му. Птиците ни заведоха до него. — Той млъкна.

— А номер три?

Берън въздъхна и наведе глава.

— Емануела Джордано. Наричахме я Ема. Загина в автомобилна катастрофа в Москва. Глупавите педали я поставиха под близко наблюдение, а идиотът, който шофираше водещата кола, наистина успя да я удари отзад. Тя дори не се опитваше да им избяга. Онзи малоумник просто се паникьоса от лошия трафик и я завъртя на магистралата. Колата се претърколи три пъти, а един камион не успя да спре навреме. Удари я напречно откъм шофьорската врата.

— Кой друг беше с нея?

— Аз. Четири счупени ребра и сътресение на мозъка. Слава богу, че имам достатъчно коса, за да прикрия белега.

Кук се усмихна.

— Радвам се, че си оживял.

— Аз също — кимна Берън. — Ема загина намясто. Прекарах шест месеца в реанимация, а после ме пратиха в Пекин за новия ми мандат. През следващата година Пайъниър установи контакт и аз го вербувах за агент. И мога да ти кажа, че той е най-близко до ангелчетата, с които се срещаме в този бизнес.

— Имал е основателни причини да стане предател, така ли? — попита Кук.

— Само една и е основателна — отговори Берън.

— Смятах, че не ги питаш за причините.

— Не съм се интересувал. Той ми каза… — коригира я Берън. — Дори ако не бях направил нищо друго, само неговото вербуване си струваше всичко останало. Със сигурност ми се иска да го видя отново.

Кук най-накрая остави чашата на бюрото.

— Мислиш ли, че Страйкър може да се справи с мисията?

Берън се отпусна назад и сведе поглед за момент.

— Трудно е да се каже. Тя премина през Фермата. Много добри резултати. Но не е опитен офицер, а Пекин е трудно място за вършене на работа. Но пък оцеля във Венецуела. Част от това беше лош късмет… Тя се доверява на инстинктите си.

— Ето това е истинският проблем, нали? — попита Кук.

— Има голямо значение — призна Берън. — Е, какво ще правиш?

— Предполагам, че ще се доверя на инстинктите си.

— Ти си шефът. — Берън стана, за да се отправи към своя офис. — При всички случаи ще го направим. Никакви извинения.

12

ЧЕТВЪРТЪК

Ден дванадесети

Пекин

Кира се надяваше, че една разходка по улиците ще я отпусне, от което тя се нуждаеше от седмици насам, но действителността се оказа разочароваща. Ако ги нямаше мандаринските йероглифи, кварталът около американското посолство можеше да мине за всеки един от множеството градове, които тя вече беше виждала. Архитектурата беше авангардна, дори дръзка, и със сигурност внушителна за необученото й око. Градът се беше превърнал в лаборатория за архитекти, а модерните сгради поглъщаха кварталите, които все още съвпадаха с идеята на Кира за това как трябва да изглежда един китайски град. Но първото й впечатление от града, който видя от таксито, беше правилно. Китайците превръщаха дома си в едно модерно място на цена, която й се стори депресираща.

Мичъл предупреди нея и Бърк да не напускат безопасния район на посолството, всъщност им нареди да не го правят, но Джонатан се беше заровил в документи и изследвания, а на Кира й беше писнало от това. Съзнанието й се съпротивляваше с крясъци да направи нещо различно, а не да седне зад друго бюро и да се втренчи в друг монитор. Можеше да води този живот навсякъде, а Кира влезе в Агенцията, надявайки се на нещо по-интересно.

Сега се намираше, макар и незаконно, в една от великите страни, която всеки полеви агент се надяваше да види някога в живота си. Това беше нов терен, където полевите агенти можеха да изпробват уменията си срещу един уважаван, умел и упорит враг. Това бе задача, която Кира искаше да получи, но това вероятно никога вече нямаше да стане. Затова беше решила твърдо, че не е пътувала толкова надалеч, за да не види нищо друго освен района на посолството. Изхвърлянето й от страната бе най-лошото наказание, което Мичъл можеше да й наложи, а тя вече беше минала по този път. Кира провери задния си джоб за паспорта и за китайски юани и се измъкна през южната порта покрай морския пехотинец, застанал на пост на улица Ан Джиа Лу. Посолствата на Южна Корея и Индия се намираха от другата страна на улицата, а посолствата на Израел и Малайзия — малко по-нататък, с техни часови, застанали на пост в притъмняващия ден. Кира вървя на юг, докато мине покрай израелското посолство и дипломатическия комплекс на юг. Там разнородната тълпа от пешеходци започна да се променя от западняци и южноазиатци към местни китайци.

Следвайки картата в съзнанието си, тя зави на югоизток, когато стигна улица Лиангмакяо, и започна една дълга разходка. Развитият квартал с чуждите консулства отстъпи пред незавършени строителни проекти и накрая премина в по-традиционни китайски райони, каквито тя се надяваше да види. Кира си погледна часовника и реши, че е изминала повече от три километра, а краката вече я боляха. Маратонките й не бяха пригодени за дълги разходки. Сигурно й бяха излезли пришки. Тя пренебрегна болните места и продължи да върви, вглеждайки се в хоризонта. Забраненият град освети градския пейзаж в далечината. Съмняваше се, че тази вечер ще успее да завърши пътуването си пеша.

Първият удар я улучи точно между плешките и я блъсна в една тухлена стена отдясно. Кира вдигна ръце да защити лицето си, преди да се удари, но все пак се цапардоса достатъчно силно и одраска дланите си. Зашеметена, тя обърна глава и видя един китаец, добре облечен в костюм с британска кройка, среден на ръст, малко по-висок от нея. Той я погледна стоически, с безизразно лице, но определено я пронизваше с очи. Стоеше неподвижно, докато тълпата се носеше покрай него.

Кира опипа шията си, за да оправи схващането от удара, после се втренчи право в човека, завладяна от странни емоции. Раната на ръката й пулсираше, а сърцето й започна да бие силно. За момент си помисли, че трябва да е бясна, но се почувства сдържана… Почти безчувствена.

Искаш да си поиграем?, помисли тя.

Кира обърна гръб на мъжа и понечи да тръгне отново. Обърна за кратко глава да провери за опашката. Той се намираше едва на ръка разстояние зад нея. Тя приближи до кръстовището, после спря на място. Това беше добър ход. Мъжът се блъсна в нея достатъчно силно и тя щеше да се просне на улицата, ако не беше подготвена за удара. Този път не си направи труда да се обръща назад.

Нещо студено се надигна в гърдите й и мислите й блокираха. Светлините на светофара се смениха и тя тръгна да пресича заедно с малка група хора. Мъжът зад нея я блъсна отново, когато приближаваше отсрещния тротоар, потаен ход, изпълнен така, че тя сякаш се беше препънала, опитвайки се да се качи на бордюра. Кира беше достатъчно подвижна, за да прескочи препятствието, но чувството в нея ставаше по-силно и тя изгуби всякакво желание да го потисне.

Една уличка се врязваше в стената отдясно, на около пет метра напред. Кира ускори ход съвсем леко и един бърз поглед потвърди, че е успяла в опита си да изпревари мъжа, оставяйки няколко пешеходци между двамата. Приближи до уличката, после зави бързо и хукна в тъмнината.

Алфа видя как жената свива вдясно и побягва в уличката. Той блъсна случайна любовна двойка, изпречила се на пътя му, и хукна напред към тъмната дупка между сградите. Втренчи се в мрака и разбра, че не може да види нищо по-нататък, но в края на уличката не се съзираше светлина, която да предполага друг изход. Жената трябваше да е някъде отпред, но уличните лампи зад него пречеха на нощното му виждане и то нямаше да се оправи, докато не навлезеше в мрака. Пристъпи и се придвижи в тъмното пространство.

Металният прът го улучи право в носа и разби на парчета горния му страничен хрущял. Кръвта рукна за миг в устата и гърлото му и той се задави. Болката раздираше главата му и той не можеше да мисли. Само по рефлекс успя да вдигне ръце към лицето си, за да покрие раната.

Прътът започна да вибрира от удара, после вибрациите се пренесоха в ръката на Кира и тя усети болезнен пристъп в ранения си мускул. Викодинът й позволи да го игнорира и Кира завъртя лоста към капачката на коляното му. Целта й не се виждаше в тъмното и първия път тя не улучи. При втория опит бе точна и събори Алфа върху бетона, изтръгвайки от него вик въпреки кръвта в гърлото му, потекла обилно насред лицето му.

Сега Кира крещеше и плачеше, изгубила самоконтрол. Осъзнаваше го, но не можеше да се спре. Тренираната част от съзнанието й наблюдаваше безпристрастно как тя подивява, неспособна да се удържи. Дори се разпсува. А онази част от съзнанието й, която наблюдаваше спокойно сцената, долови английски и испански викове, насочени към жалката, помляна фигура на земята, присвита в ембрионална поза.

Тя не разбра колко продължи това. Сториха й се минути, но със сигурност боят може би беше продължил едва няколко секунди. После прътът се изплъзна от пръстите й и падна върху бетона с няколко силни метални звука, а сетне краищата му започнаха да удрят земята все по-бързо и по-бързо, докато най-накрая спря. Тя не знаеше защо се спря, но Кира не беше убиец. Втренчи се за кратко в силуета. Обърна се и избяга от уличката.

Сърцето й биеше силно и тя не можеше да овладее дишането си. Спря до сноп светлина, отделящ улицата от тъмната алея. Никой пешеходец не беше спрял. Шумът от трафика бе достатъчно силен, за да заглуши шумовете от уличката.

Кира зави обратно към района на посолството и хукна.

* * *

Овалният кабинет

— Това е, господин президент. — Берън затвори книгата и я остави на масата. Съществуваха само пет печатни копия от плана на Мичъл за измъкването на Пайъниър и всички те се намираха в Овалния кабинет. Стюарт, Рийд, Шоууолтър и Берън имаха копия, до едно получени точно в този ред. Берън щеше да ги събере всичките след края на срещата, да ги върне в Ленгли в заключена чанта и лично да ги унищожи. Надяваше се ДНР да не поиска да си запази копие. Тогава щеше да му се наложи да се скара с Рийд пред президента. Берън ненавиждаше Майкъл Рийд поради няколко основателни причини, но най-важната от тях със сигурност щеше да се прояви през следващите пет минути и той очакваше точно тази битка.

Стюарт не затвори своята кожена папка.

— Изглежда твърде просто.

Берън кимна.

— Колкото по-сложни са плановете, толкова по-вероятно е да се провалят. Простотата им оставя място за адаптиране, когато нещата не тръгнат по предначертание. Освен това, при тези ужасни мерки на МДС срещу всички там, ресурсите ни са ограничени.

— Капитаните говорят за стратегия, а генералите — за логистика, а? — попита Стюарт.

— В този случай това си е чистата истина — съгласи се Кук. Тя остави папката си на масата до тази на Берън.

— Кой ще осъществи изтеглянето? — попита Рийд. ДНР остана забележително безкритичен към плана. Изглеждаше почти примирен с решението на Кук да продължи операцията.

Берън наблюдаваше как Кук си поема дъх.

— Те са покрили напълно повечето дългосрочни жители, които минават през посолствата там, не само нашите хора. Това е…

— Кой ще се заеме с изтеглянето? — повтори Рийд.

Кук го погледна право в очите.

— Кира Страйкър — заяви тя.

Рийд затръшна шумно папката си и удари с кожената подвързия по масичката толкова силно, че Кук се уплаши за здравината й.

— Да не си полудяла? — извика ДНР. Офицерът от секретните служби, застанал до вратата, автоматично смени стойката си в отговор на внезапната проява на агресия.

— Майк! — изкрещя му Стюарт. ДНР погледна президента без извинение за избухването си. — Има само един човек, който може да крещи на хората в този офис, и това не си ти. Би ли искал да обясниш поведението си? — Това всъщност не беше въпрос.

— Кира Страйкър е полеви агент. Аз наредих на директор Кук да я уволни още преди месец за некомпетентност и неподчинение. А ти — Рийд вдигна пръст към Кук — не се подчини на тази заповед.

— И пак бих го направила.

— Уволнена си! — просъска яростно Рийд. — Искам оставката…

— Я се успокой, Майк! Тук аз решавам кой е уволнен…

— Стюарт буквално му изкрещя. — Кати, каква е историята със Страйкър?

— Страйкър е отличен полеви агент, господин президент — започна Кук. — Миналата пролет завърши Фермата втора по успех във випуска си. Първото й назначение беше в Каракас…

— Провали тайна среща с наш агент и за малко не я арестуваха — прекъсна я Рийд. — А ти веднага я изпрати обратно на терен, нарушавайки заповедта ми, да измъкне агент от един още по-враждебен град! Ти си толкова некомпетентна, колкото Страйкър!

Стюарт погледна Рийд и го накара да замълчи.

— Кати, предполагам, че тази история има и друга версия?

— Да, сър. Срещата в Каракас се провали, вярно е, но Страйкър беше против тази среща.

Берън кимна.

— Имаше ясни признаци, че информаторът е двоен агент и работи за венецуелците. Убедихме се, че няма как да е имал достъп до информацията, която ни даваше, макар тя да беше вярна. Решихме да прекратим взаимоотношенията си, вместо да рискуваме нашите хора. — Берън спря внезапно, стисна зъби и потисна импулса да скочи от мястото си. Изненадана, Кук го погледна и видя, че е стиснал юмруци. Никога не беше го виждала толкова напрегнат. Когато най-накрая продължи, той с мъка запазваше професионалното си поведение. — Но шефът на бюрото отхвърли преценката ни и нареди на първия полеви агент да поддържа връзката. Той отказа, а шефът го свали от случая и повери задачата на Страйкър. Заплаши я да прекрати назначението й, ако не отиде. Тя протестира, но се подчини, ала там само за пет минути разбра, че агентът не играе честно с нея. Каза му, че връзката е прекратена, и излезе от убежището. Трийсет секунди по-късно местните разбиха вратата, което напълно потвърди съмненията ни, че агентът не играе в нашия отбор. Страйкър успя да премине през полицейския кордон и ние я измъкнахме от страната. Но получи куршум в ръката заради усилията си.

— Шефът на бюрото ти изглежда некомпетентен — отбеляза Стюарт.

— Строго погледнато, той не е наш шеф на бюро, сър — обади се Берън. — Той не е офицер от ЦРУ.

— За кого става дума? — попита Стюарт.

— Мисля, че директор Рийд трябва да отговори на този въпрос — намеси се Кук. Всички глави се обърнаха към ДНР.

Кук се отпусна назад, а Берън сдържа усмивката си. Рийд сякаш потискаше импулса си да удуши директорката на ЦРУ само защото офицерът от секретните служби щеше да го пребие, ако опиташе.

— Сам Ридждън…

— Ридждън… — повтори Стюарт. — Откъде знам това име?

Берън се обърна към Рийд.

— Ти ли ще му кажеш, или аз?

Рийд стисна зъби.

— Господин президент — започна той, — той беше ваш посланик в Кения при първия ви мандат. И дари средства в кампанията за преизбирането ви.

Минаха почти десет секунди, докато Стюарт осъзнае намека, а после той прокара ръце по пребледнялото си като платно лице.

— Назначил си за шеф на бюро един дарител за кампанията?

— Преди да влезе в частния сектор, Ридждън беше анализатор в ЦРУ цели пет години — понечи да възрази Рийд.

— Анализаторите четат доклади и правят лоши брифинги на PowerPoint — отвърна Стюарт. — Те не ръководят операции! Какво си мислил?!

— Смятах, че имате важен дарител с известна квалификация, на когото му беше по-интересно да си играе отново на шпионин, вместо да бъде дипломат в някаква скапана страна, за която на никого не му пука! — сопна се Рийд. — Даваме посланически постове на дарителите! Шефовете на бюра просто са разузнавателният еквивалент, те отговарят пред мен и няма закон, който да изисква да са офицери от ЦРУ.

— Невероятно — промърмори Стюарт. — Да политизираме разузнаването.

— Още ли е в Каракас? — попита Шоууолтър.

— Да — потвърди Кук. Берън си свърши работата и дойде време да го измъкне изпод директния обстрел. — Директор Рийд не одобри доклада ни след акцията и не ни позволи да отстраним Ридждън. Вместо това реши, че Страйкър е виновна, и нареди да я уволним.

— Не говорете така, сякаш мен ме няма тук! — изръмжа Рийд.

— Млъквай! — нареди му Стюарт. — От теб вече чух достатъчно.

— Хари… — започна Рийд.

— МЛЪКВАЙ! — кресна Стюарт. Рийд се отпусна назад и затвори уста. — Майк, веднага махай Ридждън от там. Направи го или ще накарам администрацията да анулира паспорта му и тогава може да си остане в Каракас, колкото си ще. Кати, назначи някого, който си разбира от работата. И не ми пука, ако се наложи да връщаме парите на Ридждън, затвори му устата още щом кацне в Маями. Даже не ми се мисли за заглавията в Поуст. И не ме карайте да казвам какво ще стане в Конгреса ако това нещо излезе наяве. И Майк, има ли други като Ридждън? Не говори, само кимай. — Рийд поклати глава. — Добре. Кати, Страйкър може ли да свърши работата в Пекин?

— Да, сър, вярваме, че може — отговори Кук. — Няма гаранции, но мислим, че тя ще се справи с тази задача не по-зле от всеки друг.

— Кога ще измъкнете Пайъниър? — попита Стюарт.

— Все още не сме помолили Страйкър да се заеме с мисията — обясни Кук. — Първо ни трябва вашето одобрение за операцията.

— Вярваш ли й?

— Абсолютно, сър — потвърди Кук.

— Ти си залагаш главата. Пожелай й успех.

— Добре, сър.

— И, Майк? — президентът се обърна към директора на националното разузнаване.

— Да, господин президент? — гласът на ДНР звучеше колебливо.

— Никаква гласност с това момиче. Ако видя името на Страйкър в Поуст, бог да ти е на помощ, ще пусна главния прокурор по петите ти. Разбираш ли?

— Да, господин президент. — Този път излъчваше примирение. Кук видя как раменете на ДНР се отпускат.

* * *

Пекин

Кира не искаше Мичъл да е внушителен. Точно обратното, надяваше се той да е като онези шефове на бюра, които вече познаваше, арогантен и непокорен. Това щеше да й спести чувството за вина, премълчавайки, че е пребила почти до смърт офицер от китайското разузнаване за това че емоциите са я превзели. Мичъл определено беше компетентен и изглеждаше свестен, което почти сигурно означаваше, че щеше да изпрати нея, а вероятно и Джонатан, до летището още в минутата, когато тя си признаеше. Но в момента правилното и подходящото не бяха равностойни понятия.

Мичъл бе преминал средната възраст, към петдесет и пет според нея. Службата му като полеви офицер беше към края си и определено не беше минала напразно. Стените на офиса му не бяха покрити с трофеи като на други шефове на бюра, с церемониални оръжия или подаръци от чужди разузнавателни служби. Кабинетът на Мичъл изглеждаше далеч по-скромно. Всъщност той си беше позволил само една значителна украса, свързана с кариерата му, но тя говореше достатъчно за историята му и накара Кира да се почувства като ученичка. Под стъкленото покритие на черешовото му бюро бяха подредени около петдесет медальона, събрани от военни дивизии и бригади, чуждестранни и американски, смесени с няколко от чужди разузнавателни служби. Това бе скромен принос към една секретна кариера, даваща му право на много повече арогантност, отколкото той проявяваше. Мичъл бе водил живота, за който тя си мечтаеше. Не можеше да отрече, че й се искаше да го намрази за това, но нямаше основателна причина да не го уважава.

Мичъл прекъсна мислите й, когато се завъртя в стола си и извади разпечатка от лазерния принтер зад бюрото си.

— Прочети това — нареди той. Кира взе телеграмата.

ИЗИСКВАНО ДЕЙСТВИЕ: ИЗМЪКНЕТЕ ПАЙЪНИЪР

1. Д/ЦРУ НАРЕЖДА НА ШЕФА НА БЮРОТО (ШБ) ДА ИЗМЪКНЕ ПАЙЪНИЪР

2. ПРИ ИЗКЛЮЧИТЕЛНО ВРАЖДЕБНИТЕ УСЛОВИЯ НА ТЕРЕНА ШБ Е ОТОРИЗИРАН ДА ПРЕНАСОЧИ ВСИЧКИ НАЛИЧНИ РЕСУРСИ ПО ПРЕДНАЗНАЧЕНИЕ.

Д/ЦРУ СЪЖАЛЯВА, ЧЕ ЗАСИЛВАНЕТО НА МЕРКИТЕ ЗА СИГУРНОСТ НЕ ПОЗВОЛЯВА ИЗПРАЩАНЕТО НА ПОМОЩ НА ЗНАЧИТЕЛНИ РЕСУРСИ ЗА КРАТКО ВРЕМЕ. АКО Е НЕОБХОДИМО, НА ШБ СЕ НАРЕЖДА ДА ИЗПОЛЗВА АГЕНТ СТРАЙКЪР ВЪВ ВСЕКИ НЕОБХОДИМ КАПАЦИТЕТ, АКО ТЯ ЖЕЛАЕ. СТРАЙКЪР Е КВАЛИФИЦИРАНА И ИМА ПЪЛНОТО ДОВЕРИЕ НА Д/ЦРУ И Д/НСС. ЛИЧНОТО й ДОСИЕ Е ПРИКРЕПЕНО ЗА ПРЕГЛЕД ОТ ШБ.

3. ВСИЧКИ АГЕНТИ, ЗАДЪРЖАНИ ПО ВРЕМЕ НА ТАЗИ ОПЕРАЦИЯ ОТ МЕСТНИТЕ СЛУЖБИ ЗА СИГУРНОСТ, НЕ ТРЯБВА ДА ОЧАКВАТ НЕЗАБАВНО ОСВОБОЖДАВАНЕ.

Страйкър има пълното доверие на Д/ЦРУ на Д/НСС. Тя препрочете фразата, помъчи се, но не успя да каже нищо смислено.

Мичъл й даде още две минути мълчание, преди да заговори отново.

— В играта ли си?

— Не съм очаквала това — отвърна Кира.

— Нито аз… — поясни Мичъл. — Ако не искаш да участваш, никой няма да те упрекне. Не си запозната с терена тук, а това е враждебна територия. Но Кук нямаше да те моли, ако Пайъниър не си струваше.

Кира кимна. Препрочете втория абзац и кимна отново.

— Участвам.

— Сигурна ли си? — попита Мичъл. — Разбираш ли трета точка? — Всеки арестуван ще прекара доста време в тукашен затвор, може би доживотна присъда. Пайъниър е толкова важен.

Тя се опита да постави на везните идеята да има живота на Мичъл срещу дълъг престой в китайски затвор, но откри че не е способна да мисли. Логиката и емоциите й я водеха в различни посоки. Тя затвори очи и се опита да изключи околния свят, но и това не помогна. Накрая прочисти съзнанието си и каза направо каквото мислеше.

— Разбирам — отговори тя. — Какъв е планът?

— Имаме план, но условията отвън ни принуждават да го променим. МДС и другите местни ни задушават. Установено е непрекъснато наблюдение над постоянно пребиваващите тук, така че за моите хора има голяма вероятност да изгорят, ако опитат…

— Но аз мога да бъда рискувана — прекъсна го Кира.

Мичъл помълча, преди да отговори.

— Не използвам тази дума. Ти си обучена, не си известна на МДС и не трябва да се тревожиш за дългосрочното си прикритие тук. Прегледах досието ти. Преди двайсети пет години щеше да пометеш пода с мен във Фермата. Така че не можеш да бъдеш рискувана ей така. Ти си ценна. Освен ако не смяташ, че не можеш да се справиш.

Мога ли? Преди два часа, преди да пребие онзи човек с металния лост, тя не би имала никакво съмнение. Сега не знаеше. Кира не отговори нищо.

Мичъл вдигна рамене.

— Само кажи истината. — Той се пресегна назад към сейфа и извади една черна папка. — Ето ти плана за измъкването. Прегледай го. През следващите няколко часа ще направим някои промени, но щом си решила да ни помогнеш, трябва да знаеш какво става тук. В 19:30 часа ще се срещнем в конферентната зала, за да преговорим всичко.

Кира кимна.

— Ами Джон?

— Бърк? Няма нужда той да знае… — започна Мичъл.

— Трябва — възрази тя по-енергично, отколкото възнамеряваше.

— Мичъл се намръщи.

— Той има известно обучение, владее ръкопашен бой, огнестрелни оръжия, но няма нищо, с което да ни помогне тук.

— Аз не съм молила за неговата помощ — поясни Кира. — Но той е посветен във всичко, както и аз. Няма причина да го отстраняваме.

— Той е…

— „Той е анализатор“ не е достатъчно. Не и този път.

Мичъл вирна глава с изненада.

— Какъв ти е този тип?

— Понякога Бърк може да е истинско магаре, но в този случай ми е партньор. Щом искате помощта ми, кажете му какво става.

Мичъл се втренчи в жената и въздъхна нервно и продължително.

— Добре. Не се безпокой за това. Ще го заведа в убежището, за да зададе въпросите си на Пайъниър.

Кира кимна.

— Добре.

* * *

Площад „Тянанмън“

Пекин, Китай

Протестът беше голям и шумен, но организиран в типичен китайски стил. Демонстрантите носеха табели с надписи на китайски и английски. Английската граматика бе изненадващо добра. Джонатан забеляза екип от CNN, заобиколил най-красивата репортерка, която той бе виждал от доста време насам. Той и Кира застанаха на безопасно разстояние срещу нея, точно на линията на погледа й, но все пак не толкова близо, че да привлекат вниманието й. На това място оставаха зад камерите и светлините, осветяващи смрачаващия се площад. МДС несъмнено гледаха предаването.

Репортерка от ВВС предаваше материала си на изток с гръб към тълпата. Кира обожаваше британския акцент, но не успя да чуе думите от възгласите на местните. Офицери от Народната въоръжена полиция стояха по краищата на площада и се взираха свирепо в чужденците, но не правеха нищо, за да спрат прилива на местните към тълпата протестиращите бяха навлечени добре заради студа и издишваха стотици малки облачета замръзнал дъх, докато викаха и скандираха. Един човек в центъра проповядваше с мегафон срещу коварните тайванци, а Кира се учуди дали и той не е собственост на правителството. Не можеше да си представи, че човекът си го е държал у дома за всеки случай, ако изригне масов протест… Не и в тази страна. Може би в САЩ, но не и в Китайската народна република.

Кира се опита да прецени броя на протестиращите, но не успя дори и приблизително и се отказа от това упражнение. Площад „Тянанмън“ беше най-голямото открито пространство в Пекин, а тя всъщност не знаеше размерите му, което би опростило решаването на тази лесна математическа задача. Забраненият град поглъщаше гледката през улица Донгчангян Джие на север с масивната си стена, обграждаща двореца в квадрат от почти един километър. Портата Тянанмън на Небесния мир разсичаше периметъра на дворцовия ров до Портата Тайхемен на Върховната хармония, през която гостите можеха да посетят Имперските градини, Куянкуингонг, или Двореца на небесната чистота, и множество други сгради в комплекса. Великата зала на народа оставаше на запад, а мавзолеят на Мао — на юг.

Денят беше ясен и студен, което улесняваше сателитите на NRO[141], а дори и комерсиалните сателити, да правят добри снимки. Изчисляването на броя на тълпата с помощта на снимки от птичи поглед с висока резолюция щеше да е много по-точно от нейното предположение, дори ако знаеше размерите.

— Поне пет хиляди — подсказа й Джонатан, разчитайки мислите на младата жена.

— Преди виждал ли си толкова големи протести?

— Два пъти в Близкия изток, обикновено когато израелците влизаха на Западния бряг. Всичко това е театър. Съмнявам се дали тълпата дори знае какво пише на лозунгите.

Кира се вгледа в плакатите и за миг разбра, че много от тях бяха написани не на добър английски, а на перфектен… Граматиката беше твърде добра, за да повярваш, че лозунгите са написани от обикновените хорица, които ги носеха, и тя се учуди кой държавен пропаганден отдел отговаря за производството на протестни лозунги на чужди езици.

— Аз съм виждала няколко във Вашингтон, до мола в центъра — каза Кира. — Но никога нещо толкова мащабно. Те всъщност не бяха и протести. Две президентски клетви и фойерверки за Четвърти юли.

— Ти сигурно не помниш, но протестът тук през 1989 година наистина беше кървав. — За момент той потъна в мислите си и заговори по-скоро на себе си, отколкото на нея. — Дън Сяопин извика танковете. Целият град беше затворен, а по улиците имаше сериозни бунтове — коктейли Молотов, подпалени военни машини, всичко… НОА простреля няколкостотин студенти, може би дори хиляда, а през следващото десетилетие затвориха поне още толкова. Никога не огласиха броя на жертвите, ако изобщо са си направили труда да ги броят. Партията се опита да заличи цялото събитие от историческите книги и наистина се страхуват да не би нещо подобно да се повтори.

— Някой от нашите хора трябва да пише за това — предложи тя.

— Не се безпокой — успокои я Джонатан. — Остави писането на такива телеграми на посолството. Нищо от това тук не си струва да бъде класифицирано, а пресата наблюдава, така че Центърът за открити източници ще изпрати доклад на анализаторите. Запази си енергията за по-сложни проблеми при събирането на информация.

Той се обърна и тръгна към протеста. Почти минута не продума нищо. Тя надуши храна от улична сергия, но не успя да види продавач.

— Искат да им помогна с измъкването — призна тихо тя.

— Знам. Видях телеграмата — каза Джонатан. Това я изненада. Учуди се как е успял да извърши такъв подвиг. Нямаше начин Мичъл да му я е показал. — Много лоша идея.

— Сега стана експерт по секретни операции? — попита Кира.

— Не, но не съм напълно невеж по темата. Ти не познаваш града и не говориш езика. Нямаш дипломатически имунитет, а и не съм сигурен, че китайците биха го уважили, ако те хванат. — Джонатан се спря и Кира се втренчи изненадана в него. Той изобщо не я погледна, загледан право напред. Накрая заговори отново. — Рискът да те пипнат, а после да прекараш няколко десетилетия в пекински затвор, ми се струва много голям.

— Има такава възможност. — Тя увърташе, но беше много близо да признае, че той е прав.

Той я погледна изненадан.

— Тогава защо го правиш?

Кира затвори очи, извърна се от него и спря. Той не каза нищо.

— Снощи… Снощи излязох на разходка — започна тя.

— Извън посолството ли?

— Да.

— Не е било разумно — отбеляза Джонатан.

— Не, не беше. Проследиха ме. Всъщност ме набиха — призна тя.

Джонатан спря, преди да отговори.

— И ти им показа на какво си способна.

Наистина ми се иска да престанеш да ме четеш като отворена книга. Кира кимна.

— Даже повече. Цапардосах го с един лост по носа и по коленете. Все едно наблюдавах как някой друг го прави. — Накрая се обърна и погледна към Джонатан.

— И никой не се опита да те спре? Някой проследи ли те обратно до посолството?

— Не, никой не ме спря. Не знам дали после са ме проследили. Всъщност не проверих за наблюдение — призна тя.

— Значи те е следил сам. Ако имаше партньори, те щяха да те заковат още щом си излязла сама от уличката.

Кира кимна. После изтръпна.

— Чувствам се като осакатена — призна Кира. — Или като арестувана.

— Това се нарича посттравматичен стрес. Трябва да си поговориш с някого от психолозите в Програмата за помощ на служители — посъветва я той. — Помага.

— Ти си получавал посттравматичен стрес, нали?

— Веднъж, след Ирак. Бях сред анализаторите, които Джордж Тенет изпрати да намерят онези оръжия за масово унищожение. Работех в Зелената зона, когато някакви бунтовници атакуваха внезапно с минохвъргачки. Един снаряд удари близо до позицията ми. — Той се намръщи на някакъв спомен, който реши да не споделя. — Това не означава, че не можеш да си вършиш работата — увери я Джонатан. — Означава, че трябва да си помислиш хубавичко, преди да се включиш в операцията на Мичъл.

— Трябва да измъкнем Пайъниър. — Тя премигна, когато осъзна, че е изговорила тайната дума публично. Огледа се. Никой не можеше да я чуе.

— Сигурен съм, че Мичъл оценява предаността ти — увери я той.

На Кира й се прииска да го наругае, но си сдържа езика зад зъбите. Както изглежда, анализаторите, също като полевите агенти, можеха да използват логиката, за да четат мислите на хората.

Те прекосиха улицата и излязоха от официалните граници на площада. Шумът на тълпата заглъхваше бавно зад тях.

— Знам, че Кати Кук те е помолила. Това, че молбата идва от най-високо място, не означава, че е по-разумна — напомни й Джонатан.

— Какво има помежду ви? — попита ядосано Кира.

Джонатан се намръщи.

— Какви ги приказваш?

— О, моля те — възкликна момичето. — Тя можеше да ме скрие навсякъде в Агенцията, но ме предаде на теб и слезе да го направи лично. А директорите на ЦРУ не дават брифинги на обикновените анализатори, нито пък ги канят да си приказват и да гледат речите на китайските президенти. Тя направи и двете и определено не търсеше моята компания. Вие двамата се познавате, и то не само професионално.

Джонатан изви леко глава и я погледна, но не продума нищо.

— Мога да пазя тайна. Работя в ЦРУ — напомни му Кира. Почувства се добре, когато най-накрая успя да накара Джонатан да премине в отбрана.

— Двете неща не вървят ръка за ръка, както може би си мислиш. — Той въздъхна и пъхна ръце дълбоко в джобовете си. — Когато се запознахме във военния колеж, Кати не играеше тази игра. Беше заместник-директор на разузнаването в Тихоокеанското командване. И не беше възхитена, когато този цивилен реши да заобиколи някои основни правила, които не смяташе за реалистични. Накрая обсъждахме военноморската тактика на вечеря. Тя ме покани, можеш ли да повярваш. След тази обиколка тя се пенсионира от флота, върна се във Вашингтон и създаде мозъчен екип за военни игри. Предложи ми работа, която аз отказах, но в личен план продължихме от там, докъдето бяхме стигнали. После Ланс Шоууолтър стана министър на отбраната. Кати беше работила под негово ръководство в Тихоокеанското командване и изведнъж се озова в списъка на президента за директор на ЦРУ. Одобриха я и там всичко свърши.

— Тя те е отрязала, тъй ли? — попита Кира.

— „Лоша практика е да излизаш с подчинени“, така каза. А някои от „добрите стари момчета“ като Рийд постоянно грееха нещо, за да я изхвърлят. Това ме превръща в пречка, която тя не може да си позволи.

— Е, тя няма да управлява Агенцията вечно — отбеляза Кира.

— Джордж Тенет изкара на този пост седем години, а Кати Кук е много по-добра от него — отговори той. — И хората се променят. — Джонатан мълча половин пряка и не проговори, докато не стигнаха до ъгъла. — Кати е страхотен лидер, но не е тук, на терена. Мичъл не иска да изгуби важен агент по време на своята смяна, а ти не знаеш какво и е казал. Освен това се съмнявам, че си обективна.

— Имам си причини — възпротиви се Кира. Но това й се стори слабо. Трябва да е прозвучало зле на анализатора.

— Нямаш какво да доказваш — настоя той. — Не го прави заради кариерата си. Не го прави, освен ако наистина не вярваш в това.

Кира спря.

— Длъжници сме на този човек. Чел си докладите.

— Да, така е…

— Не можем да преброим рисковете, които е поемал за нас. Двайсет години, през които са можели да го открият и екзекутират десетки пъти. Знаеш ли, че такова напрежение може да пречупи човека? Той вероятно е такъв параноик, че вече не знае какво е да се почувстваш нормален. Как ще изглеждаме, ако използваме някого така и после им го подхвърлим, защото не искаме да поемаме рискове? — попита тя.

— Разумни рискове, добре — отговори той. — Ала не съм сигурен, че бих могъл да нарека това разумен риск.

— Играем с картите, които са ни раздали — напомни му тя. — Щом той е поискал да залага живота си за нас всеки ден, ние трябва да направим същото за него поне веднъж. Ако не го сторим, значи не сме по-добри от руснаците или от китайците, или от всеки друг, който захвърля агентите си, когато приключат с работата си. А ние сме по-добри. Тук не говорим за логика или рискове, за разумни постъпки… Тук си плащаме дълга. Става дума за чест.

Джонатан я изгледа косо. Не можеше да спори с нея особено когато е обладана от такава патриотична емоция, но неговите мисли бяха объркани и той не можеше да ги вкара в ред, а това го разстройваше.

— Само не позволявай честта да ти спечели звезда на стената — посъветва я най-накрая той.

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

Зеленият телефон звънна и Кук вдигна слушалката.

— Берън е. Току-що ми се обадиха. Страйкър е приела да съпровожда Пайъниър.

Кук кимна, макар да беше сама в офиса. Вдигна поглед към часовника.

— След колко време?

— Излизат на улицата след по-малко от час — обясни Берън. — Тя ще разполага с деветдесетминутен прозорец да го заведе до мястото за срещата. Полетът им е в 21:00 местно време, така че имат няколко часа да си кротуват.

— Дотогава летището ще се напълни с агенти на МДС — замисли се Кук.

— Нищо не можем да направим за това — отвърна Берън.

— Но, повярвай ми, много ми се ще флотът да изпрати подводница и един екип от тюлени[142], за да го измъкне по море.

— Флотът няма да ни я отпусне. Моментът е лош за война — отвърна Кук.

— Китайците забравиха да ни предупредят — призна Берън. — Много неделикатно.

— И аз си го помислих — съгласи се Кук, усмихвайки се за пръв път от дни насам.

— Ще се обадя веднага щом разберем нещо.

— Тук съм — заяви Кук. Затвори зеления телефон и се вгледа в ранната зора над Националния горски парк „Джордж Вашингтон“.

13

ПЕТЪК

Ден тринадесети

Пекин

Пекинският въздух под уличните лампи приличаше на есенната сутрешна мъгла, пропълзяла от завоя на река Джеймс в Скотсвил, където Кира беше израснала. От спалнята й се разкриваше гледка към речната долина, обикновено покрита с мъгла, образувана от влажния въздух, скриващ дърветата. Тя винаги проклинаше всепроникващата влажност във Вирджиния, която никога не изчезваше, освен през зимата, но тази градска мъгла беше тъмна, мрачносива. Отвращаваше се от едноцветната гледка, която се виждаше толкова ясно в светлините от фаровете на стотици коли, а от миризмата й идваше да повърне на тротоара. Направо усещаше как твърдите частици полепват по дробовете й и импулсът да спре да диша я завладяваше. Предположи, че тялото й може да привикне към миризмата, но си представи, че с времето тя щеше да боядиса дробовете й с токсини и да я умори…

Кира се надяваше да отдели няколко минути в убежището, за да измие от кожата си градския въздух, но дискомфортът й беше дребен проблем. Непосредствената й грижа бе ефектът от мъглата върху наблюдението. За нея усещането на наблюдението се превръщаше в по-трудна задача. Видимостта й напред се простираше едва на петнайсет метра, а после хората се стопяваха в неясни форми, но това си имаше и добрите страни. На екипите от МДС Щеше да им се наложи да я следят по-отблизо, отколкото им се искаше. Те не можеха да знаят, че тя е агент, а само това, че е била в американското посолство, така че вероятно щяха да й дадат известна дистанция, но в тази мъгла инстинктът щеше да им подскаже да я скъсят, за да не я изгубят от поглед. Може би противоречеше на интуицията но в плана се казваше, че трябва да им помогне да направят точно това. Това я изнервяше, но тя се доверяваше на плана. Променливите бяха елиминирани или контролирани безмилостно, доколкото Мичъл можеше да се справи, но предимството пак не беше на нейна страна. Не мисли за предимствата си, каза й той. Следвай плана, избирай моментите си, не забравяй обучението си.

Първата й задача бе да позволи на МДС да я държат под око. Те работеха здраво по въпроса и сега се оказа предимство, че Кира е по-висока от средната китайка и е с много по-светла коса. Втората й задача бе да ги убеди, че е неопитен и отчаян избор на Мичъл. Твърде висока, твърде руса, лошо облечена за секретна операция… Висока, руса американка с яркочервена раница нямаше шанс да се смеси с тълпата от пешеходци, колкото и да опитваше.

Но дори това, че опитваше, бе фалшиво предположение.

Тя бръкна да извади бейзболната си шапка, после съблече палтото си и го обърна твърде бавно, след като зави зад ъгъла, правейки няколко нескопосани опита да промени външността си. Всичко беше несръчно. Аматьори биха се справили по-добре. А Кира не беше аматьор.

Третата й задача бе да им позволи да видят червената раница. Нямаше как чантата да се набива повече на очи с огненооранжевия си цвят, както онази, с която баща й я влачеше из горите във Вирджиния на лов за белоопашат елен. Тук тя създаваше една постоянна отправна точка за всеки, който я следеше отдалеч, дори през мъглата. Независимо от другите й опити да промени външността си, екипът винаги щеше търси червената раница. В замърсения въздух със слаба видимост и гъсти тълпи тя щеше да привлича вниманието им.

А после щеше да направи магията.

Всеки фокус си има три части. Кира вече даде Залога[143] на враждебната си публика. Предложи им обикновена американка, вървяща цели дванайсет преки. Кира запамети маршрута, преди да излезе — толкова преки в една посока, после завой, толкова в следващата посока. Няколко белега й показваха пътя. Забелязвайки ги, Кира поддържаше вида си на незаинтересована чужденка, обикаляща из безбройните даджи и донгдаджи на Пекин. Не направи нищо необичайно и последвалата скука подготви залата да се фокусира върху обрата, когато щеше да им даде нещо интересно за гледане. МДС щяха да изчакат няколко минути за Престижа, акта на объркване, който завършваше фокуса. Щяха да оценят артистичността, когато най-накрая осъзнаеха, че това е било фокус. Този акт щеше да бъде потаен. Целта на това представление не бе да впечатлява.

* * *

Пайъниър живееше в малък апартамент на десетия етаж в застаряващ небостъргач. Сградата бе с форма на цилиндър, два пъти по-висока от Уотъргейт[144] и с покрив, надвиснал над външните стени. Осветените антрета на апартаментите се нижеха в стройни колони и рисуваха неясни вертикални ленти в мъглата.

Сега сградата бе на по-малко от една пряка и Кира усещаше екипа за наблюдение зад себе си. Чудеше се дали тези дребни агенти знаят за Пайъниър. Предвид мащаба на предателството му срещу държавата Мичъл смяташе, че е вероятно МДС да са отделили делото му. Министерството за държавна сигурност не беше малко и човек с достатъчно нисък ранг, за да бъде залепен за случайни американци на улицата, най-вероятно нямаше да знае за него, следователно нямаше да знае и къде живее той. Хазартна игра, но неизбежна. В зависимост от ефикасността на вътрешните им комуникации тя най-вероятно щеше да разполага с няколко минути, преди Шести отдел да подреди мозайката. Ако имаха бюрокрация като в ЦРУ, можеше да разполага и с дни. Друг хазарт — времето за реакция на врага беше непредвидимо.

Кира влезе в сградата.

Тясното фоайе не беше добре осветено, а тъмната боя и килимът изсмукваха повечето налична светлина. Асансьорът се намираше напред вляво и не се виждаше от входната врата. Ако екипът за наблюдение не искаше да влезе в сградата, за да продължи следенето, те трябваше да се пръснат отвън и да покрият всички изходи. Имаше още два, един пожарен изход на изток и товарен вход в задната част на сградата. Разпръсването на екипа щеше да й помогне. Щеше да изиграе фокуса си най-добре пред малка публика, колкото по-малка, толкова по-добре. Един-единствен свидетел би могъл да бъде объркан по-успешно, отколкото няколко, всеки от които можеше да забележи различни детайли и да проумее истината по-бързо. Ако само един видеше фокуса, той щеше да извика екипа си далеч на другите изходи, а те трябваше да повярват на думите му за това какво е видял.

Кира извика асансьора. После затвори очи и се ослуша. Обръщането назад, за да огледа ъгъла и вратата, би било очевидно, но звуците се чуваха добре във фоайето. На асансьора му трябваше повече от минута да слезе, а през това време входната врата на сградата остана отворена. Или беше сама, което беше най-добрата възможност, или екипът за наблюдение се беше разделил, за да обгради сградата. Може би се обаждаха за подкрепления, но дори и така най-вероятно щеше да им е нужно повече време да пристигнат, отколкото тя планираше да им даде.

Кира влезе в асансьора и се учуди къде ли са скритите камери.

* * *

Гледката към Забранения град бе едно от малкото удоволствия, струващи си наема, който Пайъниър плаща повече от двайсет години. На юг се виждаха Куинян и Куянкуингонг, Дворците на Имперския мир и на Небесната чистота, издигащи се над северната стена. Отвъд нея, по-далеч на юг, се простираше площад „Тянанмън“. Той не виждаше площада от спалнята си, но знаеше, че е там.

МДС знаеха какъв е. Това бе несъмнено. И още не бяха го разстреляли само защото искаха той да разкрие по-голямата мрежа, в която участваше. Той сигнализира на ЦРУ и чак след това му хрумна, че това може би е било погрешен ход. Сега ЦРУ знаеха, че той е изобличен и вече няма да има тайни срещи. Може би нямаше да дойдат за него. Пайъниър щеше да изживее последните си дни, работейки за Партията, докато МДС решаха, че няма какво повече да спечелят от наблюдението му и някоя нощ щяха да дойдат, да го отведат и да го разстрелят в някое мръсно мазе. Не знаеше още колко дни му остават, но продължителността на живота му може би се определяше от търпението на някой офицер от МДС.

Предишната нощ се чу шум в горния апартамент, силно чукане по пода. Може би МДС го бяха окупирали и инсталирали фиброоптични камери на тавана, когато той излезе на вечеря. Първият му импулс бе да ги потърси, но реши, че това е напразно. Ако МДС искаха да го наблюдават, те щяха да го направят и той не можеше да ги спре. Щяха да влязат в дома му само миг след излизането му. Всеки човек, с когото се разминаваше в коридора, можеше да е офицерът от МДС, който скоро щеше да опре пистолет в главата му. Всеки апартамент в сградата можеше да е техен наблюдателен пост. Същото се отнасяше и за всеки апартамент във всяка сграда, която се виждаше от дома му. Той се чувстваше самотен от години, но сега домът му бе изпълнен с усещане за убийствена враждебност.

Въпреки това той се чувстваше странно спокоен. Учуди се дали неизвестният бог не беше с него, нашепвайки мир в душата му. Някак си не можеше да се насили да повярва в това. Може ли бог да обича един предател? Вероятно, предположи той. Един любящ бог нямаше как да обича Партията, така че сигурно щеше да обича някого, който се бореше срещу нея. Може би след смъртта го чакаше някаква награда вместо забвението, което Партията обещаваше. И двете бяха по-примамливи пътеки от начина му на живот сега. Беше му хрумвала мисълта за самоубийство но Пайъниър усещаше, че това би било капитулация пред врага. Бори се с Партията през повече от половината си живот и не можеше да им се даде толкова лесно. Не, ако щеше да умре днес, Партията трябваше да го убие. Нямаше той да им свърши работата. Ако не можеше да им навреди по друг начин, те поне щяха да си платят за евтиния куршум в темето му.

Някой почука на вратата. Пайъниър се обърна и не стана от масата. Чукането се повтори след половин минута.

Бяха дошли. Дежурният офицер от МДС, който и да беше, изобщо не бе търпелив.

Пайъниър блъсна недоядената си чиния със скариди през масата, избърса устата си и стана. Отиде до антрето, стисна силно бравата и отвори вратата — да погледне краткото си бъдеще в лицето, за да може да го заплюе…

— Ксиао!

Русата жена скочи към него. Само усмивката на лицето й го спря да не отстъпи паникьосан, а после осъзна, че е прегърнал непозната американска девойка. Тя му бърбореше на китайски с толкова лош акцент, че той се запита дали разбира собствените си думи, или просто повтаря запаметените фрази като добра чуждестранна актриса.

Пайъниър не беше я виждал никога преди, така че несъмнено МДС не можеха да разберат каква е връзката им. Ала почти сигурно тя щеше да изостри бдителността им. Ако беше от ЦРУ, дошла тук да го измъкне от Китай, те не разполагаха с много време.

— Липсваше ми толкова много. Мина толкова време! — изреди тя на ужасния си мандарин. Всъщност интонацията й беше като на робот, сякаш не разбираше какво казва.

— Да, така е. — Най-добре да отговаря кратко и просто. Ако тази жена не говореше китайски, тя нямаше да може да състави отговори за по-сложни изречения. Отговорите й щяха да бъдат безсмислени дори ако й зададеше прост въпрос, а това почти сигурно щеше да изостри вниманието на МДС.

— Толкова се радвам, че си свободен довечера. Обещах ти вечеря в Юеминг Лоу, ако ми покажеш Забранения град, помниш ли?

Пайъниър отстъпи назад. Юеминг Лоу. Почти беше забравил, но в мига, когато тя го каза, споменът се върна с пълна сила.

Юеминг Лоу, помисли той.

Това беше триетажен ресторант в района Ксиченг. Представляваше стара църква, ремонтирана от собствениците и много популярна сред западните туристи. Храната не беше отлична, но бе добра, традиционна мандаринска, и цените бяха поносими. Той го харесваше повече заради гледката от терасата на третия етаж към езерата в Северен Пекин и хутонг, древните тесни улички, които някога се простираха като паяжина през Пекин, преди Партията да преустрои града след Революцията.

Пайъниър беше вечерял там много пъти, поне веднъж годишно, по заповед на своя куратор, започвайки на третата година от предателството си. В началото молбата го изненада. След като спечели доверието на кураторите си, през петата година от труда си, те се изясниха. Не всеки агент се радваше на обещание за измъкване в Съединените щати. А мнозина и не искаха. Напускането на дома не беше лесно дори за предателите и особено за онези, които бяха мотивирани от идеологията, а не от парите. А сред другите, които искаха обещание, сравнително малко си струваха риска. Пайъниър си струваше.

Кларк Берън — Пайъниър не го познаваше под това име — бе кураторът, който му даде обещанието. Пайъниър го попита за детайлите в плана, а Берън отказа да отговори. Беше по-добре той да не ги знае. Нуждаеше се само от сигнал, че планът е задвижен. Когато моментът дойде, обясни Берън, агентът ще ти каже кодова фраза. И му нареди: „Каквото и да правиш, зарежи го. Бягай. Ако успеем, ще те предупредим, за да можеш да си събереш нещата най-много една чанта. Но когато чуеш тази фраза, веднага тръгваш със свръзката. Каквото и да ти каже да направиш изпълнявай заповедта му и той ще те измъкне“. Онова, което Берън не изрече, но го намекна, бе, че след кодовата фраза и напускането на Китай нямаше връщане назад.

Кодовата фраза беше вечеря в Юеминг Лоу.

Жената бе дошла, за да спази обещанието на Берън.

* * *

Пайъниър отстъпи назад и за момент Кира се учуди дали няма да последва нервен срив.

Мъжът я погледна. Лицето му се превърна в спокойна маска, но тя вече видя кратката емоция, изписана върху него. Той очакваше някой друг. И изражението му в онзи момент беше чист израз на истинските му чувства, преди да сложи изненадата си под контрол.

За пръв път в живота си Кира видя чиста, неподправена злоба. Това бе толкова силна омраза, че тя не успя да разбере какво може да я причини.

После той я погледна отново и тя проумя, че не е мишената на омразата му. Те бяха мишената на гнева му. Онези, които го бяха принудили да избере този живот. Те го бяха довели до този пределен избор — да напусне родината си или да умре. Кира Страйкър нямаше точна представа кои бяха те, но в този момент ги мразеше точно толкова, колкото и Пайъниър. А после проумя…

Погледна отново към него. Те ще трябва да ме убият, за да ми попречат да те измъкна от тук, помисли си тя. Кира се надяваше той да разбира.

* * *

Пайъниър изгледа младата жена. Тя все още се усмихваше, но това бе само фасада. Непоколебимият й поглед му изпрати съвсем различно послание и в мига, в който го видя, той й повярва. Тя не говореше мандарин, което го обърка за секунда. Защо са изпратили някого без това умение? Нещо не беше наред. Но момичето все пак дойде за него, а това означаваше, че е смела. Той се надяваше това да е достатъчно. В момента възможностите му бяха ограничени.

— Спомням си. Чакай да си взема палтото. Отвън е много студено — каза той на родния си език.

Видя, че тя се стегна, щом той заговори. Определено не разбираше и дума и се отпусна чак когато той се обърна, отиде до дрешника и извади дебелото си палто. После Пайъниър си позволи един момент, за да се огледа наоколо…

Жилището не беше красиво, но бе неговото убежище. Съдовете не бяха измити, храната остана на масата. Книгите му бяха подредени прилежно на полицата до малкия телевизор, където той прекарваше повечето си вечери, гледайки одобрени от Партията чуждестранни филми. Леглото не беше оправено, а мръсните му дрехи щяха да си останат в коша, докато МДС не ги вземеше, не ги претърсеше и не ги изгореше накрая.

Поне бюрото му беше подредено. То беше старо, направено от баща му за майка му от светлокафяв китайски бряст със стол в същия тон. Един от малкото предмети, останали в наследство от родителите му. Извърши повече от предателствата си седнал зад това бюро, пишейки докладите си за ЦРУ на своя лаптоп. Не оставяше много неща, без които не би могъл да живее, но бюрото щеше да му липсва. Молеше се вместо да го унищожат, някой офицер от МДС да хареса изящната изработка и да го вземе за себе си. За момент се замисли, че може би е по-добре да го унищожат, но истината бе, че той искаше бюрото да оцелее, макар и не като негова собственост. От години знаеше, че няма да може да го занесе в Съединените щати, ако го измъкнеха. Беше прекалено голямо, а той знаеше, че няма да има достатъчно време да го опакова и да го транспортира извън страната.

ЦРУ не потвърди измъкването му и той не си приготви багажа. Имаше няколко снимки на родителите си в малък плик и го пусна в джоба си. Родителите му бяха починали и той за пръв път почувства благодарност към Партията за нейната политика за ограничаване на раждаемостта. Нямаше братя и сестри и не оставяше никого. Нямаше жена деца, любовница, дори домашен любимец. Позволи си само няколко приятели в службата, които утре щяха да се чудят къде е. Почти сигурно Партията нямаше да им каже истината за изчезването му. Може би МДС щяха да ги излъжат, че е загинал в катастрофа. Надяваше се да не я инсценират и да не убият някого, за да осигурят достоверност на историята си.

Облече си палтото и огледа за последен път дома си. Благодаря ти, помисли си той. Внезапно се превърна в сантиментален глупак, но този път не му пукаше. Човек, който не е сантиментален в такъв момент, не заслужава да живее.

Погледна към американката и се усмихна.

— Аз съм готов. Води — каза й той. Закопча си палтото и й направи знак с ръце.

Кира го хвана за ръката и го изведе. Той се обърна, заключи и те тръгнаха по коридора към стълбището.

* * *

Стълбището, водещо към първия етаж, бе по-мръсно от всичко, което Кира бе виждала някога. Тя внимаваше да не докосне парапета и се молеше да не падне, повече от страх да не пипне някоя зараза, която никога не би могла да изчисти. Не беше сигурна дали строителите са боядисвали стените, още повече дали са ги пребоядисвали през годините. Многогодишна мръсотия покриваше стълбите, а миризмата, надигаща се отдолу, не беше чак толкова непоносима, че да ти се повдигне.

Кира държеше ръката на Пайъниър, докато вземаха по две стъпала наведнъж, тъй като смяташе, че така е по-безопасно. Изминаха по-малко от половината разстояние до партера, когато тя чу шум отгоре. Няколко чифта крака трополяха по стълбите. Тя спря за кратко да прецени посоката им и реши, че те слизат, вземайки по три стъпала наведнъж…

Тя сграбчи ръката на Пайъниър и го поведе надолу към следващата площадка и изхода към шестия етаж. Натисна бравата, откри, че не е заключена и че от другата страна няма никой. Притвори тихо вратата зад тях. Огледа коридора и надзърна зад ъгъла за някоя достатъчно дълбока ниша, която да ги скрие, но не намери. Можеха да избират дали да останат на място, или да хукнат по лъкатушещия коридор към отсрещното стълбище. Кира прецени разстоянието и реши, че не могат да се изгубят от погледа на преследвачите си, преди те да стигнат до тяхното ниво. Тя притисна Пайъниър до стената, така че отворената врата щеше да го прикрие. Застана от другата страна и зае стойка да удари в лицето всеки, който се приближи.

Стъпките по стълбите стигнаха до техния етаж. Мъжете от другата страна не пробваха вратата. Продължиха надолу, а Кира преброи до трийсет, преди да отвори. Сетне изчака още един момент, за да прецени разстоянието и посоката. Хората приближаваха партера…

Тя се съсредоточи прекалено много върху тях и не видя офицера от МДС, който излезе иззад ъгъла с безшумни стъпки по износения килим. Удари Кира по лицето със свита ръка, блъсвайки я в стената. Пайъниър посегна към главата му, но нападателят му заби един юмрук в корема и го събори на пода. Ала това отвлече за миг вниманието му, а той не можеше да си го позволи. И Кира го накара да си плати.

Изстреля крака си назад към коляното на агента и ставата му изпука. Той извика и залитна назад, неспособен да стовари тежестта си върху жената и да я прикове към стената. Кира удари с лакът носа му и усети хрущенето. Адреналинът уби болката от неизлекуваната рана на ръката й и тя не усети нищо. Нападателят й залитна още по-назад и вдигна ръце към лицето си, за да спре кръвта, рукнала от счупения му нос. Кира го ритна в корема, както той направи с Пайъниър. А следващият й удар попадна в слънчевия му сплит достатъчно силно, за да му изкара въздуха. Той се преви. Кира се завъртя, пристъпи напред, да скъси дистанцията, и заби коляно в лицето му. Костите му отново изпукаха. Ударът го събори назад към стената, а Кира го довърши със саблен удар в гърлото. Офицерът падна на пода, свит в ембрионална поза. Издаваше дрезгаво хриптене, докато се мъчеше да си поеме дъх, плувнал в собствената си кръв.

Кира поведе Пайъниър по лъкатушещия коридор към другото стълбище. Отгоре и отдолу се чуха викове.

Щом слязоха до третия етаж, Пайъниър видя как тя извади от джоба си евтин мобилен телефон. В него бяха програмирани само два номера и тя набра първия, докато тичаха. След осем врати наляво една се отвори и Пайъниър чу отвътре да звъни телефон. Кира го вмъкна в антрето.

Апартаментът беше подреден в модерен китайски стил, само с няколко традиционни мебели. Телевизорът работеше прекалено силно, щорите бяха спуснати, а светлините — приглушени. Една китайка застана до вратата и я затвори зад тях.

— Ти ли си Кира? — попита тя.

— Да. Говориш ли английски?

— Завършила съм университета Дюк, випуск 2003. Пакетът е на плота до печката.

Кира кимна и тръгна към малката кухничка.

Домакинята се обърна към Пайъниър. Беше на възрастта на Кира, доколкото можеше да прецени. Млада, по-висока с няколко сантиметра от средната китайка, с руса коса, което го шокира. Беше я виждал понякога във фоайето, но винаги с черна коса и не достатъчно често, за да привлече вниманието му. Сега по светлата й коса и ежедневно западно облекло той разбра, че не е чиста китайка. Личеше си и по чертите на лицето й…

— Ти си Ксиан Лонг, нали? — попита тя. Мандаринът й беше безупречен.

— Аз съм.

— Чаках дълго да се срещнем, но се надявах да е по друг начин — призна младата жена. — Аз се казвам Ребека Хаувах.

— Американка ли си? — попита Пайъниър.

Тя кимна.

— Баба ми и дядо ми избягали в Съединените щати по време на Революцията, когато са били много млади.

Пайъниър се втренчи в нея.

— Откога живееш тук?

Младата агентка от ЦРУ му се усмихна.

— От шест години.

— Шест години? Агенти от ЦРУ са живели в сградата ми цели шест години? — Той беше изумен.

— Агенти от ЦРУ са живели в сградата ти почти толкова дълго, колкото си работил за нас. Ти си много ценен човек и ние сме четвъртият екип на този пост. Нашата работа беше да те наблюдаваме, да докладваме за състоянието ти и да помогнем, ако се наложи евакуация — обясни Ребека.

— Значи сте знаели, че МДС ме наблюдава? — попита той.

Ребека поклати глава.

— Не, докато ти не сигнализира. МДС са станали по-ловки, отколкото очаквахме, така че не разбрахме, докато ти не откри сам. Много точно от твоя страна. Но те преиграха, опитвайки се да те използват, за да открият по-голяма мрежа агенти, каквато не съществува. Ние променихме малко програмата си заради теб. Те не разбраха това и изчакаха твърде дълго да те арестуват.

Кира се появи от кухнята с отворен кашон. Остави на пода червената раница, свали си палтото и започна да съблича дрехите си, навлечени една върху друга… Пайъниър се учуди за момент колко дрехи възнамерява да съблече.

Ребека бръкна в кашона и извади ново облекло.

— Моля те, обличай бързо това.

Пайъниър погледна към Кира, която съблече всичко освен бельото си. Ребека взе ризата й и я нахлузи на главата си. И двете жени носеха обикновени сини джинси, скроени малко широко, за да улесняват движението им. Външният вид на Ребека бе подобен на външността на Кира Допреди няколко минути. Не подобен, осъзна той, те напълно си приличаха, макар че нямаха родствена връзка.

— А къде е моят близнак? — досетливо попита Пайъниър.

— Съпругът ми, Роланд, е в спалнята и чака за дрехите ти — отговори Ребека.

Пайъниър си свали палтото, обувките и панталона и й ги подаде. Ребека ги взе и изчезна в тъмната задна част на апартамента. Той облече дрехите, които жената му даде, и те му паснаха чудесно. Откъде знаят мерките ми?, учуди се Пайъниър. Предположи, че през годините поне един от хората, с които се бе срещал случайно във фоайето, бе имал набито око за размерите на дрехите. Или са били и в апартамента му? Съмняваше се, че някога щяха да му кажат.

Кира извади друг пакет от кашона. Той бе затворен с цип найлонов плик. Направи жест на Пайъниър да тръгне с нея и го заведе в светлата кухня.

Пакетът за маскировка бе произведен по технология „Сребърен куршум“, разработена от Научния отдел на Агенцията през седемдесетте години на миналия век, в помощ на агентите, които трябваше да заблудят наблюдението на КГБ в Москва. Кира никога не бе виждала оригиналните маскировки. Те бяха по-стари от нея, но парчетата, които наложи върху лицето и тялото му, бяха удивително реалистични… Гледката на кръв никога не я вълнуваше, но да държи телесни органи, които бяха толкова истински, че не можеха да бъдат разпознати и отблизо, я накара да настръхне. Трябваха й трийсет секунди да ги наложи. Тя отстъпи назад, огледа го, кимна доволно и го отведе обратно в антрето. Той се озърна за огледало, но не намери.

Ребека чакаше със съпруга си, облечен точно като Пайъниър, когато влезе в апартамента.

— Готови ли сме? — попита Роланд на английски.

— Готови — отвърна Ребека.

Ребека взе червената раница. Тя беше пълна с книги, списания, моливи и други неща, обичайни за всеки западен студент, дошъл тук на обмяна на опит. Нямаше нищо, което да я уличи. Цветът беше единствената характеристика, която отличаваше раницата.

— В теб ли са ключовете от колата ти? — попита Ребека.

Пайъниър кимна. Трябваше му известно време да осъзнае, че тя го пита за неговите ключове, които вече предаде. Канеше се да й каже къде да ги намери, когато му хрумна, че тя сигурно знае.

Роланд се обърна към Пайъниър и заговори на перфектен мандарин. Той също приличаше на китаец, но Пайъниър огледа лицето му и забеляза, че по-лесно би се слял с местните жители на Пекин, отколкото съпругата му.

— Съжалявам, че не те опознах по-добре. Може би някой ден в Съединените щати ще успеем да си поговорим.

— Надявам се — отговори Пайъниър. — Приеми моите благодарности. Но можеха да ви арестуват. Защо рискувате живота си заради мен?

Роланд се усмихна.

— Директорката казва, че рискът е в основата на нашата работа. Това правим. А ти си го заслужил.

— Благодаря… — повтори Пайъниър, ала осъзна, че сякаш думите бяха недостатъчни.

— Ще ни благодариш, когато те измъкнем от Китай — уточни Роланд. Пайъниър кимна и се усмихна. Роланд се обърна към Кира и премина на английски. — Ние тръгваме първи. Дай ни десет минути да отвлечем вниманието на наблюдаващите. Ще ти се обадим само с едно позвъняване, ако разкрият нещата, преди да е изтекло времето. Ако това стане, бягайте. По кое стълбище дойдохте?

— Западното — отвърна Кира.

— Разминахте ли се с някого? — попита Роланд.

Кира кимна.

— Наложи се да се прехвърлим на шестия етаж.

— Ние ще слезем с централния асансьор. Ще помислят, че сте влезли в него, след като сте свърнали от стълбището. Тръгнете по източното стълбище. Отвън завийте наляво, а после поемете през парка на север. Таксито ще ви чака от другата страна — уточни Роланд. — Шофьорът е наш човек.

— Дадено. Ще бъдем точни — каза Кира.

— Ще се видим в Щатите — увери я Роланд. След това се обърна към съпругата си: — Готова ли си за вечеря, скъпа?

— От шест години… Нямаш представа колко съм готова — отговори Ребека. Тя метна червената раница на рамо, а после се обърна към Пайъниър. Наведе се по-наблизо и стисна рамото му. Прошепна му нещо на мандарин, което Кира не разбра.

— Никога не си бил сам.

Ребека му се усмихна и го хвана за ръката, когато най-накрая той не успя да се овладее и се разрида…

Тялото му се тресеше и Пайъниър покри лицето си с ръце, опитвайки се да скрие внезапния срам, който почувства заради това, че плаче пред жени. Коленете му омекнаха. Страхуваше се, че ще се свлече на пода… Той бе контролирал емоциите си в продължение на десетилетия, а сега не издържа…

Ребека отстъпи, подаде ръка на Роланд и двамата излязоха в коридора. Кира затвори вратата и засече времето по часовника си. Предстояха много дълги десет минути.

Крайният срок дойде, а телефонът не звънна. Кира хвана Пайъниър за ръката и поеха навън…

* * *

Хотел „Мариот“, стая 745

Улица „Чонг Вен мен Вай“ ЗС

Район Чонг Вен, Пекин

Хотелският апартамент, който Мичъл уреди, беше по-просторен и много по-хубав, отколкото Джонатан бе очаквал. Американското правителство обикновено не проявяваше екстравагантност, когато плащаше командировки, но НСС си имаше собствени стандарти. Анализаторът беше чувал истории, за които мислеше, че са преувеличени, за това колко добре живеели някои агенти в чужбина, но тази стая ги оправдаваше напълно.

Апартаментът имаше две просторни помещения за дневна и трапезария, разделени от кухничката с мокър бар. Спалнята беше отделена с плъзгаща се френска врата от матово стъкло, украсена с решетка. Джонатан дръпна едва-едва тежките завеси на прозорците, което бе достатъчно, за да осъзнае, че гледката към Забранения град е вдъхновяваща.

Храната беше отлична, класическа френска кухня, както и местни деликатеси. Телевизорът, заел почти цялата близка стена, имаше внушителен плазмен дисплей. Джонатан никога не би могъл да си позволи толкова огромен екран вкъщи. Мичъл беше усилил звука достатъчно, за да подразни Джонатан и всеки, който можеше да се опита да подслушва със скрити микрофони. На главния анализатор му се щеше да може да си позволява такива места със своята заплата, когато пътуваше самостоятелно. Анализаторите не получаваха одобрение за подобни командировки. За НСС правилата бяха различни. Джонатан приемаше това с недоволство, но нямаше желание да играе в техния отбор, независимо от служебните облаги.

Всъщност той не проявяваше кой знае какъв интерес към интериора на стаята. Просто искаше нещо да отвлича вниманието му, за да не мисли непрекъснато какво става с Кира в момента… Размърда крака, скръсти ръце зад гърба си, приближи се до прозореца и отново се отдаде на съзерцание… Мичъл бе избрал апартамента случайно. В Пекин имаше хиляди хотели, вероятно стотици хиляди стаи под наем, и дори МДС не можеше да ги подслушва всичките. Така поне беше на теория. Все още имаше възможност МДС да подслушва някъде от мазето, но Мичъл не изглеждаше разтревожен. Джонатан беше сигурен, че това е само фасада. Никоя измислена история не би издържала, ако ги арестуваха и идентифицираха Пайъниър. Тогава нямаше значение какво щяха да кажат на китайските власти. МДС Щеше да сметне близостта им с агента за вина и никой от тях нямаше да стъпи на американска земя още много дълго време. Джонатан беше пребивавал във военни зони, но се съмняваше, че някога е бил в по-голяма опасност от тази вечер.

Мичъл седеше зад черешовата маса и довършваше остатъците от своето blanquette de veau[145], докато чиния с profiteroles[146] го чакаше отстрани. Джонатан се опита да се откаже от храната — след часовата разлика стомахът му се бунтуваше и не смяташе, че е време за ядене, но Мичъл настоя и анализаторът си взе купа ratatouille[147] и salade nigoise[148]. Мичъл беше поръчал coq au vin[149] за Кира и Пайъниър и го поддържаше топло под капака на таблата. Джонатан беше сигурен, че тя ще оцени виното. Първата му мисъл бе да изчака с поръчката, докато те пристигнат. Съзнанието му изобщо отхвърляше мисълта за провал на акцията. Сетне обаче предположи, че щом Кира и Пайъниър влезеха в стаята, Мичъл нямаше да иска никой да приближава вратата отвън…

Джонатан погледна към дигиталния часовник върху бюрото до вратата.

— Изоставаме от плана — отбеляза Мичъл.

— Имаме ли план? — попита Джонатан.

— Винаги сме имали — отвърна Мичъл. — Закъсняват с двайсет минути, но все още се вписват в своя прозорец. Ако не пристигнат през следващите десет минути, може да се наложи да задържим всички до следващия полет. — Той остави приборите си в чинията, взе един еклер и отиде до прозореца.

Някой почука на вратата. Джонатан устоя на желанието си да отвори, ала остави Мичъл да свърши тази работа. Старшият офицер от НСС просто погледна през шпионката и отвори. Жената на прага беше по-ниска от Кира, с дълга до раменете черна коса, облечена с ежедневни дрехи и влачеше куфар зад себе си. Мина покрай Мичъл и затвори вратата към коридора.

— Джон, това е Анна Монахан — представи я Мичъл. — Тя е от S&T, Научно-технологичния отдел на Агенцията. А Джон е анализатор…

Анна протегна ръка.

— Кук ми спомена за вас, преди да се кача на самолета.

— Значи сте пристигнали скоро? — попита Джонатан.

— Да — потвърди Анна. — Току-що. Мразя полета от Дълес[150]. Преминаването през руското въздушно пространство ме изправя на нокти.

— Руснаците вече не свалят самолети — напомни й Мичъл. — А ти няма да останеш тук толкова дълго, че да усетиш часовата разлика. След като приключиш с красивата си работа върху нашия приятел, ще вземеш първия утрешен полет — поясни Мичъл.

— Жалко, че няма да ползвате апартамента по-дълго — обади се Джонатан.

— Бих искала — отвърна Анна. — В същия хотел съм, но десет етажа по-надолу, с простолюдието… — пошегува се тя. Сетне огледа стаята и обърна очи към Мичъл. — Страйкър все още ли е на улицата?

— Излезе преди деветдесет минути. Има още десет — поясни Мичъл. — На петнайсетата ще започна наистина да се тревожа.

— Ще се подготвя в спалнята. Трябва и да взема душ.

— Никой не възразява — усмихна се Мичъл.

Жената помъкна куфара си към спалнята и затвори плъзгащата се врата.

* * *

Кира и Пайъниър влязоха във фоайето на „Мариот“ с двайсет и две минути закъснение от плана. Шофьорът на таксито избра заобиколен маршрут, за да заблудят евентуалните си преследвачи. Наблюдателите им, които се придвижваха пеш, също не откриха нищо необичайно. Това все още не означаваше със сигурност, че са сами, но нещата се развиваха благополучно… Ако МДС не провеждаха някоя особено сложна операция, очаквайки да научат номера на хотелската стая, за да могат да арестуват Пайъниър заедно с куратора му, шансовете им за успешно бягство нарастваха значително. Кира се надяваше, че на техните двойници няма да им се наложи да прекарат една неприятна нощ в местния арест. МДС нямаше да успеят да докажат връзката им само заради подобното им облекло, но Кира се съмняваше, че на службите за сигурност им трябваше сигурно доказателство. Тя подозираше, че щяха да побеснеят, след като разберат, че Пайъниър вече не е под техен контрол…

Джонатан беше прав. Тя жадуваше за някакво питие, ала осъзнаваше, че сега не беше моментът за това… Ако операцията се провалеше и Роланд и Ребека влезеха в затвора, тя щеше да се измъчва от угризения. И сигурно пак щеше да посегне към бутилката…

Кира се прокле заради това, че позволи на мислите си да я разконцентрират. Ставаше отново както във Венецуела. Избра лош момент за самоанализ. Все още не сме в безопасност. Тя въздъхна, огледа фоайето и отведе Пайъниър от рецепцията към асансьорите. Бръкна в джоба си и извади мобилния телефон, евтина „Нокия“.

Набра втория програмиран номер, който беше на шефа на бюрото. Звънна на неговия телефон за еднократна употреба. И двата апарата щяха да бъдат унищожени след това. Това щеше да е последното й обаждане от този телефон.

Изненада се, когато чу гласа на Джонатан.

— Чакахме ви за вечеря. Твоето coq au vin вече изстина. — Несъмнено Мичъл го беше обучил какво да каже. Първото изречение беше парола. Второто — нещо като порицание. Закъсня.

Той никога не е говорил по телефона в Пекин, осъзна Кира. МДС не познават гласа му. Но със сигурност познаваха гласа на Мичъл, затова разговорът й с Джонатан щеше да се впише повече в измислената им история, ако ги подслушваха… Те минаха заедно през митницата, така че видеонаблюдението и гласовите данни щяха да подкрепят легендата, че те са просто приятели туристи…

— Съжалявам — отговори тя. — Надявам се храната да не е много скъпа — продължи Кира. Пайъниър е с мен. Ти къде си?

— Не е чак толкова зле. По курса е десет долара и двайсет и два цента, ако не броим бакшиша.

Стая 1022. Впоследствие от Трети отдел можеха да разберат какво е казал Джонатан в действителност. Първо, трябваше да отделят разговора, да засекат местоположението на Кира и да преведат думите й на китайски. Трябваше да бъдат много умни, за да проверят цената на coq au vin в „Мариот“ и да разберат, че Джонатан греши много за обменния курс юан-долар. Кира бе работила с бюрократи достатъчно дълго, за да знае, че те нямаше да успеят да извършат такъв подвиг и да изпратят въоръжен екип до стая 1022 през следващия час.

— Притопли ми го. — Идвам. Тя прибра телефона и поведе Пайъниър към асансьора.

* * *

Джонатан затвори телефона и го върна на Мичъл.

— Благодаря — кимна Мичъл. — Не знам дали китайците имат запис на гласа ми, с който да направят сравнение, но няма смисъл да рискуваме. Не искам да проследят гласа ми и да ни открият. — Той не знаеше колко информация са успели да съберат за него през годините, макар че за предпочитане бе да нямат нищо. Мичъл погледна часовника. — Добре се справяме. Може да успеем да наваксаме малко време по пътя към летището, ако трафикът не е натоварен. Така или иначе не искаме да висим дълго на аерогарата…

— И вие ли идвате? — попита Джонатан.

За момент Мичъл изгледа строго анализатора, после потисна раздразнението си.

— Опитах да измъкна нещо от един тайник още преди да разберем, че Пайъниър е изгорял. МДС вероятно са наблюдавали тайника, така че аз също съм изгорял. Трудно е да бъдеш шеф на бюро, когато врагът ти знае с какво се занимаваш. Аз ще съпроводя Пайъниър до Щатите и няма да се връщам. Точно в този момент жена ми събира багажа вкъщи и утре ще лети към дома. Анна ще ме дегизира, след като приключи с Пайъниър и Страйкър.

— Труден начин за завършване на мандат — отбеляза Джонатан. Беше съвсем близо до проява на състрадание.

— И без това щяхме да се прибираме за Деня на независимостта — обясни Мичъл. После се усмихна. — Следващия път, като се върна в Ленгли, ще трябва да ми обясниш как си уговорил Кук да одобри разпита на Пайъниър.

— Жалко, че в Централата няма бар. Аз не пия, но бих ви почерпил една бира заради това, че не ни изхвърлите от офиса си, когато се появихме и ви съобщихме какво искаме.

Мичъл се разсмя.

— Честно казано, в началото бях повече изненадан, отколкото ядосан. — Той погледна отново часовника, отиде до вратата и я отвори. Беше засякъл собственото си изкачване от фоайето, за да направи приблизителна преценка на времето. Кира и Пайъниър влязоха в стаята. Мичъл затвори вратата зад тях и ги отведе от предното помещение.

— Някакви проблеми? — попита той.

— Потвърдихме наблюдението на апартамента му — отговори Кира. — Никой не ни проследи, след като излязохме от сградата. Мисля, че нашите приятели са успели да отвлекат вниманието на агентите. Страхотно се справиха. Надявам се да не ги арестуват.

— Ребека мъкне тази червена раница от години — призна Мичъл. — Ако МДС са наблюдавали сградата, те са я видели с нея. След известно време могат да разберат какво е станало, но никога няма да успеят да го докажат.

Мичъл се обърна към Пайъниър и заговори, този път на мандарин с акцент.

— Ксиан Лонг, за мен е чест да се срещнем лично. Съжалявам, че не мога да ти кажа името си. Може би в Съединените щати ще го направя. След няколко минути ще те дегизираме и ще те закараме на летището. Този джентълмен иска да ти зададе няколко въпроса, след като те измъкнем безопасно от страната, ако това е приемливо? — Мичъл нарочно не уточняваше детайлите, повече по навик, отколкото заради някаква особена загриженост, че са пропуснали подслушвателно устройство. Пайъниър кимна вежливо.

Джонатан приближи до Кира.

— Радвам се да те видя без белезници.

— Размекваш се.

— Едва ли. Китайците построиха голямо летище — обясни Джонатан. — Много по-лесно е да си имам някого, който да ми наглежда багажа, докато си купувам вечеря от терминала.

— Значи пак мислиш за себе си — пошегува се Кира.

— Разбира се — потвърди той.

— Добре, хора — подкани ги Мичъл. — Стига толкова глезотии. Тръгваме след четирийсет и пет минути. — Той посочи към задната стая. — Заведи нашия човек там. Часовникът тиктака…

* * *

Професионалните инструменти на Монахан бяха изложени на показ. Агентката от Научно-технологичния отдел беше зарязала привлекателно бъдеще като гримьор в „Студио Фокс“ в Лос Анджелис, за да работи в Агенцията, и Кира не се съмняваше, че жената е много добра в работата си. Портативните електронни инструменти, които носеше, бяха очарователни. По време на Студената война производството на фалшиви документи изискваше опитен фалшификатор със сигурна ръка, който да може да копира подписи и некачествен печат, но това вече не се правеше ръчно.

— Излизаш през летището ли? — попита Монахан.

— Нямам голям избор — отговори Кира.

— Тогава ще ти уредя нещо по-добро от обща промяна на профила. Ако търсят него… — Монахан кимна към Пайъниър, който седеше в ъгъла. — Можеш да очакваш оглеждане отблизо, вероятно от по-малко от половин метър.

— А вие как ще се измъкнете? — попита Кира.

— О, скъпа — засмя се Монахан. — Имам си начини. Освен това би било чудесно да пийна едно кафе с някой красив офицер от МДС, ако наистина поискат да остана. Те няма да имат нищо против мен. Оставям инструментите при нашите хора тук. — Тя вдигна чантичка, пълна с бутилки. — Върви в банята и използвай това. Ще станеш една наистина красива брюнетка. И се надявам да харесваш къса коса. Носиш ли цветни контактни лещи?

— Не — отвърна Кира.

— Е, сега ще носиш. Жалко е да прикриваме тези красиви зелени очи, но нищо не можем да направим. Обзалагам се, че МДС не знаят цвета на очите ти, но няма да рискувам. Онези момчета имат камери навсякъде. Ще носиш и очила. — Монахан взе още един плик и го отвори. — Ще започна с нашия приятел тук. Ще те завърша, преди да приключа с него. — Тя хвана Пайъниър нежно за ръката, заведе го до един стол и извади бутилка разтворено в спирт лепило. Кира стисна рамото му, а после го остави и влезе в банята.

* * *

Влязоха в отделни коли. Трафикът към летището беше слаб, което Кира можеше да сметне за божествена намеса, ако беше религиозна. Свободният път означаваше, че няма да се забавят, а и им предлагаше още едно предимство — врагът нямаше да може да се скрие в трафика. Идентифицирането на вражеско наблюдение пешком беше сравнително лесно, за разлика от забелязването на автомобили по всяка магистрала през пиковите часове, а Кира беше сигурна, че пекинските магистрали са по-лоши от другите. В момента й се искаше да разполага с всяко предимство, за което можеше да се сети.

Джонатан я наблюдаваше как поглежда към огледалото за обратно виждане през няколко секунди. Благодарение на Монахан тя изглеждаше като брюнетка на средна възраст, с къса коса, очила, ежедневни дрехи и малко повече килограми. Ръстът й остана непроменен и Монахан не се занимава с фигурата й, макар да беше малко по-широка в раменете и по-едра в гърдите. Освен добавените килограми тя не изглеждаше зле и той се учуди колко ли от всичко това ще поиска да задържи, след като се завърнат в Щатите. Ако стигнем до там, помисли си той.

С периферното си зрение Кира го улови, че я изучава.

— Съжаляваш, че не ти сложиха маска ли? — попита тя. Джонатан не беше участвал в операция след пристигането им, така че нямаше причина да променя външния си вид. МДС нямаше защо да го подозират.

— Едва ли — въздъхна той. — Следи ли ни някой?

— Не мисля — отговори Кира. — Няколко възможности, но ни дават доста разстояние. — Наблюдаваше два едни и същи седана от „Хафей Мотърс“[151] да спазват дистанция зад минивана им в продължение на повече от петнайсет километра. Черните коли сменяха позициите си през няколко километра, но не караха агресивно. Движеха се почти мързеливо и оставяха много коли да минат между тях и колата на посолството. — Няма сирени. Това винаги е добър знак. — Шегуваше се само с половин уста.

— Няма да можеш да се върнеш тук — поясни Джонатан. — Знаеш го.

— Знам. — Кира съжаляваше, че не успя да види повече от града или пък от провинцията — поне Великата стена. Там имаше толкова много история и сега тя оставаше без достъп до нея. Странно, помисли си. Почувства, че немирната й разходка по улиците сякаш е била оправдана. Не влезе в ЦРУ, за да се прави на турист. Винаги й се искаше да се скита из малките улички и да види бордеите и мръсните кътчета на градовете, в които Агенцията я изпращаше. Наложи й се да се бие с МДС за това, но поне за една нощ усети истинския вкус на Пекин. Щеше й се още, така ставаше винаги, но се почувства добре и от онова, което видя. Подобна тръпка не беше изпитвала отдавна. — Ще оцелея.

— Добре — похвали я той. Кира се обърна да го погледне, но Джонатан се взираше към хоризонта през прозореца на колата и тя не успя да зърне лицето му.

Време е да стана сериозна, помисли си тя.

— Когато стигнеш до чакалнята, не разговаряй с Мичъл или с Пайъниър — посъветва го тя. — Те трябва да седят отделно един от друг. Ако ти се наложи да седнеш до някого от тях, седни до Мичъл. Или му позволи да те открие, когато кацнете в Сеул.

— Няма проблеми. — Джонатан познаваше практиката много добре, но все пак кимна.

— Монахан е много добра — отбеляза Кира. — Свърши чудесна работа. Но ако МДС арестува някого от тях, ти просто се качвай на самолета, а после, когато кацнете, се обади в посолството. — Номерът бе надраскан върху празно картонче в портфейла му.

— Ако това стане, Пайъниър е мъртъв — напомни й Джонатан. — А Мичъл влиза в затвора.

Кира не каза нищо. Той беше прав. Ако арестуваха Пайъниър, за него нямаше спасение от сигурния куршум в главата след процес, който щеше да приключи максимум за няколко седмици.

— Не. Но някой трябва да съобщи веднага на директорката.

— Съгласен съм… — GPS устройството, монтирано на таблото, ги заведе до летището и Кира спря колата в покрития паркинг. По-късно някой от посолството щеше да дойде да я вземе.

Кира изгаси двигателя.

— Ще вляза първа. Последвай ме след пет минути.

— Ще се видим в Сеул.

* * *

Кира мина през охраната, без да привлича внимание, взе личния си багаж и тръгна през масите към определения й терминал. Тълпата на летището беше малка, но броят на униформените пазачи, движещи се из терминала, бе много по-голям, отколкото вечерта, когато тя и Джонатан влязоха в страната. До вратите, водещи към стълбите за качване, стояха войници. Според нейната преценка сред тях нямаше усещане за извънредно положение. Стояха отстрани, толкова близко до опашките с излитащи, че някои от западните пасажери се чувстваха неудобно от вниманието им. Азиатските пасажери изглеждаха равнодушни към строгия оглед.

Чувството за спокойствие беше добър знак. Откритата проява на враждебно изследване сред заминаващите пътници щеше да й подскаже, че МДС са разбрали за изчезването на Пайъниър. Джонатан не беше чак такъв оптимист, но дори ако неговите изчисления се окажеха по-добри от онези на Мичъл, МДС пак губеше играта. Имаше толкова много начини за напускане на Пекин и службите не можеха да ги покрият всичките. Дори с помощта на НОА и на другите служби за сигурност те трябваше да се разпръснат нарядко в паническо усилие да завардят главните пътнически центрове. Дори и тогава не можеха да бъдат сигурни, че ЦРУ не го е изкарало просто с кола. Възможностите бяха страшно много, Китай бе огромна страна, а ресурсите на службите за сигурност не бяха неограничени. Най-накрая времето и географията работеха против МДС.

Кира намери вратата си и огледа чакащата група. Мичъл им беше обяснил, че полетите до Сеул в този час обикновено са пълни, и броят на пътниците сякаш потвърждаваше предположението му. В чакалнята имаше няколко свободни места. Тя не избра конкретно място и само това бе достатъчно, за да й изгради правдоподобно алиби, че не познава никого от тайните си спътници. Никой офицер от службите за сигурност не би могъл да използва подбора на местата тук, за да заподозре някакви лични връзки. Тя избра едно от свободните места, настани се и се втренчи през прозореца към тъмния асфалт.

Двама пазачи стояха до вратата за качване, наблюдавайки настанилите се пасажери. Кира видя, че я огледаха за момент, но никой не тръгна към нея. Часовникът й, модерен апарат, който отчиташе времето с точност до стотни от секундата, показваше, че остават осем минути до определеното време за качване. Мичъл се опита да синхронизира пристигането им на летището така, че групата да стигне възможно най-бързо до терминала, за да не може да бъде наблюдавана и идентифицирана от агентите край вратата…

Странно как времето можеше да бъде едновременно съюзник и враг. Джонатан идваше с пет минути след нея. Мичъл и Пайъниър вече трябваше да са там, но тя не успя да ги различи в тълпата и не се огледа за тях. Все пак пътниците бяха спокойни, докато минаваше през терминала. Вероятно щяха да бъдат развълнувани, ако войниците измъкваха хора някъде наблизо. Мичъл и Пайъниър все още бяха на свобода, ако изобщо бяха тук.

Само авиолинията да не забавеше качването, защото това щеше да е първият знак, че нещо съвсем не е наред…

Качването беше обявено на китайски, английски и на някакъв друг език, който тя не разпозна, но предположи, че е корейски. Тълпата се размърда и Кира тихо въздъхна с облекчение. Не беше разбрала, че досега е сдържала дъха си…

Това беше грешка.

Тя чу крясък, преди да види тичащите пазачи, преследващи двама мъже в костюми. Чакащите пасажери се обърнаха en masse[152], когато четирима войници от НОА в работни дрехи с извадени оръжия забавиха ход до бърз марш, водени от цивилни с портативни радиостанции. Притичаха други смесени групи с костюми и работни дрехи, придвижвайки се да покрият изходите за заминаващи.

Костюмарите — Кира предположи, че те са от МДС, — говореха силно на китайски, а тълпата се раздели пред тях. Те стигнаха до подиума и притиснаха дежурните пазачи и летищния персонал, които се готвеха да отворят вратите за пасажерите. Охранителите, които се издигаха над тълпата, поклатиха енергично глави след някакъв въпрос. Офицерите от МДС ги блъснаха настрани и заляха със заповеди летищния персонал. Една от тях, дребна китайка, взе стенния микрофон. Изрече обявлението си първо на мандарин, а после и на английски.

— Дами и господа, след малко започваме качването. Като допълнителна предпазна мярка, освен бордовите ви пропуски, ще ви помолим да извадите и паспортите си и да ги представите за проверка. Оценяваме сътрудничеството ви. Пасажерите ни от първа и от бизнес класа са добре дошли да се качват, както и другите пасажери, които се нуждаят от допълнително време или от помощ.

Кира положи огромно усилие да си поеме дълбоко дъх и бръкна в чантичката си за фалшивия си паспорт. Нейното място и мястото на Джонатан бяха в икономичната класа. Тя не знаеше в коя класа ще бъдат Мичъл и Пайъниър. Погледна през тълпата и зърна Джонатан на десетина метра от себе си, застанал почти в прохода. Не успя да срещне погледа му. Той нямаше за какво да се притеснява. Не беше пребил офицер от МДС в уличката, нито пък се беше отървал от още няколко при бягството си из града с най-търсения човек в Китайската народна република.

Офицерите от МДС стояха почти рамо до рамо, а първият вземаше паспорта на пътника и го сравняваше с разпечатката, която другият държеше. Сравняваха пътническите документи с разпечатката, после я вдигаха към лицето на пътника.

Махнаха на първия пътник да минава.

Знаят, че той е на свобода. Беше почти сигурно, че агентите са задържали двойниците на Мичъл. Но големият брой офицери от службите за сигурност и войници, тичащи из терминала, означаваше, че не знаят къде е Пайъниър.

Кира приближи до вратата. Стар кореец, застанал в началото на опашката, се придвижи напред, подпрян на бастуна си, и подаде бордовия си пропуск и паспорта си на офицерите. Главният офицер от МДС взе паспорта, разлисти го, докато намери печата за визата, и го оглежда внимателно няколко секунди. Обърна на вътрешната обложка и вдигна снимката на човека до листа, който държеше партньорът му. Те поприказваха нещо на мандарин. Онзи с паспорта изрече нещо в портативната си радиостанция и изчака, докато получи отговор. А Кира би дала всичко на света да можеше да разбере езика, за да придобие някаква представа за нивото им на тревога.

Кореецът стоеше спокойно, докато двамата китайски офицери обсъждаха неговия случай. Онзи с паспорта се наведе и се взря в лицето му. Кореецът отстъпи малко. Очевидно се беше почувствал неудобно от близкия оглед, но иначе запази самообладание.

Офицерът от МДС се намръщи, затвори паспорта, подаде го на собственика му и му махна да минава. Летищната служителка го поздрави с традиционен мандарински поздрав. Той кимна и й подаде бордовия си пропуск. Тя го прокара под скенера и му го върна, но кореецът все още се опитваше да пъхне паспорта в джоба си с треперещите си старчески ръце, оставяйки Кира да чака цяла вечност, преди да продължи. Най-накрая успя да го пъхне в сакото си, после взе пропуска си и тръгна несръчно напред през вратата.

Минаха още няколко пътници. Кира пристъпи до вратата и подаде паспорта си. Съсредоточи се върху ръцете си, за да се увери, че пръстите й не треперят. Не искаше да покаже външни признаци за дискомфорт. Офицерът от МДС го взе и опипа с очи брюнетката с грозен поглед цяла дълга секунда, преди да отвори фалшивия документ. Тя пъхна ръце в джобовете си и насочи вниманието си към дишането и пулса си, който бе доста ускорен, но не чак толкова, че да се почувства неудобно. Двамата офицери се разприказваха отново, а офицерът с радиостанцията щракна копчето и заговори в нея. Отсреща му отвърнаха и офицерите се намръщиха, но не казаха нищо. Онзи с паспорта я погледна отново. Лицето на Кира остана безизразно и тя се учуди дали те бяха изучавали достатъчно западните лица, за да различат емоционалните им състояния.

Само ми върни паспорта, помисли си тя.

Кореецът стигна до края на рампата и прекрачи внимателно малкия процеп към „Боинг 767“. Много красива корейска стюардеса го попита на родния си език дали не се нуждае от помощ, за да намери мястото си. Той не разбра езика, но все пак кимна. Тя взе бордовия му пропуск и го насочи към кабината за първа класа, после го хвана за ръката и му помогна да мине по пътечката. Той се тътреше между седалките, използвайки ги за опора, докато стигна до своя ред. Стюардесата му помогна да се настани, отбеляза, че няма ръчен багаж за горния контейнер и го попита дали иска питие и гореща кърпа за лицето си. Той се съгласи с питието, но не прие кърпата.

Нямаше представа какво ще стане с протезите, които Монахан сложи на лицето му.

Стюардесата си тръгна, а Пайъниър се обърна към прозореца. Със сериозно лице той се втренчи с невиждащи очи към градския хоризонт в далечината. Пекин бе изгубен за него. Осъзна, че не знае как биха подействали сълзите на протезата. Може би в крайна сметка трябваше да поиска кърпа.

Погледна напред и видя стюардесите да повтарят ритуала с поздрава с друг пасажер, който влезе в кабината. Кира Страйкър кимна на стюардесата и се обърна към пътечката. Не погледна към него.

* * *

Офицерът от МДС върна последния паспорт на собственика му, канадска тийнейджърка, а партньорът му вдигна рамене и заговори в радиостанцията си. Началникът им потвърди, а войниците от НОА, застанали отстрани, метнаха пушките си на рамо. Тръгнаха като екип към другия терминал в далечния край на залата. Цяла нощ щеше да има полети. А и Шести отдел бе малоброен за тази задача и никой не можеше да им каже кога ще пристигне смяната им.

Стюардесата затвори вратата на рампата, заключи я и провери системите за сигурност. Смяната й свърши. Отдалечавайки се от вратата, тя бръкна в джоба си, извади евтин мобилен телефон и натисна един бутон. Не знаеше на кого се обажда, нито дори какъв номер е програмиран в телефона.

— Ало — една жена отговори на отличен мандарин.

— Вечерята е сервирана, четири ястия, всичките студени — докладва стюардесата.

— Моите благодарности. — Връзката бе прекъсната от другия край. Стюардесата влезе в най-близката тоалетна, изчака малко, докато единственият посетител излезе, и извади SIM картата от телефона, после я пусна в тоалетната и дръпна връвта на казанчето. Накрая пусна телефона в кошчето за боклук.

* * *

Монахан остави телефонната слушалка и вдигна ръце към лицето си. Беше седнала пред празното бюро на Мичъл. Ще се видим скоро, момчета и момичета, помисли си тя. Потисна порива си да отиде до прозореца и да направи груб жест в посока на Джуннанхай.

Мичъл бе написал две телеграми до Ленгли предишната вечер и сега Монахан можеше да каже на бившия му заместник, новоназначения шеф на бюрото, коя да изтрие. На другата й трябваха само няколко мига да премине през Тихия океан. Не можеше да се каже колко време щеше да отнеме на персонала от Оперативния център да я предадат на Берън след пристигането й, а директорът на НСС щеше да е нетърпелив. Монахан извади криптирания си мобилен телефон и набра.

* * *

Офисът на директора на ЦРУ

Кук не излезе от офиса на седмия етаж цели два дни. Хранеше се в директорската трапезария. Агенцията й осигуряваше персонален готвач, който работеше в кухня на ниво първокласен ресторант. Тя излизаше в коридора само когато трябваше да се върне в Оперативния център за кратки брифинги за военните събития в Южнокитайско море.

Още предишния ден Берън я посъветва да се прибере у дома си, но Кук отхвърли предложението му. Знаеше, че то едва ли е искрено и е направено повече по задължение, отколкото от някакво убеждение… Берън никога не би я помолил искрено да стори нещо, което не би предприел самият той. Все пак чувството за вина от това, че искаше да го послуша, беше силно.

Кук беше уморена и дори кафето не й помагаше. Ръцете й трепереха от количеството кофеин, нужно да я държи будна. Каза си, че е безсмислено да се прибира у дома, че няма да може да заспи, защото мислите за нейните хора на терен щяха да я ободряват. Кук знаеше, че това е лъжа, и не го призна пред себе си, но накрая вече нямаше избор. Диванът изглеждаше по-добро убежище от бюрото й и тя освободи Берън, заключи офиса си и се отпусна в дивана. Остави лампите да светят, а щорите вдигнати и се надяваше, че има достатъчно сили да съкрати максимално почивката си.

Разбра, че не е успяла, когато някой почука на вратата. Усещането й за време бе изчезнало, а съзнанието й бе по-неясно от преди. Зрението й най-накрая се фокусира върху стенния часовник. Бяха минали четири часа. Тя се надигна и усети бравата като олово в ръката си.

Беше Берън. Чувстваше тялото си като тежък чувал, когато го стовари на стола.

— Дай ми някаква добра новина — нареди тя.

Берън се подчини на заповедта, след като затвори вратата зад себе си.

— Той е във въздуха — започна без предисловие. Кук затвори очи с облекчение. — След деветдесет минути ще кацне в Сеул. На летището е гъмжало от МДС, но не са го идентифицирали. За малко щели да разберат кой е. Но Монахан е свършила страхотна работа.

— Ами другите?

— До един са в самолета — поясни Берън. — Всички са чисти, освен ако НОА не реши да изпрати след тях някой МИГ.

— Нека Страйкър бъде повишена и да получи едноседмичен отпуск. Монахан също. Да разбирам ли, че си уредил стилно пътуване за Пайъниър?

— Ти помоли за това, а той го получи — отвърна Берън. — Място в първа класа и чартър до „Дълес“ от Сеул. Мичъл седи наблизо — да го контролира, в случай че се паникьоса. Това става понякога, когато хората най-накрая осъзнаят, че вече няма връщане у дома. Ще кацнат тук утре следобед. Ще сменим самолетите там и ще го закараме във Фермата.

— Той го заслужава. А Страйкър?

— Тя и Бърк са в пътническа… Не искахме всички да седят заедно, в случай че арестуват някого. А следващият им полет няма да е толкова приятен, колкото на Пайъниър. — Той бръкна в джоба си и извади пура, „Давидоф Милениум“. Предложи я на Кук и когато тя я взе, той посегна за друга. — Те са извън Китай. Мисля, че си струва да нарушим един дребен федерален закон.

Кук извади ароматната пръчка от тубата й и я прокара под носа си.

— Скъпа е. Мислех, че си ги отказал… — рече тя.

— Никога не е късно да се върнеш към лош навик.

— Идва ми наум една по-добра традиция. И тя ще те спаси от спорове с жена ти. — Кук взе пурата на Берън, извади я от тубата и стисна със зъби кафявата пръчка. Върна пурата, която той й даде, в тубата й. После взе от бюрото си маркер и надраска отстрани Пайъниър 2016.

Директорката на ЦРУ се обърна към рафта зад бюрото си, отвори овлажнителя там и пусна пурата вътре. Пурите в колекцията й ставаха четири с допълнението на Берън.

* * *

Международно летище „Инчеон“

Сеул, Южна Корея

Написаната на ръка табела гласеше: „КВОН Моо-хюн“.

Мило Сакс нямаше представа какво е Квон Моо-хюн, но се съмняваше, че мистър Квон е истински кореец. Сакс беше най-младият полеви агент в Сеул и извади късата клечка за тази задача. Шефът на бюрото в Сеул му даде името на табелата и заповед да не задава въпроси. Трябваше да застане до другите професионални шофьори, да посрещне мистър Квон и да го заведе до частния хангар край дърветата, а после да лети с него на частния „Лиърджет“[153] до летище „Дълес“. Имаше заповед да не разговаря с Квон, освен за да насочва движенията му. Сакс беше придружител, нищо повече. Щеше да получи тридневен отпуск в Северна Вирджиния, което едва ли бе достатъчно, за да се оправи от часовата разлика, след което щеше да лети обратно за Сеул, за да продължи редовния си мандат.

Самолетът кацна по график, стюардесите отвориха вратата и шофьорите на лимузини заеха местата си отстрани на изхода. Първите двама души, които слязоха, видяха табелата му и тръгнаха към него. Западнякът оплешивяваше, косата му бе посребрена на местата, където все още я имаше, можеше да се похвали и със значително шкембе. Кореецът се подпираше на бастун, но изглеждаше някак си пъргав за възрастта си.

— Аз съм Квон — каза мъжът на корейски. Това определено не беше вярно. Акцентът му бе толкова силен, че Сакс не таеше никакви съмнения, че е запаметил фразата. Вероятно дори не разбираше какво казва.

— Удоволствието е мое — отговори Сакс. — Елате с мен, ще ви заведа до следващия ви полет.

— Още не — намеси се Мичъл. — Нуждаем се от уединено място, където да зададем няколко въпроса на този джентълмен.

— Вие сте Мичъл? — попита Сакс. Мичъл кимна. — В частния хангар ни чака чартърен полет. Вероятно най-сигурното място за разговор е на самолета.

— Мен ме устройва — съгласи се Мичъл.

Не беше откъсвал очи от вратата, откъдето слизаха пътниците. Излезе друга двойка западняци, огледаха се за кратко и тръгнаха към тях. Жената е доста хубавичка, помисли си Сакс. Късо подстригана брюнетка с очила и несъмнено беше полеви агент, което означаваше, че може да му излезе късметът с нея, ако успееше да накара хората от Ленгли да му кажат името й.

— Време за разговор? — Кира зададе въпроса на Мичъл без предисловия.

— В частния хангар — съобщи й Мичъл. — Имате петнайсет минути. Достатъчно ли е?

— Ще разберем — отвърна Джонатан.

* * *

Мичъл посочи към седалките в задната част на самолета и всички заеха местата си. Джонатан се наведе напред и огледа китаеца. Беше се досетил за възрастта на Пайъниър от биографичните данни във файловете, които най-накрая получи, след като извади душата на Берън да му даде достъп. Китайският агент беше учил в колеж по време на клането на площад „Тянанмън“, което означаваше, че сега би трябвало да е на средна възраст, но дегизировката прикриваше всички следи за това. Успя да види истинската външност на човека само за една кратка минута, преди Монахан да го вземе в ръцете си. Пайъниър изглеждаше някак си по-стар, макар Джонатан да знаеше, че няма основа за сравнение, но това не го изненада. Китаецът беше станал предател преди повече от двайсет години. Такъв живот може да състари човек преждевременно.

— Аз съм Джонатан. Това е Кира — представи се Джонатан на английски. — Искам да ви задам няколко въпроса за програмата Боздугана на убиеца. — Мичъл преведе. Може би старшият офицер не одобряваше използването на истинските имена, но не възрази. Джонатан долови термина шашуджиан, но не разбра нищо друго. Красив език. Звучеше като пеене от музикалните тонове и той се съмняваше, че някога ще може да го усвои. Ползваше само романски езици, но и те му се удаваха много трудно.

Пайъниър кимна и отговори:

— Ще ми се да можех да получа повече информация за шашуджиан, но голяма част от нея беше засекретена и нямах достъп. Какво искате да знаете?

— Прегледахме докладите ви. До 1999 година няма никакъв прогрес по шашуджиан. Прав ли съм?

— Правилно. Дзян Дзъмин стартира програмата през 1996 година, но в продължение на три години нямаше нищо, за което да си струва да докладвам. Няколко документа, няколко опита за кражба на американски оръжия. Няколко старши офицери развиваха идеи за оръжия, но на НО А й липсваше опит, за да задвижи някой от проектите. Всичко беше научна фантастика. — Мичъл не си направи труда да предаде злобата, която долови в гласа на Пайъниър. — Глупави старчета, мечтаещи за оръжия, които няма да успеем да създадем и за сто години. НО А не можеше да осъществи мечтите им, не можеше да създаде нещо, което да стигне до вашите самолетоносачи.

— И какво се промени през 1999-а? — попита Кира.

— Не знам — призна Пайъниър. — Ако е имало пробив, той е бил засекретен и аз нямах достъп до него. Имаше известно сътрудничество между НОА и Изследователския институт за самолетен дизайн СИАН, но аз докладвах за това.

Джонатан кимна.

— Четох доклада. Ако не са постигнали успехи, имало ли е някакви значителни провали, за които да не сте докладвали?

— Защо се интересуваш от провали? — попита Мичъл.

— Цялата наука е свързана с провалите — обясни Джонатан. — Тест, провал, отново тест, докато направиш пробив. Ако успее да очертае някои големи изследователски провали около 1999 година, това може да ни покаже в каква посока е поело изследването на НОА.

— Много правилно — съгласи се Мичъл. После преведе.

— Имаше малко дейност, която да си струва да се отбележи, успешна или неуспешна — отговори Пайъниър. — J-20 беше разочарование, което се използваше най-вече когато се опитвахме да унижим вашите гостуващи офицери, и никога не сме могли да достигнем вашия Раптор[154]. А ракетата Донгфенг[155] винаги е будела подозрения. Висшите партийни лидери губеха вяра във всичко това и го свалиха от програмата шашуджиан. И за известно време аз се обърнах към други неща.

* * *

— Никакви успехи, никакви провали — отбеляза Джонатан. — Никаква дейност, но какво тогава ги е задействало? Пропускаме нещо.

— Съгласен съм, но не знам какво може да е. Всъщност някъде по това време МДС дори искаха да закрият програмата.

— Защо? — попита Джонатан. Това го нямаше в доклада.

— Защото МДС се страхуваха, че ЦРУ е проникнало в програмата. Това беше вярно, тъй като аз го направих, но не както те си мислеха.

— Какво имаш предвид? — попита Мичъл.

— Бях сигурен, че ЦРУ не е осъществило друго проникване с по-добри агенти от мен, тъй като бях вътре в шашуджиан. Знам, че разузнавателните служби обичат да потвърждават информацията чрез много източници, но моите полеви агенти никога не са ме питали за нещата, за които МДС се страхуваше, че знаете. Предположих, че дори ако сте осъществили по-сериозно проникване, моите агенти пак щяха да ми задават онези въпроси. Те никога не го направиха. Понякога се опитвах да ги повдигна, но полевите агенти никога не изглеждаха заинтересовани. Искаха само да отговарям на въпросите им. Не желаеха да си измислям задачи. Казваха, че е рисковано.

— Не е получил съдействие от вас — този път Джонатан се обърна към Мичъл.

— Да, добре, това се случва, когато полевите агенти не са технически специалисти по темата, за която трябва да питат — обясни Мичъл. — Придържат се към въпросите, които вие, анализаторите, им изпращате от Централата. Ако не изпратите правилните въпроси, те никога не биват задавани.

— Една точка за системата — обади се Кира.

— Какво възбуди техните страхове за това, че сме проникнали в програмата им? — попита Джонатан.

Пайъниър се облегна назад и се замисли за момент.

— Това стана, след като бомбардирахте посолството ни в Сърбия. Забравих точната дата.

Джонатан вирна глава.

— Сърбия… — въздъхна той тихо, но Кира го чу. — МДС изнесе ли нещо чрез това посолство? Нещо свързано с Боздугана на убиеца.

— Знам, че Десети отдел Гуоджиа Анкуан Бу купи нещо ценно от висш сръбски офицер няколко дни преди бомбардировката. Десети отдел отговаря за кражбите на чуждестранни технологии и аз предположих, че сърбите са откраднали някакво натовско оборудване. Когато вашите ВВС взривиха крилото на посолството, МДС бяха убедени, че президентът Клинтън е наредил удара, за да измъкне доставката от ръцете ни. Ето защо отказаха да повярват, че бомбардировката е била случайна. — Мичъл преведе. Джонатан се наведе напред и подпря главата си с ръце.

— И ти не знаеш какво е имало в пакета? — Мичъл се обърна към Пайъниър.

— Не. Опитах да разбера, но МДС засекретиха данните. Никога не получих достъп до тях, така че нямаше какво да докладвам. Дори не бях сигурен, че технологията има нещо общо с шашуджиан. Продажбата стана точно когато се появиха тревогите на МДС за проникване, но това може да е било просто съвпадение. Знам, че когато пристигна в Пекин, МДС го предадоха на НОА, а оттам замина за Ченджу. Но те често купуват крадени технологии в чужбина. Това е нещо обичайно.

— Какъв идиот съм бил! — изсъска Джонатан.

— Какво? Какво има? — попита Кира.

— Седяло си е там през цялото време, а аз съм бил твърде глупав, за да го забележа — възкликна той. — Трябваше да го видим, когато правихме хронологичната диаграма. — Мъжът стана и погледна към Мичъл. — Готово. Имам каквото ми беше нужно. — Мичъл кимна и заговори Пайъниър на мандарин, обяснявайки му, че разговорът е приключил.

— Какво пропуснахме? — попита Кира.

Джонатан си пое дълбоко дъх.

— Спомняш ли си, че диаграмата не показваше никакъв прогрес в проекта Боздугана на убиеца до 1999 година?

— Да — отвърна Кира. — Търсехме събитие, което го е стартирало отново.

— Търсехме събитие в Китай — уточни Джонатан. — Това беше глупаво и ограничено. Имало е събитие, дало начален тласък, но то не се е случило в Китай. Станало е в Сърбия.

— Какво се е случило там?

Той поклати глава.

— Глупаво… — въздъхна той тихо, но напрегнато. — Можем да пробием това нещо. Той ни даде Боздугана на убиеца. — Гласът му беше спокоен. — Имал е парченцата, но не е знаел, че са от мозайката. Ние също, между другото. Можехме да го разгадаем и без него, ако бяхме достатъчно умни… Как съм могъл да не го видя! — ядоса се отново Джонатан. Това беше честно признание, произлизащо повече от изтощението, отколкото от скромността. Той знаеше, че лишаването от сън най-накрая убиваше способността му да мисли, а кофеиновите таблетки сега му вредяха повече, отколкото му помагаха. Надяваше се Кира да се справи по-добре, но тя бе подложена на по-голям стрес и преминаваше ту на кафе, ту на алкохол.

Джонатан погледна часовника и изчисли часовата разлика. В Ленгли беше 08:30 часът. Обърна се към Мичъл.

— Трябват ми сигурен мобилен телефон и лаптоп.

Сакс бръкна в джоба си и извади мобилен телефон. От една раница в пилотската кабина извадиха айпад.

— Не можеш да ги задържиш. Разписах се за тях.

Джонатан стрелна младшия агент със смразяващ поглед, докато вземаше телефона от него.

— След колко време тръгваме? — попита той Мичъл.

— По разписание след трийсет минути. Но този самолет е наш. Искаш ли да почакаме?

— Ако можете — отвърна той. Подаде таблета на партньорката си. — Обаждам се у дома. Искам да ми намериш някого.

— Кого? — попита тя.

— Пьотр Уфимцев. П-Ь-О-Т-Р У-Ф-И-М-Ц-Е-В. Повярвай ми, ще разбереш веднага щом го видиш. — Кира вдигна рамене, натисна един бутон на компютъра и започна да набира. — Трябва ни още съвсем мъничко — поясни Джонатан повече на себе си, отколкото на другите, които го слушаха. — И се налага да говорим с Флота.

— За какво? — попита изнервен Мичъл.

— Чувал ли си за БЛАГОРОДНА НАКОВАЛНЯ? — попита Джонатан.

Кира вдигна поглед. За пръв път го виждаше толкова развълнуван. Разрови мислите си и натисна бутона, за да започне интернет търсене на името, което Джонатан й даде. Имаше добра памет за акроними и кодови думи. Развиването на паметта беше стандартна част от обучението на полевите агенти, но пък и животът в служба на правителството така или иначе изискваше добра памет. — Американската част от операцията на НАТО СЪЮЗНА СИЛА в Югославия през 1999 година.

Джонатан кимна. По-скоро беше благодарен, че не му се наложи да обяснява справката, отколкото впечатлен от познанията на Кира по военна история.

— ВВС случайно бомбардираха китайското посолство. Винаги сме знаели какво са смятали китайците: че няма как да прецакаме прицела си толкова зле. Така че според тях някой е наредил бомбардировката. И те си мислят, че ние сме я наредили, защото са притежавали секретна американска технология в сградата… Нещо дотолкова секретно, та китайците да си помислят, че ние сме бомбардирали посолството им, за да им попречим да го пренесат в Пекин.

— Чакай… „F-117 Найтхоук“? — тя размаха пръсти пред екрана, преглеждайки резултатите от търсенето.

Мичъл не каза нищо за момент, подреждайки мислите си.

— Онзи, който сърбите свалиха.

Джонатан кимна.

— Единственият самолет стелт, който някога сме губили от вражески огън. Шест седмици след като беше свален от сърбите, ние пуснахме бомба над китайското посолство, на сто километра от мястото. Но НОА не участваше в обстрела, така че ние нямахме причина да го свържем с програмата Боздугана на убиеца, макар че китайците са си помислили така.

— Смятах, че „Найтхоук“ е бил унищожен при удара — обади се Кира.

Джонатан поклати глава.

— Достатъчно от него остана непокътнато, за да могат разузнавателните служби да разработят обратно инженерство. Снимките показват, че самолетът определено не се е изпарил.

— Защо не? — попита с любопитство Мичъл. — Повечето самолети, които падат от километри височина, оставят само един димящ кратер.

— Никой не знае със сигурност — поясни Джонатан. — Аз предполагам, че коригиращите компютри от електродистанционната система са продължили да опитват да изравнят самолета, след като пилотът е катапултирал. „Найтхоук“ имат страхотни аеродинамични характеристики. Единственият начин да остане горе е ако компютрите му могат да контролират системите на повърхността, така че пилотът да използва лоста, за да съобщи на компютрите къде иска да отиде, а те да отчетат как да изравнят корпуса, за да се получи. Мисля, че ракетите земя-въздух са експлодирали много наблизо, а някой шрапнел е разкъсал корпуса и е повредил контролните системи на повърхността. Пилотът е катапултирал, но компютрите са продължили да опитват да летят. Изравнили са самолета достатъчно, за да му попречат да се превърне в огнено кълбо, когато е паднал.

— Това действително е логично. Значи инженерите може би са измислили нещо, което може да се плъзне в краен случай — зачуди се Мичъл.

Кира погледна екрана на компютъра и той й обясни предположението на Мичъл.

— Четох за това. Компютрите през 70-те години не са били достатъчно мощни, за да изчислят радарното сечение на криви повърхности — обясни Кира. — Можели са да изчисляват само плоски повърхности, но плоските райони са отлични рефлектори за радарните вълни. Правите ъгли са истински убийци, защото отразяват буквално цялата радарна вълна до приемника. И „Локхийд“ трябваше да създадат самолет с плоски повърхности и без прави ъгли. Сега можеш да изчислиш всичко на ей това нещо. — Тя вдигна таблета.

— ВВС не са ли бомбардирали мястото на падането?

— Цивилни сърби са притичали там много бързо — отговори Джонатан. — Направихме снимки на стари сръбкини, накачили се по крилата, дето още димяха от удара… А сърбите нямат индустрия, за да произвеждат самолети, стелт или някакви други, така че най-вероятно са се опитали да продадат технологията. Китайците биха били съвършените купувачи. Те имат пари, нашата технология през войната в Залива ги шашна и се опитваха да модернизират армията си. Проектът боздуганът на убиеца беше в ход, а бомбардировачите стелт биха били съвършените оръжия, които да използват срещу самолетоносач.

— Мислиш, че имат действащ бомбардировач стелт? — сега Мичъл беше много заинтересован.

— Да — намеси се Кира. — Да, имат. — Тя грабна телефона от ръката на Джонатан.

* * *

ЦРУ, Информационен оперативен център

Мъничкият дисплей на STU-3[156] най-накрая показа TS/SCI[157] и бутонът за Сигурен глас светна червено. Уийвър се надяваше, че има достатъчно фиброоптични линии между Пекин и Ленгли, чрез които криптираните телефони да се свързват бързо, но чакането беше болезнено. В действителност то не отне повече от петнайсет секунди.

Криптирането лиши гласа на Страйкър от живот, както се очакваше.

— Надявам се да имате нещо за мен, мистър Уийвър — обади се тя.

— Мисля, че ми дължите един обяд… — отговори Уийвър. — Вчера приключих с обратното инженерство на CAD програмата. Измъкнах алгоритъма и го преобразувах в стандартни математически знаци. Това ми отне по-голямата част от нощта, но е толкова красиво. Проблемът е, че не мога да приложа уравненията към нищо. Не съм достатъчно добър по математика, за да разбера какво виждам — обясни Уийвър.

Той бе получил четворка в задължителния курс за своята диплома по програмиране и това пак беше подарък от един милостив професор. Уийвър никога не виждаше смисъла. Работеше като програмист повече от десетилетие и изобщо не се нуждаеше от математика освен от наученото в гимназията.

— Може да успея да ти спестя неприятностите — обади се Кира.

— Ще те черпя една бира, ако го направиш…

— Ти ще черпиш повече. Вземи едно копие от уравненията и го прекарай на… — Последва мълчание, докато Кира питаше някого за нещо, което Уийвър не разбра. Криптирането премахваше твърде много детайли, за да разбира по-тихите гласове. — Прекарай го през WINPAC[158]. Трябва да намериш някой старши анализатор, който работи по проблемите на ПВО. Ако успееш, те ще могат да се докопат до копие от руски научен доклад, който ще обясни алгоритмите.

— Няма ли го в мрежата?

— Само на руски — обясни тя. — Четеш ли на руски?

— Имаш ли заглавието и автора?

— Теория на крайна дифракция в електромагнитните вълни. Написана е от Пьотр Уфимцев през 1966 година. Оригиналното руско заглавие е Метод краевих волн в физической теории дифракции. — Сякаш Страйкър четеше заглавията отнякъде. Ухото на Уийвър не беше добре обучено за акценти, но няколко пъти го бяха пращали в Русия. Руското произношение на Страйкър звучеше безупречно, а доколкото можеше да различи, акцентът й бе почти като на чиста московчанка.

— Дай ми една секунда, нямам клавиатура на кирилица — обясни Уийвър. Той премигна и се надяваше Кира да оцени сарказма му, но тя звучеше твърде уморено, за да й пука. Той открадна бележник от съседната кабинка и потърси молив. — Повтори името. — Кира повтори отново руските думи. — За какво е докладът?

— Стелт.

— Мислех, че „Локхийд Мартин“ са изобретили стелт през 70-те години — каза Уийвър.

— Уфимцев е разработил математическите изчисления, но руснаците не са проумели за какво да ги използват. „Локхийд Мартин“ са разбрали. Мислим, че алгоритмите, които си измъкнал, са уравненията на Уфимцев за изчисляване на радарни сечения. Той е разбрал, че размерът на обекта, отразен от радарната вълна, няма никакво значение — важна е само формата. Ето защо онази цифра в CAD програмата се променя само когато заредиш нова форма — това е радарното сечение, а действителните размери на обекта нямат значение.

— Това противоречи на всякаква логика — възмути се Уийвър.

— Технологията работи.

— Предполагам — съгласи се Уийвър. — Ако никой в WINPAC няма копие от този документ, ще видя дали библиотекарите ще успеят да го открият.

— Направи каквото трябва — отстъпи Кира. После прекъсна връзката.

* * *

Криптираният телефон на директорката на ЦРУ звънна. Тя включи криптираната връзка.

— Кук слуша…

— Бърк е. Ние сме в Сеул.

— Как бяха тестените топчета?

— Ще ми се да можехме да ги опитаме — обади се Джонатан. — Нуждая се от услуга.

— Разбира се.

— Може и да не е нищо, но искам да го изключа, ако няма връзка. Тайванците успяха ли да разберат какъв е бил химикалът, който уби онези бойци от специалните части в Тайпе?

— Оперативният център най-накрая остави информацията на бюрото ми вчера, след като вие двамата започнахте да си играете с китайците — съобщи му Кук. — Химикалът е нещо, наречено хлорофлуоросулфонична киселина. Трябваше да се обадя още веднъж, за да разбера какво е това. Обичайната му употреба е да попречи на водата да се изпарява при кондензиране при температури, близки до нулата. Понякога се използва и от Министерството на отбраната, за да прекъсва парните опашки на самолетите и те да не могат да бъдат проследявани визуално от земята. Помага ли ти това?

— Нямаш представа колко.

— Ще ми кажеш ли за какво ти е? — попита Кук.

Джонатан й обясни.

— Кира и аз се нуждаем от полет до една от бойните групи със самолетоносач в Пролива — обясни Джонатан.

— Абсурд! Няма да ви изпратя в активна военна зона — заяви Кук.

— Знаем какво е Боздуганът на убиеца. Мога или да го обясня лично на някой адмирал, или пък да го опиша в телеграма, но тогава можем само да се молим той да си направи труда да я прочете. И да се влюби в моята Шекспирова проза…

— Ти си най-чаровният анализатор.

— Надявам се да съм достатъчно чаровен за теб — отговори Джонатан.

Настана дълго мълчание, а Джонатан се хвана, че слуша тихото съскане по линията.

— Ще ми дължиш цели бъчви с уиски, когато се върнеш у дома — заяви най-накрая Кук.

— Ще мога да си ги позволя с премията за добре свършена работа, която ще ми дадеш — каза Джонатан. — Между другото, трябва да се обадиш на Тар Уийвър. Той е анализатор в ИОЦ, но след около час ще се озове в WINPAC. Има нещо, което ще искаш да видиш.

— Ще го проследя — отвърна Кук. — Дай ми петнайсет минути да звънна на министъра на отбраната, за да ви закарат до Линкълн. — Трябваше й точно толкова време, за да му се обади отново с отговора си.

Джонатан затвори слушалката и я удари леко в челото си.

— И какво стана? — попита Кира.

Джонатан погледна към Мичъл.

— Излиташ без нас — обяви той. После се обърна към момичето.

— Къде отиваме? — попита тя.

— На Ейбрахам Линкълн. — Беше негов ред да се усмихне. — Никога няма да успееш, ако не помолиш.

Кира също се усмихна.

— О, да. — Тя се наведе към Мичъл. — Искам да се сбогувам с него. — Той кимна, после се обърна към Пайъниър и му заговори на мандарин. Китайският агент го слушаше, съсредоточен в лицето му, докато той не млъкна.

Сакс видя как след минута мълчание старецът се извърна към Кира.

— Благодаря ти — кимна Пайъниър. В крайна сметка човекът говореше малко английски. В думите му се усещаше силна прикрита нотка на благодарност, по-силна, отколкото може да се очаква между агент и неговия придружител. Сакс се учуди какво е направила брюнетката, за да заслужи това.

— Няма защо — отвърна Кира. После се наведе по-близо и му прошепна на чист английски. — Никога няма да бъдеш сам.

Сакс не знаеше дали мъжът я е разбрал. Изглеждаше, че схвана емоцията, ако не и думите. Въпреки това Пайъниър сграбчи дланта й с двете си ръце, поклони й се отново, а после се обърна към Мичъл и каза нещо на мандарин.

— Надявам се да се видим скоро — преведе Мичъл. — Ние трябва да излитаме. — Кира погледна към Пайъниър и кимна.

— Тръгваме — каза Джонатан.

* * *

Анализаторите слязоха по стълбата и се отдалечиха на безопасно разстояние. Мичъл грабна въжето и вдигна стълбата до самолета, после заключи люка, а двигателите на лиърджета се завъртяха. Те се качиха в седана на Сакс, а полевият агент от Сеул запали двигателя. Изкара колата от хангара и я завъртя по магистралата на летището обратно към главния терминал.

— Те ще кацнат на „Дълес“ след осемнайсет часа — поясни Кира. — Сега какво?

— Ще се срещнем с придружителя си — поясни Джонатан. — Качвала ли си се на самолетоносач?

— Не — призна тя.

Джонатан се усмихна.

— Довери ми се, ще се влюбиш в него.

— Не, няма — увери го Кира. — Хваща ме морска болест. Тя накара анализатора да я изчака, докато си купи драмамин[159] в един от магазините на летището.

* * *

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

480 километра североизточно от Тайван

Капитан Нагин отпусна газта на F-35 и изравни самолета. Два еднотипни Ловци на глави[160], на петдесет метра от всяко крило, и още едно трио Ловци на глави, на петнайсет километра назад. Всичките шест стелт самолета споделяха информация със захранване от Линкълн, от AWACS, излетял от Гуам, и от два „Е2-С Хоукай“[161], излетели от самолетоносача след полета на Нагин…

За момента техните радари от Активната електронно сканирана редица (AESA) бяха изключени, а четирите монитора върху екрана в кабината на F-35 все още предлагаха на Нагин прекрасен изглед към небето отпред. Хоризонтът беше тъмен, с гръмотевични облаци и буря със светкавици на петдесет километра напред, и това бе страхотно светлинно представление, каквото можеше да се види само от кабината на самолет от Въздушната група на самолетоносача Линкълн. Красива гледка, стига да спазваш почтителна дистанция, и той не би имал нищо против да се позабави и да й се наслади.

Четири китайски СУ-27 „Фланкър“[162] помрачиха гледката.

Изтребителите летяха в ешелонна формация, всеки самолет леко назад и отдясно от предния и всичките на триста метра по-високо и на три километра пред полета на Нагин. Летяха по курс, по който щяха да навлязат в защитната зона на Линкълн, освен ако не сменяха посоката през следващите пет минути. Но в момента това бе дребен грях. Много бързо щеше да се превърне в голям, ако СУ прекосяха въображаемата линия. В света на Нагин човек не можеше да се шегува с някои неща и сигурността на дома бе едно от тях. В момента домът беше Линкълн и по-точно — пистите за кацане на палубата…

— Дали знаят, че сме тук? — попита един от спътниците на Нагин, младичък лейтенант с позивна „Фишек“. Другият му спътник беше „Селяндур“.

— Не — отвърна Нагин. Сравнително слабите радари на СУ почти със сигурност не можеха да получат обратни данни от стелт F-35. А с изключените системи AESA нямаше излъчване, което изтребителите да засекат. — Мисля да се представя.

Нагин дръпна лоста назад и засили леко газта, а самолетът се издигна послушно в небето, издърпвайки напред останалите от личната му глутница и препускайки към китайските изтребители. Той скъси леко дистанцията, докато излезе на позиция да се присъедини към формацията, превръщайки се в най-заден самолет от ешелонната линия.

Обичам тази част, помисли си той. Подкара F-35 напред, докато се изравни с китайския изтребител отзад.

На пилота от НОА му трябваше малко време да го забележи, очевидно виждайки самолета от самолетоносача на американския флот само с периферното си зрение. После извърна глава. Нагин не видя лицето му под затъмнения визьор на шлема, но жестовете на другия пилот му казаха всичко. Главата му започна да се тресе диво и той се захвана невъздържано да натиска бутоните в кабината. Несъмнено крещеше на водача си и се чудеше откъде се е взел американецът.

Нагин махна с ръка, сетне му направи строг жест да смени курса. Не последва очевидна реакция от пилота от НОА. Нагин даде няколко секунди за реакция на цялата група, но редицата поддържаше стабилно курса си.

Добре, помисли си той. Срещни се с момчетата.

— Господа — съобщи той по радиото, — време е да ги стреснем.

Двамата Ловци на глави отзад се усмихнаха зад визьорите си, посегнаха към екраните на компютрите над коленете си и натиснаха виртуалните бутони, появили се върху стъклото. Радарите на AESA в F-35 оживяха заедно и заляха изтребителите с електромагнитни вълни. СУ-27 започнаха да крещят предупреждения за заплаха в ушите на пилотите си. Секунда по-късно вратите на носа на F-35 се отвориха и оттам се появиха ракетите, разчупвайки профилите на стелт, и F-35 внезапно станаха видими за всеки с радар.

Китайските изтребители веднага започнаха да нарушават формацията.

— А сега откъде дойдоха? — засмя се на себе си Нагин. Гледката на два F-35, появяващи се от нищото върху дисплеите на СУ-27, предизвика жесток шок, каквато беше и целта.

Фланкърите тръгнаха в четири различни посоки, като всички се движеха на запад на различна височина и с променлива посока. Нагин отпусна газта и бутна лоста си напред, за да се снижи с триста метра, и продължи полета си.

— Приближете се и дръпнете назад — нареди той на Фишек и Селяндур. — Няма смисъл да ги караме да си мислят, че сме твърде нервни. — Двамата му спътници затвориха ракетните си отсеци, възстановявайки стелт профилите, после изключиха радарите и трите F-35 изчезнаха от екраните на Фланкърите.

Чудя се кое ги уплаши повече?, запита се Нагин. Да ни видят как се появяваме или да ни видят как се оттегляме?

* * *

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

Югоизточното крайбрежие на Тайван

Те се качиха на борда на самолетоносача посред силен шквал[163]. Полетът от Сеул до летище „Нарита“ в Токио беше турбулентен, но кратък. Шофьорът от флота ги докара до американската военноморска въздушна база и ги заведе до чакащ на асфалта „С2-А Грейхаунд“[164]. Не последваха никакви разговори с екипажа, никакви приказки освен краткия брифинг за сигурност, който Джонатан игнорира…

Лекотата, с която си закопча колана, предполагаше, че има практика, но турбовитловите двигатели бяха толкова шумни, че Кира не се реши да му задава въпроси. Вече във въздуха, Джонатан заспа, а на нея само й се искаше да го последва. Жилетките, които бяха задължени да носят, не бяха неудобни, но тя се измъчваше със седалката и шлемовете „Мики Маус“ с тежки наушници. Искаше й се да се успокои, но самият самолет не летеше спокойно. Кира никога не беше се возила на турбовитлов самолет. Драмаминът не помогна на нервите й. „Грейхаунд“ подскачаше от всеки ветрец и неравност във въздуха, изправяйки я на нокти, поддържайки я будна. Сама с мислите си, тя се учуди дали самолетът може да избегне МИГ, ако китайците решат да се обидят от приближаването им до военната зона. Вероятно не…

Предпазните колани се представиха според рекламата, когато самолетът кацна на палубата по-твърдо, отколкото Кира си мислеше, че е възможно за един самолет да оцелее, а после спря на прекалено късо разстояние, за да изглежда естествено. Невидими моряци откачиха опашната кука, а Кира наблюдаваше, твърде уморена, за да е любопитна, как сгъват крилете. Самолетът рулира до едно място в предната част на самолетоносача остров, за да направи място за един „Хорнет“, пристигнал след по-малко от минута. Екипажът върза „Грейхаунд“ за палубата и чак тогава те слязоха.

Хоризонталният дъжд шибаше лицата им. Кира с изумление усети как палубата подскача и се люлее под краката й. Помисли си, че самолетоносачът е твърде голям, за да се преобърне, и залитна, когато екипажът ги подкара към един люк. Матрос от въздушнотранспортния офис пусна мокрите им чанти в краката им и им даде повърхностни насоки за каютите им.

Застъпваше нощната смяна. Палубите на острова бяха осветени напълно, но пространствата под палубата се виждаха само под червените прожектори, запазващи нощното виждане на екипажа. Каютите им бяха на ниво 0-2, единична палуба, отделена от горната част, където Кира все още чуваше и усещаше излитането и приземяването на самолетите, които кацаха тежко в бурята. Тя предположи, че дори ако я бяха настанили няколко нива по-надолу, пак щеше да ги чува. Джонатан я предупреди, докато се возеха към Ацуги[165], че самолетоносачът не е тихо място.

Каютата й беше по-малка от стая в студентско общежитие, цялата в сив метал и син килим, но това пространство беше само за нея, за което бе благодарна. Можеше да избира между три нива, подредени във вертикална койка, и тя избра средното. Влизането отдолу изискваше да коленичи, а горното легло стигаше до главата й. Беше сигурна, че опитът да слезе от него в тъмното, в клатушкащия се кораб, би било опасно упражнение.

Върху горната полица на металното бюро бе монтиран телевизор и Кира откри предаване на живо от летателната палуба освен каналите на Министерството на отбраната. Включи CNN и се опита да навакса информацията си за войната, но новините, шумът и клатенето на самолетоносача в бурното море й попречиха да гледа. Просто искаше да заспи непробудно. Адреналинът, който я изпълваше по време на акцията в Пекин, отдавна се беше изчерпал. Не беше подремвала от дни и сега бе по-уморена от всякога.

Преоблече се, извади от багажа си малко фенерче и го включи, после угаси осветлението в стаята и пропълзя в тясното легло. В него едва имаше място да се претърколи на една страна, а рамото й обърса горната койка. Кира стисна светещото фенерче със зъби и заключи ограничителната завеса, страхувайки се да не се строполи. Едно падане върху металното бюро до леглото й би я убило.

Тя изключи фенерчето и за момент се изненада от абсолютния мрак, преди да потъне в съня…

Тръбата за събуждане изсвири в 06:00 и коридорът се освети напълно, светлината пропълзя под вратата и прониза мрака. Тракането на самолети по палубата не прекъсна ритъма си през цялата нощ, а сутрешната смяна започна да си проправя шумно път по коридорите. Тези неща не смутиха ни най-малко Кира, докато безкрайното почукване на Джонатан по вратата й най-накрая не наруши самотното й забвение.

14

СЪБОТА

Ден четиринадесети

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

Въпреки роптаенето на матросите, Флотът не повишаваше наивните и безкритичните. Полард бе пълна противоположност на това — може би прекалено критичен, и то твърде често, или поне така смяташе той. И не се извиняваше заради стреса, който причиняваше на офицерите си разузнавачи. Имаше разлика между грешка и разузнавателен пропуск. Всяка сутрин той се беше измъчвал на разузнавателните брифинги в морето още от дните си като заместник-командир на самолетоносач и за по-малко от минута можеше да разбере дали инструкторът познава темата си. Полард уважаваше офицерите, склонни да признаят несигурността си, и беше блокирал повишенията на няколко, които опитаха да го пренебрегнат и да го прескочат. Адмиралът нямаше желание да унижава никой офицер без основателна причина, но Полард беше нетърпелив с онези, които си мислеха, че могат да му губят времето. Малцина опитваха повторно.

Отношението му към цивилните обаче беше по-различно. Сега се държеше благосклонно към анализаторите, седнали в офиса му. Бърк не даде да се разбере, че е уплашен от чина му. Полард се бе натъквал на малцина мъже, които действаха с такова самообладание в негово присъствие на борда на този кораб. Това бе нещо рядко и леко дразнещо. Не се смяташе за тиранин, от който трябва да се страхуват, но известна проява на боязън би показала здравословно уважение към опита и постиженията, донесли му този висш чин.

Жената бе по-трудна за разгадаване. Страйкър се прояви като странна смесица от увереност и неопитност, черти, които обикновено бяха противоречиви и взаимно изключващи се. Тя се държеше добре покрай офицерите, но оставяше повечето въпроси на Бърк.

— Ако трябваше да избирам, бих ви отказал разрешение да се качите на борда. Явно имате приятели по високите етажи — каза им Полард. Заповедта дойде от Шоууолтър с обаждане от брега до кораба. — Не обичам да имам цивилни на борда във възможна военна зона. Нищо лично.

— Разбираемо е. Но обещавам, че ще оправдаем присъствието си.

— Имате пет минути да го направите — заяви Полард.

Джонатан кимна.

— Предполагам, че сте чували за проекта Боздугана на убиеца?

— Разбира се.

— Смятаме, че китайците са разработили оръжието Боздугана на убиеца, а НОА може да избере Линкълн или Вашингтон за мишени при неговия тест — обясни Джонатан.

Полард наведе глава и се втренчи в анализатора над очилата си.

— Направо на въпроса, мистър Бърк — отбеляза Полард.

— Етикецията не е от силните му страни — поясни Кира.

— Добре, забравете протокола — нареди Полард. — С какви доказателства разполагате?

— Директор Кук ни даде одобрение да споделим с вас разузнавателна информация, която идва от агент на ЦРУ, който беше главен архиватор в Централата на Министерството за държавна сигурност в Пекин — започна Джонатан.

— Работи за нас от 1991 година до вчера, когато мис Страйкър го измъкна от страната… — Офицерите обърнаха глави към Кира, а адмиралът сбърчи вежди, но запази мълчание. Момичето се изчерви мъничко от прекаленото внимание.

— Той ни снабди с информация, която предполага, че НОА са разработили стелт технология. Можем да прегледаме фините детайли, ако имате време, но е достатъчно да споделя нашето убеждение, че НОА разполага поне с един напълно функционален стелт самолет.

Полард наведе глава и погледна към анализаторите, после свали очилата си и ги постави върху масичката за кафе, разделяща го от Бърк.

— Мистър Бърк, китайците се фукат със стелт самолет от години. Според всяка информация, която съм прочел, това е изпитателен боклук, който едва може да лети, камо ли да се бие. Просто ни го демонстрират като образец, за да притеснят министъра на отбраната, когато отиде на посещение. Моля ви, не ми казвайте, че сте толкова изостанали от настоящите събития.

— Това не е самолетът, за който трябва да се тревожите — поясни Бърк. — Подозирам, че J-20 се използва за заблуда, да ни накара да си мислим, че китайците не са напреднали чак толкова, колкото са в действителност. НОА разполага със стелт изтребител, който определено може да се бие.

— И какви са вашите доказателства, че това нещо е функционално? — попита Полард.

— Първо, и най-точно, нашият агент ни каза директно, че J-20 се счита за разочарование от НОА и че още преди години е свален от проекта Боздугана на убиеца — отговори Джонатан. — После — бомбардировката на електроцентралата в Кинмен. Всички предположиха, че отряд от китайската пета колона или екип от сапьори я е взривил на земята, защото радарните следи не показват нищо влизащо навътре преди експлозията. Но радарната следа не беше напълно чиста. Имаше радарно попадение на ниска честота над мишената няколко секунди преди експлозията. Стелт самолетите се засичат на ниски честоти на вълните, но повечето модерни радарни системи не ги използват, защото улавят птици, облаци и всичко друго.

— Да. На екрана се появяват смущения, а софтуерът невинаги успява да ги изчисти — съгласи се Нагин. Той погледна към началника си. — Трябват доста експлозиви за да се изрови онази дупка, но не мога да повярвам, че НОА са имали толкова много, складирани на Кинмен.

— И още повече на Пенгу и в Тайван — допълни скептично Полард.

— Бих се съгласил при отсъствие на друга разузнавателна информация. Но анализаторът на образи предполага, че моделът на взрива съвпада с муниции, хвърлени от въздуха — обясни Джонатан. — Със сигурност е по-лесно такова количество експлозиви да се доставят по въздух, а и това би било едно добро първо изпитание на сегашната им стелт технология. После взривиха Ма Конг. Той беше кораб клас Кид, тоест не върхът според нашите стандарти, но радарните му системи все пак бяха по-добри от повечето технологии на китайците, плаващи из Пролива. Освен това корабът беше ключов компонент от тайванската ПВО мрежа. Никакъв сапьорски екип не е направил това, а си мисля, че е малко вероятно Флотът на НОА да е успял да прекара някоя подводница толкова близко до охранявана флотска база, без тя да бъде засечена и отблъсната.

— Трудно е — съгласи се Полард, — но не е невъзможно. И къде са конструирали това нещо? — По изражението му си личеше, че не очакваше отговор.

Джонатан го изненада. Той се обърна мълчаливо към Кира. Отне й секунда, за да разбере какво иска той. И още секунда да осмисли информацията в главата си и да отговори.

— Нямам представа — рече тя. — Но са го изпробвали в Ченджу.

— Много добре — промърмори Джонатан.

— Ченджу ли? — учуди се Полард.

— Това е единствената ВВС база извън военния регион Нанджинг, където сателитите показаха значителна активност след началото на сраженията — поясни Кира. — И именно там китайците изпратиха останките от F-117, които купиха от сърбите.

— Добре, ще ми разкажете цялата история по-късно — помоли я Нагин. — Мислите, че китайците си имат свой Район 51[166]?

— Защо не? — попита Кира. — На нас ни вършеше работа.

— А защо смятате, че всичко това е тестване на оръжия? — попита Полард.

— Това е „куче, което не лае“[167] — отговори Джонатан.

— Моля? — попита с нетърпение Полард.

Кира веднага се хвана за забележката.

— Адмирале, НОА безпокояха ли ви при подхода ви към Тайван?

Полард и неговият заместник размениха погледи.

— Определено можеха да ни стъжнят живота — отговори най-накрая Нагин. — Прогонихме няколко техни изтребителя… Всеки път по четири-пет.

— И никакви подводници не са опитвали да ви приближат? — попита тя. — Никакви кораби?

— Не — призна Полард. — Поне не са се показвали на нашите екрани за защита против подводници, а те са подобри от всичко, с което разполагат китайците.

— Някакви кибератаки по TRANSCOM, NlPRNET[168] или по някои други важни военни мрежи? — попита Кира.

— Не сме чували за такова нещо — отговори Нагин.

— А това, господа, противоречи на всичко, което знаем за китайската доктрина за инвазия в Тайван — заключи Джонатан. — Планът е НОА да сторят възможното, за да забавят навлизането ви в Тайванския пролив, докато те направят своя ход, а те не следват плана. Значи има две възможности. Или планират да нахлуят в Тайван и онова, което знаем за плана им, е погрешно, или не планират да нахлуват и в този случай не трябва да следват плана. Не мога да повярвам, че първото е правилно, защото никой разумен оперативен план за нахлуване в Тайван не би игнорирал присъствието на американските самолетоносачи.

— А това означава, че вие сте тук, защото китайците искат да сте тук — довърши Кира. — Ние започнахме да играем китайската игра още в минутата, когато президентът нареди да навлезете в Пролива. Това е логичният край на теорията. Вашите ПВО системи „Иджис“[169] са по-модерни от всичко, с което разполагат китайците, и ние имахме десетилетия, за да разберем как да разгадаем уравненията на Уфимцев. Те нямат изпитателно поле, където да се уверят, че техният самолет е ефикасен срещу вашите системи, а трябва да разберат това, преди да атакуват Тайван.

Полард си свали очилата и ги постави на масата. Изчака малко, преди да отговори.

— Това е рискован начин да си тестват платформата — заяви адмиралът. — Ако не проработи, ще разкрият тайната си програма.

— Но ако проработи, те ще променят целия баланс на силите в Азиатско-Тихоокеанския регион — възрази Джонатан. — Замислете се. НОА прави първите малки стъпки към инвазията, за да привлече няколко самолетоносача. Те тестват самолета. Ако той унищожи самолетоносач, президентът изтегля останалия флот обратно, а те навлизат с пълна сила в Тайван. Ако унищожат един самолетоносач и президентът не изтегли флота, те се отдръпват и си запазват Кинмен, знаейки, че никой нормален президент няма да обяви мащабна война, за да го върне на тайванците. Възможните ползи натежават пред риска, независимо от това какво ще стане накрая.

— Разбирам… — призна Полард.

— Това все още е само теория — отбеляза Нагин. — Нямате неопровержимо доказателство. Имате радарно засичане, което може да е било ято птици, и куп доклади от един-единствен източник, които вероятно сочат към програма за стелт самолет. Чрез нея те могат да произведат онази демонстративна трошка, а не някакъв мистериозен втори изтребител.

— Кога в този бизнес сме разполагали с неопровержими доказателства? — попита Кира.

— Да предположим, че ви повярвам, как ще се защитим срещу стелт бомбардировач? — прекъсна я Полард.

— Мисля, че трябва да го изкарате на открито. Дайте му мишена, която си струва да преследва — предложи Джонатан.

— Смятате, че трябва да вкарам бойната група в Пролива — каза Полард. Това не беше въпрос.

— Мисля, че ако вие не изберете времето и мястото, Тян Кай ще го направи.

Полард вдигна чаша кафе от масичката, поставена между него и агентите от ЦРУ, отпи продължително, а после я остави внимателно точно на същото място, откъдето я взе.

— Мистър Бърк, в тази бойна група има осем хиляди и седемстотин моряци — поясни адмиралът. — Пет хиляди и шестстотин само на този кораб. Още три хиляди на седем кораба и три подводници, а засега президентът Лианг не ми е показал, че разполага със сили да защити своите хора, да не говорим, че ще трябва да защитава моите. А ако наредя навлизане в Пролива и китайците наистина искат да се бият за Пенгу, НОА няма да се нуждае от стелт изтребител, за да избие много от моите момчета. Така че не бива да се изненадвате от това, че аз дори няма да се замисля за издаване на такава заповед, освен ако не ми дадете нещо по-добро от теория и птица, засечена от радара.

— Дайте ми няколко часа… — започна Джонатан.

— Мистър Бърк, що се отнася до мен, можете да разполагате и с цяла седмица — отговори Полард. — Разположил съм тази бойна група точно там, където я искам, и няма да се местя без основателна причина.

* * *

— Някакви съвпадения в имената? — попита Кира.

Притисна телефонната слушалка между главата и рамото си и погледна часовника си. Опитваше се да игнорира погледа на мичмана, който си мислеше, че никога не е имал достатъчно гости от женски пол в комуникационната си кабинка.

— Берън притисна тайванците. Най-накрая дадоха достатъчно информация, за да намерим съвпадения за всичките — обясни Кук. — Няколко са неизвестни, но това се очакваше. Единият офицер от МДС при атаката в Тайпе, където откриха киселината, е от Десети отдел, джентълмен на име Хан Сонг. Имаме и два доклада за негови пътувания до Ченджу. Жалко, че не се е нагълтал с химикала. Чудя се защо китайците не могат да разберат как да го правят.

— И аз се питах за това. Джонатан мисли, че вероятно само са искали мостра от нашия, за да проведат обратно инженерство и да го сравнят със своята рецепта.

— Това е толкова логично, колкото всичко останало, което сме предполагали — каза Кук. — Нуждаеш ли се от още нещо?

— Адмирал Полард не поддава. Можем да използваме още малко материал, за да го убедим.

— Какво искаш? — попита Кук.

— Би помогнало, ако разсекретите докладите на Пайъниър — подсказа й Кира. — Той вече е извън страната, така че за него няма никаква заплаха, ако оторизираме Полард и още двама души от екипа му да прочетат тези добри материали.

Кук се намръщи от другия край на линията.

— На Берън няма да му хареса, но ще поговорим. Това ли е всичко?

— Засега.

— При мен има един мъж, който иска да си поговорите.

— Последва мълчание, докато Кук подаваше слушалката.

— Уийвър е. — Кира разбра, че обаждането й до Кук е било прехвърлено в помещенията на WINPAC. Анализаторът от ИОЦ седеше зад бюрото си, а Кира чу как няколко души говорят в далечината. Изглежда, Уийвър бе домакин на малко парти в офиса си. — Открих документа ти. Някакъв свадлив стар пич в WINPAC има копие на хартия. Трябва да видиш офиса му. Сякаш никога нищо не изхвърля. Навсякъде хартии. Както и да е, уравненията пасват. CAD програмата определено изчислява радарни сечения. Сега WINPAC пускат изпитателни обекти, за да проверят точността, но изглежда, че китайците са разработили свое кодиране за алгоритъма — обясни Уийвър. — Между другото, наложи се да дам сериозни подкупи, за да спазя крайния ти срок.

— Ще накарам Джонатан да плати дълга — обеща тя.

— Той не е там, нали? — попита Уийвър.

— Не. Е, падна ми се веднъж и аз да му бъда информатор — отговори Кира.

— Прекрасно — възкликна Уийвър. — До скоро.

Кира върна телефона на мичмана и излезе в претъпкания коридор. Огледа се и осъзна, че няма представа как да стигне до офиса на адмирала.

* * *

Полард постави папката на бюрото си. Страйкър я донесе в щаба му преди няколко минути, а после тръгна към „Каюткомпания 3“ да си вземе закуска. Адмиралът винаги предпочиташе да проучва разузнавателните доклади сам, преди срещата със своя разузнавателен щаб, за да им зададе въпроси. И сега не видя причина да променя навика си заради двама цивилни, независимо от това какво му предлагаха.

След десет минути четене той извика Нагин при себе си.

— Какво мислиш? — попита Полард. Имаше свой план но не беше чак толкова арогантен, че да се смята за най-умния човек в стаята.

Нагин все още ровеше в своето копие от докладите.

— Ами, CAD програмата е истински убиец, нали?

— Да, така е — съгласи се Полард. — Комбинирай това с докладите от онзи китайски агент и теорията на мистър Бърк изведнъж изглежда много по-разумна. — Той хвърли очилата си върху папката, после се отпусна назад и сплете длани зад темето си.

— Ако Бърк и Страйкър са прави и НОА настъпи към Пенгу, можем да получим голяма дупка в летателната палуба, опитвайки да се намесим. Дори ако останем от тази страна на острова — продължи Нагин. — Ако НОА най-накрая се е сдобила с истински стелт самолет, след като разберат, че сме го видели, едно оттегляне ще прилича на отстъпление от страх. Ще твърдят, че той ни е спрял.

— И ще са прави — продължи Полард. — Така че или разкървавяваме носовете на НОА още сега, или те просто стават по-агресивни и ние се захващаме с всичко това по-късно.

— Ако Бърк и Страйкър са прави — добави Нагин. — Те все още не разполагат с неопровержимо доказателство.

— Това се случва много по-рядко, отколкото си мислят хората — каза Полард. — И Страйкър беше права. Всеки винаги иска онова съвършено доказателство, което да ти докаже точно какво става сега, в момента, но почти никога не можеш да се сдобиеш с него. Тези двамата ни дадоха добра информация, по-добра от онази, която обикновено получаваме. — Той се наведе напред и отпусна ръце върху коленете си, после покри очи с шепи. Чувстваше се много уморен.

— И какво искаш да направиш? — попита Нагин. — Ако атакуваме там и се сбием с китайците, може да започнем война. На президента това едва ли ще му хареса особено.

— Не, няма — съгласи се Полард. — Действаме, губим. Не правим нищо и ни удрят, пак губим. А и някои от моите момчета вероятно ги убиват. Така че искам да ги ударя. Ако наистина имат стелт самолет в нашето небе, ще намерим начин да го свалим. Ще ги накараме да си мислят, че целият проект е провал. Ще ги накараме да повярват, че този Боздуган на убиеца е губене на време, пари и живота на някой пилот, и никога вече няма да го видим.

— Китайците няма да изоставят стелт — възрази Нагин. — Те знаят какво направи той за нас. Ще се държат за него, докато го накарат да проработи. — Идеята, че може да лети в едно небе с вражески стелт изтребители, не му се нравеше особено.

— Вероятно — призна адмиралът след няколко секунди размисъл. — Тогава Пентагонът да вземе да усъвършенства онези безпилотни телеуправляеми изтребители, преди да сме изгубили твърде много пилоти. — Полард ненавиждаше мисълта за изтребители роботи, но още повече мразеше загубата на летец, какъвто беше и той.

— Е, къде да започнем да търсим това нещо? — попита Нагин.

Полард само поклати глава.

15

НЕДЕЛЯ

Ден петнадесети

Разузнавателен офис J-2

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

Флотът нарече тази версия „Жетварят“, но Кира все още се насилваше да престане да мисли за безпилотните самолети с по-обичайното им име Хищници[170]. Безпилотният самолет MQ-9 можеше да носи оръжия за наземна атака. Адмирал Полард искаше да изнерви китайците…

Пътуването на ловците убийци от ВВС базата Кадена на Окинава до китайския бряг отне два часа и те стигнаха до втората си група местоназначения малко след падането на нощта, преди три часа. Един радарен техник в Бойния информационен център й каза, че могат да останат във въздуха осем часа, преди да се върнат в Кадена за презареждане. Всеки Жетвар бе натоварен с ракети „Хелфайър“[171], които никой не очакваше да се използват в тази мисия, макар че самолетите можеха да носят и двеста и двайсет килограмова бомба, ако ВВС пожелаеха.

Но мисията в момента не беше атака. NRO бяха пренастроили сателитите да наблюдават крайбрежието, особено ядрените ракетни сили на НОА, но началството се изнервяше, че китайците могат да решат да стрелят по орбиталните камери. Безпилотните самолети можеха да осигурят почти постоянно покритие, както изискваше Полард, те бяха далеч по-евтини за замяна, ако бъдеха свалени, и резервните им части можеха да се доставят за часове. За възстановяване на сателитната мрежа бяха нужни години и милиарди долари. NRO отдавна уверяваше Министерството на отбраната, че неговата мрежа може да осигури военновременното покритие, от което Съединените щати се нуждаеха. Сега се наблюдаваше по-малка увереност в тази оценка, а Полард нямаше търпение. Молбата му до ВВС за техните Жетвари не беше учтива.

Джонатан предположи, че ако съществува нещо като Боздугана на убиеца, то най-вероятно ще излети от една от шестте ВВС бази в радиус четиристотин километра от Тайван. Военноморското разузнаване определи три като най-вероятни, използвайки някакви критерии, които не си направиха труда да споделят с Кира. Тя изостави възможността да навакса с разузнаването за сметка на съня, но Джонатан я увери, че изводите са разумни, и тя му повярва. Жетварите бяха стигнали до местоназначението си преди три часа. Първият кръжеше над брега на Фуджоу. Двамата му побратими щяха да се нуждаят от още половин час, за да пристигнат над Джинджианг и Лонггиан.

Бойните ВВС патрули на НОА не предизвикаха безпилотните самолети при приближаването им в открито море. Един МИГ мина набързо покрай тях, достатъчно наблизо, за да осъществи визуално наблюдение и да види ракетите. Жетварят изпрати обратно отлично видео с китайския пилот, отправил нежен поглед към самолета, но той летеше над международни води и МИГ-ът се отдалечи.

Вероятно се чуди какви са възможностите въздух-въздух на Жетваря, помисли си Кира. Той може да носи ракети „Стингър“[172], информира я техникът и тя се учуди дали китайските пилоти знаят това. Те сигурно се обаждаха у дома за информация, в случай че им се наложеше да влязат в бой, а Централната военна комисия и Политбюро най-вероятно дебатираха по проблема. Ако Тян и неговото обкръжение решаха да атакуват Жетварите, това би била едностранна битка, а Съединените щати щяха да изгубят безпилотни самолети на стойност няколко милиона долара.

Светлината от коридора се процеди в офиса на J-2, смущавайки за кратко червения нюанс, хвърлен от лампите отгоре, и Кира видя Полард да влиза. Тя остана на мястото си до вратата, а ако висшият офицер бе забелязал присъствието й, той не даде да се разбере. Веднага се съсредоточи върху радарната следа на Жетварите върху главния монитор.

— Нещо ново? — попита Полард. Това наистина беше съмнителен въпрос. Старшият дежурен офицер от Бойния информационен център (БИЦ) имаше заповед да докладва за всичко, по-голямо от прелитане на МИГ.

— Не, сър — отговори един от офицерите, лейтенант. Кира знаеше как да разпознава чиновете, още едно умение, което се смяташе за важно в НСС. — Безпилотните самолети са извън китайското въздушно пространство според вашите заповеди, с осемкилометров буфер. AWACS следят множество бойни патрули над Пролива, но те дават много пространство на нашите.

— Обзалагам се, че не са осем километра — каза Полард. Рядка шега от страна на висшия офицер на борда. Мъжете се разсмяха. Кира не ги последва, но си позволи една усмивка. — Хайде да ги изнервим. Преместете следите на запад, с по километър на всяко преместване, докато стигнат на километър и половина от линията. — Самолетите можеха да върнат видеозапис от крайбрежието много по-отдалеч от сегашната си позиция от двайсет и седем километра на изток. Не трябваше да се приближават, но наблюдението не беше истинската им мисия. Жетварите щяха да влязат в Пролива, независимо дали там имаше Боздуган на убиеца, или не, но сега щяха да се превърнат в една много скъпа примамка, ако китайците решаха да ги приемат като такава.

— Да, сър — извика техникът.

Кира си погледна часовника. 22:27 часът. Жетварите щяха да продължат да летят в кръг, една обиколка на всеки петнайсет минути по тяхна преценка, с инфрачервени камери, насочени към целите, приближавайки с по една морска миля на всеки час към невидима линия, която можеше да се открие само на картите. Ако китайците не се намесеха, след девет часа Хищниците щяха да се озоват на километър и половина от тяхното въздушно пространство, на косъм по всички стандарти.

Кира се замисли да тръгва, да отиде в каютата си и да поспи, но се съмняваше, че сънят ще дойде. Флотът забраняваше алкохола на борда, а доста мъже се опитваха да флиртуват с нея и тя не искаше да прекара времето си с тях в каюткомпанията. Посегна към един празен стол и го дръпна до задната стена, където можеше да седне, без да пречи на другите.

16

ПОНЕДЕЛНИК

Ден шестнадесети

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

Случи се в 03:47. Хищникът, насочил се към Фуджоу, току-що прекоси маркера за дванадесетата морска миля, начертана на радарната следа. Без да издаде звук, инфрачервеното видео замря.

— Какво стана? — попита един лейтенант. Кира не знаеше името му. — Повреда в камерата ли?

— Не, сър — отговори един от техниците. Според Кира не беше повече от двайсетгодишен. — Пълна загуба на всякакво захранване. Сър, този е свален.

— Замрази преместването на другите два — нареди лейтенантът. — Задръж ги извън осемкилометровото ограничение. Изглежда, именно там НОА са начертали червената линия.

Жетварят беше изключил едновременно всичките си системи. Кира не беше все още военен анализатор, но нямаше много възможности, които си струваха да се замисли за тях. Само една, помисли си тя.

Китайците току-що унищожиха един Жетвар и никой не видя откъде му дойде.

* * *

— AWACS изпратиха техните радарни следи и ние ги сравнихме с нашите — докладва J-2, старшият разузнавателен офицер на Линкълн. — Една от тях е хванала образ, който ние не сме забелязали, което ме притеснява. Слаб е, но определено е образ. — J-2 показа следата на един от по-малките монитори. Започна да превърта видеото напред, кадър по кадър. — Започвам от удара минус пет секунди, екранът е чист. Четири… три… и ето. — Кира гледаше, видя една икона, червен триъгълник, да се появява зад позицията, маркираща къде Жетварят е прекарал последните си секунди. J-2 превъртя един кадър напред. — Призракът се появява за по-малко от две секунди, а после… — Червеният триъгълник изчезна за един-единствен кадър, а иконата на Жетваря се изчисти от екрана секунда по-късно. — Имаме призрак.

— Какъв късмет извадихме… — възкликна Нагин.

— Този призрак има буен нрав и може да ни сервира сериозни поражения — отбеляза Кира.

— Това ли е вашият стелт самолет, мистър Бърк? — попита Полард.

— Смятам, че да — отговори Джонатан. — Подозирам, че Боздуганът на убиеца има вътрешни оръжейни отседи, за да запази стелт профила непокътнат, като F-35. Предполагам, че онова, което току-що видяхте на радарния екран, беше обратен сигнал от стелт самолет, отворил вратите на отсеците си, за да изстреля ракета въздух-въздух. Самолетът затвори вратите си, възстанови стелт профила и изчезна от екрана.

— Това си пасва с картината, която очакваме да видят другите, когато летим срещу тях с F-35 — поясни Нагин.

— Не е съвсем неопровержимо доказателство, но е много близо до това.

— Хапна си тлъстата примамка, която му поднесохте. Това не тревожи ли някой друг тук освен мен? — попита Кира.

— Никога не им позволявай да те видят, че се потиш, млада госпожице. — Полард я изгледа свирепо. — Да, хванаха примамката. Това означава, че китайците са убедени, че нямаме представа какво става и могат да свалят един Жетвар безнаказано. Или пък са достатъчно уверени в проекта си, че не им пука дали знаем… — замисли се той.

— Първото е по-вероятно, а това ни поставя в добра позиция. Но и в двата случая поне можем да направим информирано предположение от коя ВВС база е излетял. Получаваме ли нещо от другите два?

— Нищо, което вече да не сме получили от птиците в орбита — докладва Нагин. — Войските се трупат по пристанищата, достатъчно, за да тръгнат към Пенгу, но не и за да атакуват Тайван.

— Най-подходящото време — заяви Полард. Той би предпочел флотското разузнаване да се вгледа продължително и сериозно, за предпочитане поне няколко години, в теорията и доказателствата на Джонатан, но Тян Кай изглеждаше решен да не им даде това време. — J-2, кажи на Кадена да върнат другите два, преди НОА да са решили да стрелят по тях. Няма смисъл да прахосваме парите на данъкоплатците. — Адмиралът взе микрофона и се обади на мостика. — Кормчия, поеми по курс едно-девет-пет, скорост десет възела — нареди Полард.

Мразеше „Линкълн“ да се движи на по-малко от пълна скорост, но тишината щеше да е по-важна, за да включи преустановяването на летателните операции. „F-22 Раптор“ от Кадена щяха да осигурят въздушно прикритие. Бяха излетели преди два часа и се срещнаха с танкер, който идваше от Гуам. Двете птици AWACS, които обикаляха на няколкостотин километра на североизток, също бяха дошли от Окинава. НОА щеше да види тях, но не и „Раптор“, които бяха стелт изтребители. Ако ВВС на НОА решаха да атакуват въздушните радарни платформи, много китайски пилоти щяха да започнат да измират без предупреждение.

— Пълен напред, курс едно-девет-пет, тъй вярно — обяви офицерът от мостика.

— Ще заобиколим точката след два часа — Полард се обърна към Нагин. — Изпрати Викинг[173] и Сийхоук горе точно преди това, за да започнат операциите против подводници. Трябва да имат свободно летене поне два часа. Налага се да минем на изток от Лиучю Ю, преди да се изчисти бурята. — Дъждът, плющящ по океанската повърхност, щеше да затрудни лова на подводници от самолетите и хеликоптерите на Линкълн. Щеше да им бъде по-трудно да открият китайските подводници, които със сигурност чакаха на пост край тайванския бряг, но дъждът щеше да маскира и шума от двигателите на самолетите и хеликоптерите от китайския кораб за бърза атака, скрит под вълните. Бурята щеше да мине покрай тях от изток, преди Линкълн да стигне до северната точка, която адмиралът бе определил като своя лична цел.

— Жалко, че трябва да приближим толкова много до брега — каза Нагин. — Така ми се иска да минем насред Пролива само за да пожелаем на китайците да вървят на майната си.

— Ще ми се да подходят към нас откъм щирборда[174]. С удоволствие ще гледам как няколко китайски подводници затъват в тинята — замечта се Полард. По-голямата част от тайванския бряг беше от кал, потопена само на няколко метра под повърхността, която се простираше на километър на запад. — И се обзалагам, че НОА имат наблюдатели с бинокли по плажовете, които ни търсят в морето, но няма да ни видят в този шквал. — Дъждът щеше да помогне за това, както и фактът, че цялата група със самолетоносача бе изгасила светлините си. GPS системата премахваше опасността от сблъсък между приятелски кораби, но нощните маневри в сгъстена формация покрай брега бяха рисковани дори с помощ от сателитите.

— Сигурен ли си, че не искаш адвокат на мостика за това? — попита Нагин.

— Един добър адвокат не ти казва какво можеш и какво не можеш да правиш — уведоми подчинения си Полард. — Той само ти казва как да направиш законно онова, което искаш. Но никога не ги питай, ако можеш да го избегнеш.

— Винаги е по-добре да молиш за прошка, отколкото за разрешение, така ли? — попита Кира. Това беше житейското правило в Националната секретна служба.

— Президентът вече ми даде зелена светлина. И не се нуждая от нечие друго разрешение, за да защитя групата и самолетоносача си — заяви Полард.

17

ВТОРНИК

Ден седемнадесети

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

Югозападният бряг на Тайван

Кира си запази Реда на лешояда[175]. Откритият балкон й даваше широка гледка към палубата на Линкълн, където постоянно излитаха и кацаха „F/A-18E/F Супер Хорнет“. Дъждът беше спрял, а небето бе достатъчно светло след зазоряване, за да може да различи контурите на другите надводни съдове в групата на Линкълн. Един опитен военен анализатор можеше да определи класа на кораба по формата му. На Кира за момент й се прииска да е обучена в това и предположи, че Джонатан може да го направи. Както и тези флотски офицери… И в нея се надигна съжаление, изненадващо силно и внезапно, че не е служила в армията.

Кира беше се замисляла за това. Дори се яви на военния изпит ASVAB[176] след гимназията и получи отлична оценка. Вербовчиците се обадиха у дома й девет месеца след това, но баща й забрани да служи. Питър Страйкър беше надменен либерал, професор по политология в Университета във Вирджиния, силно религиозен човек, протестирал срещу войната във Виетнам, и все още възприемаше войниците като убийци на бебета. Заплаши я да се отрече от нея, ако влезе в армията, която той мразеше толкова много. Не изпълни заплахата си, когато тя влезе в ЦРУ само защото секретният й статус й даде причина да не споделя с него, а тя никога нямаше да го направи, ако можеше да го избегне. Той искаше дъщеря му да стане адвокат и активист в движението за човешки права, но поне се примири с това, че е станала дребен служител в софтуерна компания. Кира беше сигурна, че той никога нямаше да й проговори, ако му беше казала истината. Не беше уверена обаче дали й пукаше от това. Те и така разговаряха твърде малко.

Прекратяването на летателните операции й даде няколко часа спокоен сън до момента, когато първите излитания започнаха без предупреждение. Кира се измъкна от койката и прибра косата си под синята бейзболна шапка, която отмъкна чаровно от един мичман предишния ден. Сетне тръгна към Реда на лешояда, за да гледа…

Всичките четири катапулта бяха заредени. Самолетоносачът вече беше изстрелял спомагателния си самолет и сега бързо изпращаше ескадрили от изтребители. Шумът, генериран от множеството ревящи реактивни двигатели Pratt & Whitney[177] и Rolls Royce при първото излитане беше оглушителен. Кира се принуди да изпроси чифт наушници от един първи лейтенант, който изгаряше от желание да прекара няколко минути в разговор с жена.

Не броеше, но беше сигурна, че поне двайсет или повече Супер Хорнета се вдигнаха във въздуха през последните няколко минути, а сега F-35 се придвижваха върху летателната палуба. Линкълн отиваше на война. Кира се учуди защо Полард не евакуира нея и Джонатан на материка. Може би адмиралът не искаше да рискува с излитането на хеликоптер или на „Грейхаунд“, издавайки позицията на самолетоносача.

Тя усети потупване по рамото и се обърна. Джонатан й направи знак да влезе вътре. Момичето го последва през входа, затвори тежката метална врата на люка, за да изолира звука, макар че той проникваше през капаците, и си свали наушниците, за да чуе старшия анализатор.

— Хубав номер, да си изпросиш наушници — заяде се той. — Аз не можах да намеря някой да ми заеме своите.

— Не си толкова привлекателен за мъжете, които са прекарали дълго време в открито море — поясни Кира.

— Несъмнено — съгласи се Джонатан. — Адмиралът ни покани да се разположим в Тактическия команден център на флагмана, когато започне стрелбата.

— Това ли е най-сигурното място на кораба, за да предпазиш двама цивилни от нараняване по време на сражението? — попита Кира. ТКЦ се намираше под летателната палуба, до офиса на Полард, почти директно под катапулт номер 1.

— Ако китайците започнат да ни обстрелват, на този кораб няма да има сигурно място — поясни Джонатан. Той видя, че това я постресна, и то беше разбираемо. Да си играеш с МДС по пекинските улици, беше опасно, но обучението й помагаше да контролира събитията. Нямаше да успее, ако към тях полетеше китайска противокорабна ракета.

— Мислиш ли, че ще ни ударят? — попита тя.

Той вдигна рамене.

— Винаги съществува такава възможност. Но атакуването на безпилотен самолет е едно, а на самолетоносач — нещо съвсем различно. Обществото приема по-добре историите за свалени Жетвари, отколкото снимките на кораби с дупки по тях. Просто трябва да разберем доколко китайците са решени да го направят.

— Ако Боздуганът работи и ние не можем да докажем, че китайците са ни атакували, това няма ли да бъде без значение? Нали той е за това?

— Ако Боздуганът пробие дупка в този кораб, президентът няма да изпрати скоро самолетоносачи в китайски води — поясни Джонатан. — Ето за това е Боздуганът.

* * *

„Е2-С Хоукай“ бяха първите самолети, които излетяха. Линкълн имаше само четири от самолетите за ранно предупреждение и те нямаше да се реят далеч от флота. И четирите веднага набраха височина, почти до лимита си от девет километра, завиха на юг и се пръснаха във формация четвърт дъга на около осемдесет километра. Вашингтон изпрати още четири почти по същото време. Те отразиха като огледало половин дъга на север, оформяйки плитък полукръг с побратимите си от Линкълн, които полетяха на запад от тайванската средна точка и стигнаха до южния край на острова. Заедно с двата самолета AWACS от Кадена и Гуам, навлезли в орбита зад въздушния десант, във въздуха имаше десет самолета, чиято цел бе радарно проследяване. Свързаната им радарна мрежа беше повече от достатъчна за унищожаване на почти всяка въздушна сила на света. Ала в този ден те търсеха един самолет, а комбинираните екипажи се чудеха дали са достатъчни за това.

След това от самолетоносача излетяха „S-ЗВ Викинг“. Техните мисии за деня включваха презареждане във въздуха. Всички носеха големи цистерни с гориво под крилете си. Те престанаха да се издигат едва на километър и половина и започнаха да забавят орбитите над своите самолетоносачи, очаквайки следващите самолети да излетят от палубите.

Последваха ги „ЕА-6В Хищник“[178]. Два бяха във въздуха още преди зазоряване, осигурявайки електронно прикритие за самолетоносача и заглушавайки китайските радари. Скоро те щяха да кацнат за презареждане и за да сменят екипажите си, преди да се върнат горе и да се присъединят към побратимите си.

„F-18 Хорнет“ излетяха от Линкълн след Хищниците. Всички те полетяха на северозапад от самолетоносача веднага щом се издигнаха. Хорнетите от Вашингтон се подредиха на палубата, като четири от тях чакаха на катапултите. Те щяха да останат там, а пилотите им — да изгарят от нетърпение да влязат в бой, но нямаше да излетят, докато изтребителите от Линкълн не влезеха в сражение с врага. След като горивото и мунициите на самолетите от Линкълн намалееха, втората вълна от Вашингтон щеше да се включи и да покрие оттеглянето на побратимите си.

Ударната сила изтребители Ловци на глави F-35 излетя най-накрая. Те завиха на запад като един и се отдалечиха от флота на самолетоносача. Снижиха носове и не изравниха, докато не набраха височина трийсет метра над вълните на Тайванския пролив.

Нагин излетя последен. Влезе във формацията на Ловците на глави след две минути, после завъртя, дръпна лоста си назад и се понесе нагоре в небето.

Самият Линкълн се движеше близо до югозападния тайвански бряг. Позицията даваше на малкия флот максимална дистанция между него и сухопътните китайски сили и пречеше ефикасно на подводниците от НОА да се промъкнат наблизо до щирборда на Линкълн. Американските кораби бяха в състояние на ЕМСОМ — контрол на емисиите, радиомълчание. Това и електронното заглушаване от Хищниците затрудняваше много работата на ВВС от НОА да открият флота, поне докато Полард не поискаше това положение да се промени.

* * *

— Това не е добра идея. — Лейтенант Сам Росели и неговият екипаж ЕР-3 Aires бяха излетели от Кадена преди часове. — Същият график, същият летателен план. Ще получим същите МИГ-ове до крилата си и същата ракета, насочена към опашката ни.

— Някой трябва да бъде примамката — поясни лейтенант Лора Форд. — Може да сме ние. — Радарната следа показа няколко бойни патрули с МИГ край брега и осем „Е2-С Хоукай“, пръснати в дъга север-юг с две птици AWACS, кръжащи отзад. Няколко пътнически самолета се насочваха на изток, далеч от Тайван и в различни посоки от китайския бряг. На височината им нямаше американски изтребители.

— Бих се почувствал по-добре, ако ги виждах. — Стелт самолетите, летящи над вълните с изключени транспондери[179], не можеха да се забележат лесно нито от съюзници, нито от врагове. Физичните закони не разграничаваха американските от китайските радарни приемници, особено когато Викингите бяха във въздуха и водеха своята вуду електронна война.

— Те са тук — съобщи Форд. Освен ако цялата мисия не беше объркана напълно от самото начало. Тя се надяваше, че адмирал Полард на борда на Линкълн ще бъде любезен да им съобщи, ако беше така.

Дисплеят на ЕР-3 светна за промяна. Поне две дузини икони се появиха последователно над китайския бряг на радарната следа, която Форд и Росели споделяха с „Хоукай“. Иконите се оформиха след няколко минути във въздуха и тръгнаха на изток.

— Предполагам, че НОА искат да видят какво става — обади се Росели.

— Ела при мама — възкликна Форд.

Три от триъгълниците се откъснаха от основната група.

— Три контакта приближават, курс две-нула-седем, разстояние петдесет километра — докладва един от „Хоукай“. Форд погледна дисплея. СУ-27 приближаваха прекалено бързо, за да се чувства комфортно, движейки се на форсаж, без друга основателна причина, освен да сплашат много по-бавните ЕР-3. Не можеш да ми избягаш — това беше посланието.

— Разбрано — отговори Форд. Всичко приключи, надяваше се тя.

След по-малко от минута трите СУ-27 се изстреляха покрай Aires със свръхзвукова скорост. Свръхзвуковата вълна разклати ЕР-3 и турбуленцията нарасна, когато витловият самолет мина през бурния въздух. Росели натисна лоста напред, докато самолетът стигне по-спокоен въздух на триста метра по-надолу. МИГ-овете се върнаха, издигнаха се и намалиха скоростта, за да поддържат курса на американския флотски самолет.

— Дръж. Не бяхме ли тук току-що? — промърмори Росели.

Два МИГ-а се изравниха с ЕР-3, по един на всяко крило, а третият остана отзад.

— Водещ бандит на наше шест часа — обяви Форд. Погледна надясно. СУ-27 бе толкова близо, че тя виждаше в кабината през купола. Пилотът от НОА й махна, сигнализирайки на ЕР-3 да смени курса. Форд поклати глава. Намираме се в международното въздушно пространство и ти го знаеш, помисли си тя.

Водачът не се разочарова. Приемникът за заплаха на ЕР-3 светна точно по график.

— Бандитът току-що ни освети! — обяви Форд. Този път той не натисна лоста напред, за да се гмурне към вълните. И знаеше, че вече ръката му със сигурност трепери.

— Забавно — промърмори Росели.

* * *

— Стоп! Стоп! — нареди Нагин.

ВВС на НОА, вече започнали активни враждебни действия срещу тайванските територии, току-що заплашиха американски флотски самолет над международни води. Поне такава щеше да бъде историята, разказана в Съвета за сигурност на ООН. Китайците щяха да отрекат, че са възнамерявали да свалят ЕР-3, но позитивното радарно прихващане и продължаващата война щяха да затруднят китайския посланик да спори с американския самолетоносач Ейбрахам Линкълн, дошъл да защити невъоръжен американски самолет при тези обстоятелства.

Неприкритите със стелт профил Хорнети от Линкълн се задържаха на осемдесет километра назад, карайки китайските пилоти да си мислят, че те са най-близките американски изтребители. Това беше лошо предположение. Ловците на глави задържаха своето ударно ядро от F-35 на по-малко от трийсет метра над вълните, летящи в кръг по курса на ЕР-3. Радарните вълни от СУ-27 минаваха безобидно край Ловците на глави, а енергията се отклоняваше във всички посоки освен назад към китайските самолети. Сега, когато ЕР-3 бе заплашен от вражески огън, всеки пилот на американски флотски изтребител в района дръпна лоста си назад и самолетите се издигнаха в небето в широка формация иззад слънцето, с която Сините ангели[180] биха се гордели.

* * *

— Ето! — извика Форд. Почти едновременно абсурден брой икони се появиха на радара в кръг около тяхната позиция и бяха наблизо. Фактът, че радарните следи на новите самолети се поддържаха стабилно, означаваше, че оръжейните отсеци на F-35 са отворени.

Мина по-малко от секунда, преди китайските пилоти да се уверят, че са видели същото на своите дисплеи, макар тя да се съмняваше, че вражеските пилоти знаеха срещу какво са се изправили. Всеки СУ-27 получаваше множество предупреждения за заплаха на своя дисплей, а китайските изтребители започнаха да се накланят и да се въртят толкова, че Форд се учуди дали пилотите им не се превъртат така, че гравитацията да изкара кръвта от мозъците им и да я смъкне чак до краката им.

— Това е нашият знак — обяви Росели. Блъсна лоста напред и носът се снижи. — Остана изходната фаза. Елвис напуска сградата. — Нямаше смисъл да дават още една мишена на НОА. Той заподозря, че МИГ-овете ще са твърде заети, за да тръгнат след техния самолет, но не беше комарджия по сърце, дори ако летеше сам, без редовния си екипаж на борда.

* * *

F-35 се издигаха почти вертикално. Всички те прихванаха по един танцуващ МИГ и започнаха да маневрират, за да задържат китайските изтребители в обстрелвания си пакет. Един от пилотите на НОА завъртя самолета си към издигащите се стелт изтребители и водещият F-35 изрева на по-малко от трийсет метра покрай носа на СУ-27. Китайският авиатор реагира по инстинкт и дръпна спусъка на оръдието си за половин секунда, преди да осъзнае какво е направил. Реакцията му беше твърде бавна и снарядите пропуснаха, но следата им се виждаше.

— Обстрелват ни! — обяви някой по радиото.

— Оръжия свободни — нареди Нагин.

Обстрелваният F-35 дръпна наляво, наклони се и завъртя крилете си. AMRAAM в отворения му отсек изскочи и се изстреля напред. Ракетният мотор изгоря за по-малко от две секунди, преди бойната глава да удари корпуса на МИГ-а и да разкъса самолета наполовина. Оръжейните отсеци на стелт изтребителя се затвориха, възстановявайки стелт профила на самолета. Спътникът на уцеления СУ-27 маневрираше за изстрел, когато F-35 внезапно изчезна от радара му. Китайският пилот изкрещя някакви ругатни на мандарин в микрофона си.

Битката за Тайванския пролив беше започнала. Китайците бяха стреляли първи. Американците бяха пролели първата кръв.

* * *

Тактически команден център на флагмана

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

ТКЦ не беше проектиран да бъде красив. Оголени кабели и тръби по тавана и електронни компоненти стърчаха от стените почти безразборно. Тя не успя да намери никаква логика в разположението им, но беше сигурна, че проектът има смисъл за някого. И беше студено, което нямаше смисъл, когато Кира се замисли за това. Климатик с ядрено захранване, осъзна тя.

Полард беше оставил линията с Бойния информационен център отворена.

— Подпалете мрежата.

Всеки кораб от флота на Линкълн включи радара си за въздушно търсене почти едновременно и наводни въздуха с електромагнитна радиация. Въртящите се куполи на „Хоукай“ и AWACS добавиха своите радарни лъчи към хаотичните движения в бойната зона.

Първите вълни достигнаха МИГ-овете и улучиха всяка повърхност директно на линията на погледа на радарния трансмитер. Плоските повърхности на СУ-27 отразиха огромно количество енергия обратно до първоначалните точки. Радарната енергия пътуваше със скоростта на светлината и всеки трансмитер във водата и във въздуха получаваше солидни резултати от китайските самолети само за микросекунди. Бордовите компютри на МИГ-овете пищяха, когато засичаха енергийни емисии, а пилотите им имаха нов проблем, за който да се тревожат.

Същите радарни вълни стигнаха и до F-35. Корпусите на стелт самолетите абсорбираха по-голямата част от енергията и неметалните съставки под повърхността им пропуснаха още повече да минат безпрепятствено от другата страна и да изчезнат в пространството. Минималната енергия, която оставаше, удряше внимателно изкривените повърхности и отскачаше във всички възможни посоки от трансмитерите. Никой от корабите и самолетите, сканиращи въздуха, не получи нещо повече от неизмерима частица от собствената си радарна енергия обратно от стелт изтребителите.

— Това ще бъде най-лудият въздушен бой, който китайците някога са виждали — промърмори Полард. — Въздушен бой, в който можеш да видиш само половината самолети. — Линкълн можеше да определи къде са неговите птици само чрез запитване до техните транспондери. F-35 отразяваха радара от Линкълн по същия начин, по който отразяваха и китайските радари. Един от техниците в ТКЦ филтрираше отговорите от транспондерите за известно време по молба на Полард, така че адмиралът да може да види какво виждат НОА, а това беше странно. Приемниците на самолетоносача получаваха случайни слаби сигнали от радарите, монтирани на борда на Хоукай, на AWACS, на други кораби от флота, и дори от самите F-35, но сигналите прекъсваха и екраните на БИЦ маркираха спорадично F-35 като светулки, присветващи върху тъмно поле. F-18 от Вашингтон летяха през тайванското въздушно пространство, близо до палубата, но Кира усещаше, че спазват дистанция и забавят скоростта си, за да пестят гориво, докато влязат в бой. Тя предположи, че F-35 от втория самолетоносач са близо до идващите Хорнет. Беше впечатлена от тяхната радиодисциплина. Пилотите вероятно излизаха от кожите си, очаквайки да влязат в бой.

— Защо постоянно се появяват и изчезват? — попита един от адютантите на Полард, чието име Кира не си направи труда да научи. Иконите маркираха позициите на МИГ-овете, които се движеха на дъги по екрана, равномерни, ярки и изчезващи с постоянен ритъм. Повечето летяха на изток от китайския бряг.

— Стелт работи най-добре, когато радарът е моностатичен, когато предавателите и приемниците са наблизо. Но ако мишената изпраща достатъчно радарни вълни в различна посока, приемниците не виждат нищо — обясни Полард. — Разполагането на „Хоукай“ и AWACS около бойното поле в кръг, за да уловят тези отклонени вълни, разчупва модела. Това е мултистатична радарна мрежа. F-35 отразяват лъчите в различни посоки, но ние имаме приемници, където отиват радарните лъчи, а не там, където са били създадени. Но когато F-35 промени курса, той изпраща радарни вълни в различни посоки, а не от мястото, откъдето ги е изпращал преди секунда. Така че никой приемник в мрежата не получава постоянно отражение от стелт изтребител, когато той танцува наоколо. Нуждаем се от повече въздушни приемници и се опитахме да настроим някои от радарите на по-ниските честоти. Стелт не разпръсква радарните вълни на ниски честоти, но отваря мрежата за повече смущения от облаци и други подобни… Никога няма да получим точни отражения за позициите, но можем да добием представа накъде да гледаме. По-добре е, отколкото да чакаме визуален контакт с този китайски стелт самолет, ако предположим, че имат такъв.

— И ако предположим, че го изпратят — промърмори Кира.

— Сър — извика един от техниците към Полард. — Имаме бандити, които се отделят от брега. — Множество икони се появиха на екрана.

— Не откъсвай очи от Фуджоу — нареди Полард. — Освободи Хорнетите.

* * *

Само чувството за дълг на Нагин му пречеше да блъсне лоста напред и да се гмурне в битката. Най-голямата въздушна битка след Втората световна война избухна на пет километра под него, а той трябваше да лети над нея. Тук пилотите ставаха флотски въздушни асове, първите след Виетнам, а той нямаше да бъде сред тях. Най-много да свали един самолет днес. Ако нямаше Боздуган на убиеца, командирът на въздушната група най-вероятно щеше да се върне на Линкълн като единствения Ловец на глави, който не е отчел поне едно убийство при броя на МИГ-овете, излитащи от брега. ВВС на НОА предлагаше на ескадрилите му страшно много мишени и повечето идваха от изток.

Той завъртя самолета си, за да получи по-широк изглед към въздушната битка. Втори МИГ експлодира, когато AMRAAM от Ловец на глави прониза фюзелажа му със свръхзвукова скорост и подпали горивото и мунициите на реактивния самолет. Нагин не видя парашут и още една икона изчезна от дисплея на шлема му. МИГ-овете дори не можеха да съзрат половината от враговете си на своите радари, а за опитното му око техните маневри показваха паника в редиците им. Китайските пилоти се опитваха да се съсредоточат върху самолетите, които виждаха, но самите Хорнет бяха равностойни по характеристики с МИГ-овете, а пилотите им превъзхождаха китайските. Колкото до F-35, те превъзхождаха многократно всички останали…

Всеки път, когато китайски изтребител се опитваше да маневрира зад някой от американските самолети, които забелязваха на радара, техните спътници започваха да крещят за F-35, позициониращ се отзад за смъртоносен изстрел. Това се превръщаше в едностранно клане. Недостатъците на китайците пред стелт бяха твърде големи. Единственото им предимство беше броят им. Американците най-после щяха да привършат ракетите и горивото, което щеше да принуди самолетоносачите да намалят темпа, с който техните сили влязоха в битката. Първата вълна щеше да се върне на Линкълн, щом се включеха изтребителите от Вашингтон. Битката се водеше в крайния ръб от ПВО чадъра на Линкълн, където самите кораби щяха да започнат да обстрелват китайските самолети в небето, ако МИГ-овете стигнеха твърде далеч на запад.

Стига толкова, помисли си Нагин. Мисията му беше по-различна от тази на неговите побратими и смъртта му би била глупава, ако този тъй наречен Боздуган на убиеца го свалеше, докато се рееше отгоре и наблюдаваше въздушната битка като срамежлив курсант новобранец, който гледаше първия си футболен мач между армията и флота. Започна да се преобръща на нивото на крилете, когато един от Хорнетите излезе от битката, извисявайки се във висока дъга, преследвайки отблизо един МИГ. Хорнетът внезапно започна да намалява скоростта и издигна носа си. J-завой[181], осъзна Нагин. Американският пилот — не можа да разбере кой е — караше самолета си да намали скоростта до минимум, а после щеше да използва летателните си повърхности, за да обърне завоя. Това беше сложна маневра, трудна за Хорнет, и Нагин не би опитал да я изпълни в голяма битка. Не си играй, заобиколи и позволи на спътника си да го прогони. Има много мишени, ще намериш своята.

Пилотът на МИГ-а беше по-добре обучен, отколкото си мислеше Нагин. Китайският авиатор разпозна J-завоя и навлезе в кривата, за да се позиционира за убийствен изстрел. За момент Хорнетът щеше да увисне във въздуха почти неподвижен, доколкото това беше възможно за флотски изтребител, като пинята[182], очакваща детето да я удари с бухалката. Но МИГ-ът беше прекалено близо и пилотът надцени времето, с което разполагаше да намали дистанцията. Хорнетът намали още скоростта и дъгата на завоя му стана по-плитка. Пилотът на МИГ-а най-после видя опасността и се опита да избяга, но беше твърде късно. МИГ-27 просто премина покрай корпуса на Хорнета и двата самолета си откъснаха крилете.

Нагин затаи дъх, завъртя се и се наклони, а после започна бавен завой, за да не изпуска от поглед мъртвия Хорнет. Никой самолет не експлодира от удара, но Хорнетът падаше рязко, а въздухът около него бе пълен с пламнало реактивно гориво още няколко секунди, преди той да навлезе в смъртоносната си спирала надолу. Металната обвивка падна през пламъците, а от горящата кожа на фюзелажа се издигна дим.

Катапултирай, помисли си Нагин. Надяваше се другият пилот да е все още в съзнание.

— Джампър е ударен! — извика някой по радиото.

Всяка аларма в умиращия американски изтребител пищеше и Джампър, макар и новобранец, нямаше нужда някой да му казва, че е време да скача. Пилотът на Хорнета посегна между краката си, дръпна ръчката, а после скръсти ръце. Експлозивните болтове на предното стъкло пламнаха, откъсвайки стъклото от корпуса. Ракетните мотори под него пламнаха, изхвърляйки катапултната седалка „Мартин Бейкър“ от релсите й и извън самолета. Ракетите изгориха горивото си, седалката се отдалечи и парашутът се отвори автоматично. Той се чудеше дали китайските катапулти са толкова надеждни. Изглежда, не беше така…

— Линкълн, потвърждавам един парашут — обади се Нагин, сякаш четеше вестник. Друг американски флотски авиатор току-що беше станал пожизнен фен на клуб „Мартин Бейкър“, макар че ракетните мотори, произведени от компанията, бяха скъсили гръбначния му стълб с един сантиметър. Сваленият пилот нямаше да се оплаква. Китайският пилот се учеше, че алтернативата е много по-лоша.

* * *

Боен информационен център

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

— Спасителен отряд, тръгвай! — нареди БИЦ. Един от спасителните хеликоптери „Сийхоук“, кръжащи над самолетоносача, се отдели и полетя напред към мястото на битката. Щеше да лети на трийсет метра над палубата, за да избегне китайските радари възможно най-дълго. Те можеха да летят и по-нависоко. Сега МИГ-овете имаха по-неотложни проблеми, отколкото да се опитват да засичат хеликоптери, но и иначе пилотите от спасителния отряд нямаше да бъдат затруднени. Никой американец нямаше да умре във водите на Тайванския пролив, ако те можеха да предотвратят това, и вражеският огън нямаше да ги спре поне да опитат.

* * *

Тактически команден център на флагмана

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

Два триъгълника на главния екран излязоха от битката и започнаха да кръжат прекалено близко до позицията на Линкълн.

Двама бандити приближават, насочват се по курс две-три-нула, разстояние четирийсет мили! — извика един от младшите офицери.

Преследват ескорта. Вероятно се опитват да пробият дупка в самолетоносача — обясни Джонатан на Кира. — Дойдоха от битката на югозапад. Трябва да летят ниско над водата. — Всички изтребители от Линкълн бяха излезли на позиция прихващане и никой нямаше да успее да затвори дупката, преди МИГ-овете да достигнат дистанция за ракетен обстрел.

— Работят за нас — каза Полард. Радарните данни от двата самолета прекъсваха. Шило се намираше по-близо до приближаващите самолети, но беше извън оста на вектора им за подход. Гетисбърг се намираше на директната линия. Всеки капитан в бойната група знаеше, че основната му задача е да защитава Линкълн дори с цената на собствения си кораб.

Появиха се две икони, движещи се встрани от приближаващите МИГ-ове и към групата на самолетоносача.

— Двама вампири към Гетисбърг! Разстояние трийсет и пет мили!

— Щурвал, на избягване. Контрол на огъня, в готовност — Кира чу заповедта от Гетисбърг по радиото. Предположи, че е капитанът. Седем мили пред Линкълн четирите газови турбини на двигателя от „Дженерал Електрик“ на Гетисбърг включиха на пълна пара, използвайки всичките си осемдесет хиляди конски сили, за да завъртят рязко кораба през развълнуваните води на Тайванския пролив.

— Разстояние двайсет и пет мили, Шило стреля — обяви един от техниците на Линкълн. Крайцерът се намираше встрани от приближаващите ракети, но беше на три морски мили по-близо до ракетите и разполагаше с първия изстрел.

* * *

Противокорабните ракети бяха Инджи-82 „Орлов удар“[183]. Солидните ускорители изстреляха ракетите на максимална скорост, после те паднаха в морето и турбореактивните им двигатели ги задвижиха. И двете ракети се установиха на три метра над пролива и поеха напред точно с хиляда километра в час.

Двата самолета „Джиан-10В“[184] се спуснаха към морето веднага щом се откъснаха от битката. Насочиха се на петнайсет метра над вълните, първо надявайки се да избегнат радарите от AWACS и „Е-ЗС Сентри“, когато стрелят по Гетисбърг, а после да избегнат радарите за контрол на огъня от кораба. Това не им помогна. И двата самолета получиха директни удари от ракети RIM-116[185]. Пилотите загинаха мигновено, а самолетите им бяха почти изпарени от ракетните бойни глави и тяхното собствено пламнало реактивно гориво.

* * *

Боен информационен център

Кораб на САЩ „Ейбрахам Линкълн“

— Попадение! — Шило унищожи едната Инджи с Фаланкс, което удвои шансовете на Гетисбърг, но другият кораб сега трябваше да се защитава сам. — Един вампир към Гетисбърг, разстояние седемнайсет мили, скорост шестстотин и трийсет метра в секунда. Сър, влезе в огневия обсег на Шило — обяви техникът. — Оръдията Фаланкс нямаха време да поемат другия и радарите им няма да могат да ги засекат.

— Разгърни контрамерки. — Кира чу заповедта на командващия офицер от Гетисбърг по радиото. Оръдията на Гетисбърг започнаха да изхвърлят облаци от алуминиеви ленти пред самолетоносача, надявайки се да объркат радарите на китайските ракети.

— Проследяване — обяви техникът по контрол на огъня от Гетисбърг. — Друидите ще ги поемат. — Оръдията „Фаланкс“ приличаха на огромен робот, но бяха далеч посмъртен осни.

— Надявам се да си прав — Кира чу как Джонатан мърмори под носа си.

Един от радарните наблюдатели на Линкълн се намеси в разговора.

— Сър, имам прекъснат радарен контакт, местоположение три-четири-пет, височина шест километра, разстояние шест мили.

— От Фуджоу ли? — заинтересува се Полард.

— Този курс е вероятен, но не е потвърден, сър.

— И не е наш? — попита адмиралът. Този контакт не се плъзгаше по вълните, за да се изгуби в тях. Възможният призрак летеше на шест километра над Пролива.

— Не, сър — отговори младшият офицер. — Видях го два пъти. Освен ако не виждам три различни самолета или ято птици по паралелния курс, този призрак заобиколи битката на северозапад. Постоянен курс, намаляващ обхват, разстояние и време между контактите, които съвпадат с единичен изтребител.

— Чу ли това, Гризли? — попита Полард.

— Гризли разбрано — отговори Нагин. — Движа се за прехващане. — Той дръпна лоста надясно и насочи своя F-35 на северозапад. Молеше се да не попадне на чайки.

* * *

Тактически команден център на флагмана

— Колко моряци има на Гетисбърг? — прошепна Кира на Джонатан.

— Около четиристотин.

— Разстояние десет мили — обади се някой по радиото.

— Гетисбърг изгаря.

Няма сигурно място на самолетоносач, помисли си Кира.

Няма сигурно място.

Джонатан сведе поглед към ръката си, когато Кира я стисна силно. Жената започваше да диша учестено.

* * *

Компютрите на Гетисбърг определиха, че оставащата Инджи е заплаха, без помощта на техниците от огневия контрол. След като алгоритмите определиха, че китайската ракета е достатъчно наблизо, две ракети бяха заредени автоматично и излетяха от палубата. Те бяха свръхзвукови, инфрачервените им сензори прихванаха двигателя на Инджи и те съкратиха дистанцията за секунди. Първата бойна глава на RIM-116 експлодира на няколко метра от Орловия удар и разпръсна облак от частици по пътя към целта й. Металните парчета пробиха върха на китайската ракета и повредиха стабилизиращите криле. За частица от секундата тя трепна в полет, отклони се от курса си, а въздушната вълна я завъртя в кръг. Втората R1M-116 довърши работата миг по-късно. Шрапнелът й проби двигателя на Инджи, възпламени оставащото гориво и корпусът се разкъса. Останките от китайската ракета се удариха в Тайванския пролив почти с хиляда километра в час, а над вълните, на стотици метри наоколо, се пръснаха метални парчета.

* * *

Тактически команден център на флагмана

— Късмет — промърмори Полард. — Ала няма да сме късметлии вечно.

Пилотите от Линкълн бяха по-малко на брой и въпреки това изяждаха живи НОА, но и това нямаше да продължи. Полард бе изненадан, че китайските ВВС не изпратиха след тях повече самолети, ала и това можеше да се случи, ако останеха достатъчно дълго в Пролива. Китайските подводници вероятно напредваха, но инстинктът му подсказваше, че не е така. Китайците изглеждаха доволни от въздушната битка, от което Полард получаваше много лошо предчувствие. Нямаше какво да се спечели с хвърлянето на стари изтребители и по-слаби пилоти срещу американските флотски авиатори и Тян го знаеше. Въздушната битка задържаше самолетоносача на позиция, за да прибере самолетите си, а радарната мрежа вероятно бе уловила възможен удар.

— Играят си с нас — обяви той. — Може би искат да изпробват конвенционални оръжия, преди да тестват научния си проект. — Той погледна стенния хронометър. — Имаме десет минути. Ако НОА желае да продължи боя след това, момчетата от Вашингтон могат да се позабавляват.

— Трябва да се махам от тук — промърмори Кира. Провря се покрай Джонатан и изтича по коридора.

— Чакай… — извика той.

— Сър? — обади се техникът. — Онзи прекъсващ контакт е сменил курса си. Идва към нас, на външния екран. Трийсет мили, постоянен курс, намаляващо разстояние. Определено кръжи около битката, сър.

Джонатан се втренчи в радарната следа.

* * *

Облаците на шест километра бяха накъсани и сиви, а над него падна кратък дъждец. Нагин вдигна носа на самолета и се покачи покрай шквала, а после завъртя машината настрани, за да погледне под себе си. Само миля по-надолу загина още един пилот на МИГ-27 в огнено кълбо, което привлече вниманието му.

— Линкълн, Гризли. Негативно в моя обхват, негативна видимост за този контакт — докладва Нагин. Сърцето му биеше ускорено, но дългите години практика поддържаха гласа му спокоен. — Вие виждате ли го?

— Гризли, Линкълн, няма видимост, не. Контакт! Призрак на твое четири часа, курс едно-нула-пет, разстояние петнайсет мили! — съобщи радарният техник.

Нагин сдържа ругатнята си по микрофона и извърна глава. Призракът го надминаваше отдясно, криейки се в облаците, и правеше кръг покрай него към Линкълн.

— Няма да стане така — промърмори той. Дръпна лоста си надясно и зави рязко с F-35, от което кръвта се спусна към стъпалата му. Задържа завоя, докато изравни курса, и с няколко секунди форсаж навакса дистанцията. Завъртя крилете, а сивата стена от пара изчезна, после мишената му проби дупка в източния край на облаците.

— Линкълн, Гризли, имам визуален контакт — съобщи Нагин.

Боздуганът на убиеца беше по-красив, отколкото той очакваше. Може би безпощадната математика в уравненията на Уфимцев бе създала грациозния дизайн на китайските инженери, които преди нямаха склонност към това. Беше почти два пъти по-голям от F-35 на Нагин, достатъчно голям, за да носи всякакво оръжие, което китайците искаха да натоварят. Стелт самолетът беше смолисточерна стрела, без маркировка, с профил на бръснач. Заобленият му нос бе откраднат от В-2 и стигаше до продълговатия му корпус със скосени ръбове. Делта крилете му се разперваха от средата на корпуса, а от тях излизаха двойни стабилизатори, всеки наклонен навътре, на равни ъгли към кривата в корпуса на самолета. Предното стъкло на кабината бе оцветено в същото смолисточерно, както останалата част от Боздугана, скривайки пилота от погледа на Нагин. В момента това даваше предимство на китайския летец. В безлунно небе той би изчезнал напълно. Ранното сутрешно слънце го лишаваше от това предимство, но буреносните облаци затъмняваха небето повече, отколкото на Нагин му се искаше.

* * *

Тактически команден център на флагмана

Полард погледна към Бърк.

— Поздравления.

— Благодарете ми, когато го свали — отговори Джонатан.

— Къде е партньорката ти?

— Добър въпрос — отвърна през зъби Джонатан. — Сега се връщам. — Излезе в коридора, огледа се в двете посоки, после избра едната и тръгна напред.

* * *

Кира стигна върха на металната стълба и притисна тялото си в преградата, когато двама моряци се втурнаха надолу покрай нея. После продължи несигурното си тичане. Преградите се затваряха около нея и тя стискаше очи да ги прогони, после отново поглеждаше напред. Нуждаеше се от въздух, а на самолетоносача имаше само едно място, откъдето да излезе навън, без да пречи на моряците, изпълняващи бойни мисии…

Кира намери люка, който търсеше, и опипа тежкия метален лост. Най-накрая отпусна тежестта си върху него, подпря с рамо металната врата и тя се отвори, позволявайки й да залитне навън в сутрешния въздух. Слънчевата светлина я заслепи за няколко секунди и тя се втурна напред, докато най-накрая успя да се подпре на парапета и да погледне към палубата от Реда на лешояда.

Моряците бяха навсякъде, движейки се в неистова маса. В далечината един „F-18 Хорнет“ захождаше за кацане, изпускайки дим от двигателя си, а крилата му вибрираха. Пилотите успяха да вдигнат носа на изтребителя в последната минута, едва избягвайки удара в рампата, или поне Кира си помисли така. Задържащите кабели хванаха опашната кука, а пожарната команда хукна към самолета още преди да е спрял.

Не е безопасно.

Кира не успяваше да успокои дишането си. Паникьосвам се, мина й през ума. Стисна парапета и извърна поглед от палубата.

Гетисбърг, Шило и още два катера пореха вълните в далечината. И четирите кораба стреляха на случайни интервали в небето, а Кира видя две ракети да се вдигат от Шило. Проследи дирите им, когато се стрелнаха от кораба, и разбра, че вижда част от въздушните битки. Избухна експлозия, когато една от ракетите на Шило унищожи самолет, и Кира съзря Гетисбърг да изпраща една от своите ракети във въздуха.

Момичето стисна парапета и се опита да затаи дъх, но не успя… Тя обърна глава и чак тогава видя, че не е сама. Друга млада жена, помощник-матрос, също висеше на парапета. Погледна към Кира с ужасени очи. Беше по-млада от нея, още дете, осъзна тя. Тийнейджърското й съзнание бе достатъчно уплашено, за да напусне поста си, какъвто и да беше той. Ние сме в бойна тревога… Къде е постът ти?, помисли Кира, внезапно отрезвена. Ще те хвърлят в ареста.

Кира усети ръка на рамото си и я хвана. Знаеше, че е Джонатан.

* * *

Нагин съзираше самолета с очите си, но неговият F-35 не го виждаше на радара.

Значи това е усещането, помисли си той. Добре тогава, ще го направим както едно време…

* * *

Приближаващата ракета Инджи се намираше на двайсет и пет мили и се движеше със скорост хиляда и деветстотин километра в час.

Тактическият команден център на флагмана и всяко радио на самолетоносача експлодираха с развълнуван говор, а Полард се гордееше с това, че никой не се снишаваше за прикритие на поста си.

* * *

— Трябва да влезеш вътре! — извика Джонатан.

— Не мога — отвърна Кира. Трудно й беше да говори от учестеното дишане. — Не мога…

— Отвън не е безопасно.

— Ти каза… Ти каза „няма безопасно място на самолетоносач“ — успя да отговори тя най-накрая.

— Така е, но някои места са по-безопасни от други.

Кира чу включването на говорителя от първа верига.

— До всички: хванете се здраво!

После оръдията изстреляха алуминиеви ленти…

* * *

Линкълн не беше разрушител или фрегата, но далеч не беше беззащитен. Съдовете клас Нимиц бяха построени, за да се бият със съветския флот и ВВС, със стотици самолети. И проектантите бяха предположили, че някъде някой ден някой щеше да приближи достатъчно, за да открие огън по самолетоносач. Линкълн носеше свои собствени оръжия за защита.

— Контрамерки. — Капитанът на Линкълн в Командния център извиси глас. Екипажът разчиташе най-много на неговото спокойствие, за да контролира страховете си.

Самолетоносачът започна да изхвърля алуминиеви ленти във въздуха, от дясната страна. Оръдията „Фаланкс“ и системите „Сий Спароу“[186] се завъртяха към идващата ракета.

* * *

— Разстояние девет мили и приближава. Сий Спароу стрелят.

Полард се втренчи в екрана, наблюдавайки как идващата ракета приближава до самолетоносача му. Ако удареше някъде, той би се обзаложил, че щеше да улучи острова[187]. Точно където се намираше той.

* * *

— Вътре, веднага! — извика Джонатан. Кира видя погледа му, втренчен в хоризонта.

— Какво… — Тя се обърна и забеляза, че Линкълн изстрелва ракетите си.

* * *

RIM-7 изстреляха две ракети във въздуха. Твърдогоривните двигатели запалиха и ускориха оръжията за по-малко от две секунди. Ракетите достигнаха идващата Инджи почти седем секунди по-късно.

— Пропуск! — обяви техникът. — Орлов удар беше извън ударния им радиус. Дистанция две мили. Друидите проследяват. — Инджи и Спароу бяха приближили позициите си със средна скорост от почти шест хиляди и петстотин километра в час, давайки на Спароу твърде малко време за корекция на курса преди детонацията. Всяка ракета имаше четиридесеткилограмова бойна глава, разпръскваща шрапнели в кръг от девет метра, но Инджи се измъкна.

* * *

— Сега ще го направим по старомодния начин. — Гласът на Полард бе твърд като стомана, но екипажът знаеше, че той полага усилия да звучи оптимистично. Оръдията Фаланкс бяха крайна мярка и се смятаха за по-неефективни срещу високоскоростните ракети от Сий Спароу, които току-що пропуснаха.

* * *

Специалните оръдия продължаваха да бълват алуминиеви ленти във въздуха, опитвайки се да объркат Инджи, която поддържаше упорито курса си. Фаланкс оръдията от дясната страна по цялото протежение на кораба се завъртяха в лафетите си, правейки последни корекции на целта, а 20-милиметровите Гатлинги стреляха едновременно, истински дяволски оркестър. Изригнаха потоци олово със скорост четири хиляди изстрела в минута.

* * *

Кира чу свистенето от оръдията, изненадващо силно над другия оглушителен шум от летателната палуба.

— Залегни! — Джонатан я сграбчи и я събори на палубата зад металния щит на парапета. Той падна върху нея, после се надигна бързо, за да отиде до помощник-матроса. Момичето все още стоеше замръзнало на място…

* * *

Първото оръдие пропусна на сантиметри. Второто удари носа на Инджи встрани от центъра и го раздроби на парчета на разстояние три четвърти миля от Линкълн. Противокорабната ракета бе разкъсана от комбинация от куршуми, от свръхзвуковия въздух, нахлуващ сега в повредения й корпус, а миг по-късно и от удара с Тайванския пролив със скорост две хиляди километра в час. Разби се на половин миля от самолетоносача. При тази скорост ударът във водата бе като гмуркане в бетонно поле и ракетата се разхвърча на хиляди парчета, подскачащи по водата като камъни. Други полетяха във въздуха в права линия към кораба.

* * *

Кира чу звъна на металните парченца по корпуса, остри звуци, като изстрели по стомана със свръхзвукова скорост.

Момичето помощник-матрос изписка. Кира изви глава да погледне, когато чу как тялото на младата жена пада върху палубата. Джонатан залитна към нея, а Кира се изправи на крака. Чу Шило да изстрелва друга ракета на мили оттам. Друго оръдие Фаланкс, може би от Гетисбърг, отекна надалеч.

Момичето лежеше по гръб, все още в съзнание, но по синия й комбинезон, над лявото рамо, се разстилаше тъмно петно. Джонатан разтвори униформата й и скъса ризата, за да погледне раната.

* * *

— Вампирът е свален — обяви техникът с леко разтреперан глас.

Късмет, помисли си Полард.

— Не можем да останем тук цял ден. — Адмиралът погледна към екрана. — Пробвай все пак да го свалиш по някое време, Гризли — обяви той. Микрофонът не работеше.

Ала на Нагин не му трябваше да чуе натякването, за да се заеме с работата си.

* * *

Нагин се завъртя в обратната посока и подходи почти челно към другия самолет, определено попадайки в радарния му обхват. Вражеският изтребител не стреля в него. Самолетът на Нагин не засече радарна вълна от другия самолет. Дори с помощта на AWACS и цялата бойна група от Линкълн отражението все още беше слабо, когато изобщо се появяваше. Нагин рискува, насочи носа на F-35 право към Боздугана, отвори ракетния си отсек и включи активния си радар. Ракетите все още отказваха да дадат звуков сигнал в знак, че са готови да разкъсат противниковия изтребител на горящи парчета.

Нагин никога не беше стрелял по друг самолет с оръдията си. Разполагаше с може би три секунди картечен огън, а въздушният бой на малка дистанция с друг стелт самолет бе нещо, за което никой флотски пилот не бе тренирал. Всъщност той бе сигурен, че инженерите от „Локхийд“ дори не бяха проучили подобна възможност.

Боздуганът зави рязко и заби нос надолу. Нагин го последва, отвори дросела си, за да спазва постоянна дистанция, и дръпна спусъка. Ще ти разпилея мозъка.

Оръдието му проблесна и 25-милиметровите куршуми пропуснаха подвижната мишена, когато китайската стрела се завъртя настрани и намали рязко скоростта си. Нагин изруга, щом Боздуганът зави зад него.

— Не, няма да стане — промърмори отново Нагин, все пак достатъчно силно, за да се чуе по радиото.

Той вдигна носа и изравни. Боздуганът го последва, а Нагин направи четвърт кръг и се издигна. Черният самолет зад него се опита да го последва, но гравитацията го дръпна в края на гмуркането му и той не успя да изкачи толкова рязко. Нагин намали тягата, изви се и се гмурна. Боздуганът присветна на пътя му, изравни и отново се гмурна към водата. Това беше умела маневра и Нагин не очакваше нищо по-малко. Беше логично един от най-добрите пилоти в НОА да е в кабината на най-новия й самолет.

* * *

Джонатан пъхна ръка под гърба на момичето и пръстите му се обагриха в кръв…

— Улучил я е шрапнел, още е в рамото. Кърви много. Може да е засегнал артерия — каза той и погледна назад към Кира. — Слез до превързочния пункт, той се намира на нивото на летателната палуба. Трябва ни медик…

— Не знам къде е това — възпротиви се Кира.

Джонатан се намръщи, после си свали якето и ризата и я притисна в раната на момичето. Тя извика от болка. Той хвана ръката на Кира и й нареди:

— Притискай тук. Не пускай. Ще се върна.

Тя приклекна до него и притисна рамото на момичето. Джонатан се изправи и тръгна надолу.

— А ти откога знаеш къде се намира пунктът? — попита Кира.

— Това не ми е първият самолетоносач — отвърна той. Сетне влезе през люка.

* * *

Тактически команден център на флагмана

— Те са във въртяща се ножица[188] — обяви Полард.

Другите флотски офицери кимнаха в съгласие. И двата самолета правеха лупинги около една ос, опитвайки се да заемат позиция зад другия. Личеше си, че китайският пилот също е много добре обучен. Ако уменията на летците бяха равни, победителят щеше да е този, който лети с по-добрия самолет.

* * *

Нагин бе намалил скоростта си твърде много, за да се чувства сигурен, но все още не можеше да остане зад Боздугана. Китайският самолет ускоряваше по-бавно въпреки втория си двигател, ала по-големите криле му даваха по-добър контрол при ниски скорости. По-тежък е от мен, помисли си Нагин. Вероятно китайците не бяха дешифрирали или не бяха откраднали методите за производство на всички леки сплави, съставящи повечето от неговия F-35. Това бе въпрос, който някой инженер щеше да разгледа по-късно. Непосредственият проблем на Гризли бе, че врагът заемаше позиция зад него.

Покрай кабината на Нагин проблеснаха трасиращи куршуми и той завъртя рязко самолета, снижавайки височината.

Време е да се махам от тук. Ако Боздуганът беше по-маневрен на ниски скорости, то дроселът сега щеше да бъде приятел на американеца. Той се измъкна от въртележката и се отдалечи рязко от Боздугана, а изтребителите полетяха в противоположни посоки. Нагин зави назад и се изкачи към слънцето.

Боздуганът заобиколи и тръгна вертикално към F-35. Вражеският самолет стреля отново, но куршумите отидоха далеч вляво. Нагин се завъртя, обърна се по пътя на Боздугана и двата самолета прелетяха един покрай друг толкова наблизо, че реактивната вълна ги разлюля. Нагин издигна изтребителя си в Имелманово завъртане, движейки се в полукръг, докато посоката му се обърна и той изравни крилете.

Китайският пилот обръщаше движението си в широк кръг, като кола, която прави обратен завой, оставяйки изтребителя си на същата височина като F-35.

* * *

Боен информационен център

— Хайде, влез в завоя на този — промърмори Полард.

— Сър, десетте ни минути изтекоха. Птиците ни изчерпват горивото си — обяви един от младшите офицери.

— Има ли други бандити на позиция, от която да ни атакуват? — попита Полард.

— Не, сър — отговори младшият офицер. — Създали сме им кордон.

— Свържи се с Вашингтон. Кажи им, че е техен ред да влязат в играта — нареди Полард. — След като те заемат позиция, извикай нашите хора.

— Да, сър.

Момичето помощник-матрос се опита да помръдне под ръцете на Кира и изкрещя, когато част от шрапнела одраска ключицата й.

— Не мърдай — нареди й Кира.

— Улучена ли съм? — проплака тя.

Тя не знае какво е станало. Кира изкара курса на Агенцията по травматология, обучение за агентите, които щяха да служат във военни зони, където можеше да им се наложи да дават първа помощ. Тя бързо разпозна симптомите на шока. Дишането на момичето беше ускорено и накъсано и тя гледаше право нагоре към синьото небе с разширени зеници.

— Спокойно, сега ще те превържат…

— Боли…

Кира трябваше да се наведе по-близо до главата й, за да може да я чуе.

— Знам, но ще ти мине — рече й. Сетне опита да й се усмихне: — Как се казваш?

— Каси.

* * *

Нагин отпусна съвсем леко дросела и влезе в завоя на Боздугана. Китайският пилот видя това и ускори. Започна да съкращава дистанцията между двата самолета, опитвайки се да накара американеца да го задмине или да забави отново, за да избегне тази грешка.

Нагин се усмихна и натисна дросела си на пълен напред. F-35 подскочи и пресече завоя на Боздугана. Той дръпна лоста рязко надясно, завъртя самолета и заобиколи в тесен кръг с траектория, която щеше отново да прекоси завоя на китайския самолет.

Пипнах те.

Разстоянието между самолетите беше по-малко от две мили и Боздуганът не можеше да мръдне в никоя посока достатъчно бързо, за да избегне вектора на атаката на F-35. Нагин премина на форсаж, прецени местоположението на Боздугана с четвърт секунда напред и дръпна спусъка на оръдието.

Куршумите се врязаха в корпуса на Боздугана, разкъсвайки метала на крилото и стабилизатора на назъбени дупки, от които започнаха да се леят течности, превръщащи се в тъмен дим. Самолетът се завъртя. Нагин задържа мерника върху черната птица, докато свърши мунициите.

Наблюдаваше как трасиращите му куршуми се впиват в корпуса на черния самолет…

* * *

Тактически команден център на флагмана

На радара се появи плътен червен триъгълник.

— Ето! — извика Полард. Възгласите в Тактическия команден център съвпадаха по сила с шума, идващ по радиото от екипа на БИЦ. — Трудно е да се скриеш от радара с толкова много дупки по крилото.

— Сър, МИГ-овете се придвижват да защитят китайския самолет — обяви глас по радиото. — Нашите птици ги преследват. Време до прехващане — четирийсет секунди.

— Няма да се справим с всичките — каза Полард по говорителя. — Не ни останаха достатъчно ракети да ги свалим. Къде са изтребителите от Вашингтон?

— На три минути — докладва някой.

— Гризли, разполагаш с трийсет секунди, а после ще имаш компания — обяви Полард.

* * *

С двайсет повече, отколкото ми трябват. Боздуганът на убиеца започна рязко гмуркане, оставяйки диря от черен дим и подскачайки като ранена птица. Остров Пенгу изпълваше гледката от предното стъкло на пилотската кабина. Нагин натисна дросела напред, включи на форсаж и премина скоростта на звука. Всеки на Пенгу щеше да го чуе. Гризли игнорира земята и се съсредоточи върху дисплея на шлема си. Радарът в носа се опитваше да събере достатъчно информация за черния изтребител за ракетно засичане, но дори и ранено, черното чудовище представляваше трудна мишена. Боздуганът вдигна носа си и изравни по-бързо, отколкото Нагин смяташе за възможно. Той включи въздушната спирачна система, дръпна лоста си назад и цялото му тяло се заби в коланите, когато гравитацията го притисна. Излезе от гмуркането на половин миля под Боздугана. Китайският стелт се наклони и се обърна към приближаващите си братя, сякаш се опитваше да съкрати дистанцията по-бързо от крайния срок на Полард.

Нагин влезе в завоя на Боздугана и насочи носа на F-35 директно към слабото място на китайския изтребител. Мониторът в шлема му издаде тон.

— Фокс три! Фокс три![189] — каза Нагин, опитвайки се да не крещи.

Оръжейните отсеци под F-35 се отвориха. Една от двете AMRAAM, монтирани на вратите, се показа. Ракетните й двигатели запалиха и вратите на отсеците се затвориха за по-малко от секунда.

Ракетата съкрати дистанцията до Боздугана за четири секунди. Китайският пилот зави рязко наляво и пусна алуминиеви ленти и топлинни примамки. Те се пръснаха отзад, ала не объркаха ракетата, проследяваща разкъсания му корпус. Тя проби металния облак и се насочи към целта си.

Животът, който оставаше на Боздугана на убиеца, можеше да се измери в секунди. Пилотът знаеше това и посегна към ръчката на катапулта.

Ракетата експлодира на три метра от десния елерон на Боздугана, обсипвайки задната част на самолета с шрапнели, които разкъсаха носа и предния корпус. Ударната вълна разби дясното крило и подпали пробития резервоар с гориво. Задната половина на стелта беше надупчена, от всяка дупка струяха черен дим и пламъци. Самолетът се завъртя в спирала и металът изскърца, когато започна да се разкъсва.

Пиропатроните около фанара[190] гръмнаха. Плексигласовият балон се отдели от корпуса и седалката на китайския пилот излетя от падащия самолет.

Нагин се изви около разрушения самолет и го видя как се преобръща през сивото небе, а пламъците и димът маркираха пътя му надолу към Пенгу.

* * *

— Жадна съм — прошепна Каси. Кръвта й се бе просмукала в ризата на Джонатан и ръцете на Кира също бяха окървавени. Тя знаеше, че в човешкото тяло има средно пет литра кръв, а момичето беше изгубило поне един…

— Те идват — успокои я Кира. — Ще те превържат, ще ти дадат вода… — Побързай, Джон, помисли си тя.

С периферното си зрение видя как люкът се отваря. Обърна се и забеляза медика със сак, а след секунда — и Джонатан зад него.

* * *

— МИГ-овете подвиха опашки! — обяви един от пилотите.

След като вече нямаше какво да пазят, обкръжени от нови американски изтребители, те се подчиниха на заповедта да отстъпят. Иконите на главния монитор показваха как оставащите китайски самолети се насочват на изток. Командният център на Линкълн избухна в ликуващи викове. Това би бил чудесен повод за уиски и много бира, ако флотът не бе забранил алкохола на борда.

— Не им остана какво да защитават — обяви Полард. — Обади се на Вашингтон. Кажи им да не ги преследват. Това няма да им хареса, но аз ще почерпя адмирал Лийвит няколко питиета, за да загладя нещата.

Щабът едва ли би могъл да го разбере през виковете, идващи от високоговорителя.

18

СРЯДА

Ден осемнадесети

Мястото на падането на Боздугана на убиеца

Пенгу, Тайван

Хеликоптерът „SH-60B Сийхоук“ кацна на един хълм и Кира погледна отвисоко към мястото на катастрофата. Вятърът от перката просълзи очите й, когато пилотът плъзна вратата настрани и й извика да наведе глава. Младата жена слезе на тревата, която се оплете в нозете й, и тя изгуби равновесие. За малко не падна на колене, тъй като вятърът я блъскаше от всички страни. Кира се закрепи, изтича изпод хеликоптера и се изправи, щом излезе извън обсега на ротора.

Тайванските войници бяха оградили поне двеста квадратни метра от долината под хълма. Оградената зона беше претъпкана с тайвански и американски разузнавачи, офицери и цивилни, дошли незнайно откъде. Приличаше на археологически разкопки със свързани с въженце греди, за да може да се отбележат на картата точните места на откритите експонати. Хора в гащеризони, с ръкавици и маски внимателно прибираха в торби и слагаха етикети на отломките, които все още лежаха наоколо. Дузини части, огънати и овъглени, с назъбени и нащърбени краища, стърчаха от пръстта като стоманени растения в извънземна градина, готови за жътва. Малък кран беше вдигнал едно голямо парче — част от носа на самолета. Двама мъже го направляваха за товарене на един камион. Някъде на летище Макунг имаше хангар, където щяха да стоварят останките за сглобяване в някоя американска база. Така се правеше обикновено след катастрофа, за да се изясни причината за нея, ала в този случай тя бе известна. Тази реконструкция щеше да бъде някакъв вид обратно инженерство. Инженерите щяха да възстановят металния корпус, за да видят дали ще могат да различат проекта му и да оценят възможностите му. Това щеше да отнеме години. Несъмнено някои агенти от ЦРУ, които не бяха участвали в откриването му, щяха да направят кариери по проекта.

Все още димящият кратер бе по-голям, отколкото й се стори, когато прелитаха над него. Грубият му овал бе към десетина метра, а дълбочината беше повече… Огънят бе обгорил близката растителност до корен, а повърхността бе странна смесица от черни скали и светлокафява пръст. Все още се виждаха само две части от самолета, целите черни, но Кира не разбра дали това се дължи на взрива от ракетата. Самолетът бе паднал под остър ъгъл и бе подпалил широко огнено кълбо, съдейки по радиуса на изгореното. От ямата все още се издигаха малки струйки дим. Силният вятър беше отнесъл повечето от върха на кратера, но хората вътре носеха маски на лицата си.

Джонатан стоеше на ръба на кратера, втренчен надолу в ямата. Кира застана до него, но той не се обърна.

— Нещо за пилота? — попита мъжът.

— Тайванската армия го е хванала в гората край град Байша. Няма признаци за спасителен екип от НОА във въздуха — обясни Кира.

— Изненадващо — възкликна Джонатан. — Мислех, че ще искат да си приберат пилота изпитател.

— Ще намерят начин да обърнат задържането му в своя полза — отвърна Кира.

— Вероятно… — съгласи се Джонатан. — А какво стана с момичето помощник-матрос?

— Казва се Каси — обясни Кира.

— Сближихте ли се вече?

— Малко — призна Кира. — След операцията си поговорих с нея в лечебницата на кораба. Оказа се, че и тя е от Вирджиния. Някакво място, наречено Дилуин, в област Бъкингам, на петдесет километра от градчето на родителите ми. Както и да е, извадиха шрапнела. Не е улучил артерията, както помисли ти, но е разкъсал някои мускули и кръвоносни съдове. Ще прекара известно време в болнични. Вероятно ще я прехвърлят на брегова служба.

Джонатан кимна.

— Обади ли се на Кук?

— Да — отвърна тя. — Насам идва екип, да помогне на тайванците да прегледат останките на самолета. Очаква да се върнем утре. Флотът ще ни откара до Пърл Харбър след няколко часа, а оттам ще можем да хванем граждански полет до Дълес. Мислех, че ще получим един ден в Хонолулу, за да поспим, заради часовата разлика, но май няма да стане.

— Президентът се нуждае от някои отговори възможно най-скоро — обясни Джонатан. — Все още иска да натрие носа на Тян.

— Не мислиш ли, че това е свършило? — попита Кира.

— Подозирам, че стрелбата е приключила, но не и дипломатическите игри — поясни Джонатан.

— Мислиш ли, че НОА щяха да навлязат в Тайван, ако тайното им оръжие беше потопило Линкълн! — попита Кира.

— Всъщност се съмнявам, че наистина са възнамерявали да унищожат самолетоносач още в началото. Подозирам, че просто са искали да изпробват стелта срещу нашите радарни системи, но малката въздушна битка на Полард ги изненада и внезапно им се насъбра повече, отколкото можеха да понесат. Или може би наистина през цялото време са възнамерявали да стрелят по самолетоносач. Ако бяха ударили Линкълн и президентът Стюарт беше наредил на флота да се оттегли, наистина сега в тази част от света щеше да става една голяма промяна в баланса на силите. Може би Тян Кай наистина е играл с високи залози.

— Флотът нищо нямаше да разбере за това, ако ти не им беше казал да го търсят.

— Слава богу, че китайците не знаят… — усмихна се той. — Може би си мислят, че Нагин и момчетата му са извадили късмет. А можеше и да греша. Нямаше неопровержими доказателства.

Кира се вгледа в кратера и видя как двама мъже се мъчат да вдигнат някакъв изкривен метал, приличащ на част от корпуса на кабината, докато други я връзваха за ремъка.

— Ето ти го доказателството — посочи Кира.

Джонатан ритна парче метал на сантиметри от ръба на кратера.

— Нагин каза, че бил красив. Жалко, че трябваше да го повредим.

— Той се опита да удари с ракета кораба, на който се намирахме. Аз не съжалявам. Изглеждаш изненадан.

— Предполагам, че съм — отвърна Джонатан. — Китайците имат чудесно усещане за дизайн в много области, но военната техника не е една от тях. НОА никога не е обръщала голямо внимание на естетиката. Те и без това изпитват достатъчно трудности да накарат родната си техника да заработи, да не говорим за красотата. Не че ние винаги вършим добра работа там. Не са построили това нещо сами.

— Двигателя ли? — попита Кира.

— Точно така — съгласи се Джонатан. — Китайците винаги са се борили най-много с тази част.

— Мислиш ли, че руснаците са помогнали?

— Те биха били най-вероятните кандидати. — Джонатан кимна. — Но китайците се опитват да внасят иновации. Трябвало е да откраднат технология, за да стигнат до точката, в която да направят това и да купят другото, което не са успели да отмъкнат. Но те преодоляха затрудненията си. Проявяват изобретателност.

Кира вдигна рамене и погледна в дупката.

— Сигурна съм, че ще видим още като този самолет…

— Несъмнено — съгласи се Джонатан. Спря, за да погледа как малкият кран поставя товара си в камиона. Секцията с крилата стържеше по металната каросерия с ужасен звук и работниците започнаха да връзват парчетата. — Все пак, докато те го усъвършенстват за пилотирани изтребители, ние ще им излезем насреща с безпилотни.

— Те ще се опитат да откраднат и тях — каза Кира. — Може би и ние трябва да крадем от тяхната техника.

— Наистина си родена да работиш за НСС, нали? — попита Джонатан. Кира се усмихна и не каза нищо. Той извади ръка от джоба на палтото си и остави в шепата й малко устройство. — Ето ти един сувенир.

Момичето го обърна в ръка. Беше манометър с пукнато стъкло над сферата с хоризонтални белези и китайски йероглифи.

— Какво е това?

— Мисля, че е индикаторът за височина на самолета.

— НОА все още използват механични манометри в самолетите си?

Джонатан вдигна рамене.

— За този са го направили. Предполагам, че не са усвоили изкуството да конструират изцяло стъклена кабина.

— Няма ли да го искат? — попита Кира, кимайки към екипа в дупката.

— Всеки самолет по света го има, така че този няма да им каже нищо за възможностите на стелта — обясни Джонатан. — Когато не го открият, просто ще предположат, че е бил там.

— Това не е ли кражба? — усмихна се Кира.

— И преди ти казах: ако трябва да питаш, преди да вземеш нещо, значи работиш за погрешната агенция.

— Пропуснал си призванието си — отбеляза Кира. — Трябваше да работиш за нас.

— Не, благодаря. Предполагам, че онзи Сийхоук ни чака…

— Да.

— Жалко — въздъхна Джонатан. — От цял Тайван видяхме само една димяща дупка. — Той се обърна и тръгна нагоре по хълма. Кира го последва и се опита да стъпва сигурно в разровената пръст и металните парчета…

* * *

Джуннанхай, Пекин

Дън не беше нервен преди срещата си с Тян. Твърде често в живота си бе получавал демарши, така че дори Тян вече не можеше да събуди у него онези чувства. Просто му беше писнало да си има работа с такива хора. Те бяха политически животни, за които всяка среща със САЩ бе лично изпитание, а Дън бе уморен… Душата го болеше от слушането на толкова много лъжи, затова се нуждаеше да се прибере у дома и да я излекува. Беше време да остави по-младите, с повече огън в душите, да се разправят с лицемерите…

Тази среща обаче я очакваше с нетърпение. От дълго време усещаше това. Тя щеше да е различна. На дипломатите им се налага да разговарят с държавни глави по този начин веднъж в кариерата им.

— Посланик Дън, желаете ли чай? — попита Тян.

Беше невъзмутим, сякаш битката за Тайванския пролив никога не беше се случвала, да не говорим, че беше загубена от него.

— Не, благодаря, господин президент.

Тян кимна.

— Зенг, оставете ни — нареди той на мандарин. — Тази среща ще бъде на четири очи.

Зенг се поклони и излезе от стаята. Тян се обърна от плота с чайника и се върна на стола си зад бюрото. Дън не седна. Не беше времето за това.

— Бих оставил Зенг да превежда — Тян премина на английски. — Но смятам, че тази дискусия ще е по-неприятна от последните ни срещи.

— Не се съмнявам в това, господин президент — отговори Дън. — Сигурен съм, че вашият английски ще е повече от подходящ. — Ако не друго, Дън беше сигурен, че Тян знае английски ругатни. Повечето чужденци, които познаваше, ги знаеха.

— Посланик Дън, вашата страна се намеси в китайските вътрешни работи — обяви Тян. — Това няма да се повтори.

— С уважение, но Съединените щати винаги ще подкрепят съюзниците си — отговори Дън.

— А каква е вашата обвързаност с политиката „Единен Китай“?

— Нашата обвързаност никога не е била абсолютна, сър — призна Дън. — Отстъпихме пред нея, за да запазим мира, с надеждата, че Китай и Тайван могат да намерят мирно решение. Ако Китай е решен вместо това да обявява война, президентът Стюарт може да преосмисли позицията си по въпроса. — Дън бе опасно близо до точката да престъпи границите си като дипломат, говорейки за бъдещите действия на президента, но точно този път му се искаше да стигне до ръба.

Тян погледна посланика и Дън видя яростен блясък в очите му, но лицето му остана непроменено.

— Сега не може да има друга позиция. Съединените щати и Тайван изгубиха. Вие със сигурност го виждате.

— Точно обратното — отговори му изненадан Дън. — От наша гледна точка Китай загуби… Мисля, че загуби много повече, отколкото осъзнавате.

— Вашата слепота ме изненадва, Ейдън. Винаги съм ви смятал за проницателен човек. Мисля, че е ясно какво спечелихме — продължи Тян. — Ние контролираме Кинмен. Освобождаването му ще излезе скъпо и на двете ви страни. Част от цената ще бъде връщането на предателя, на когото вашите агенти помогнаха да избяга по време на тези събития.

— Аз не знам нищо за такова бягство — отговори Дън. И това не беше лъжа. Той се стремеше да стои настрани от делата на Мичъл, но му се наложи да сдържи усмивката си при мисълта, че шефът на бюрото е намерил начин да забие нож в ребрата на Тян.

— Вярвам ви. Но президентът Стюарт със сигурност знае за това или ще узнае, а аз ще предявя същото искане след няколко дни. Ако той отстъпи, ние ще вземем предателя и ще го екзекутираме публично. Вашето ЦРУ отново ще се прояви като неспособно. Ако той откаже, тогава Кинмен ще остане под наш контрол, а Тайван ще обвини вас за загубата. Съюзническите ви отношения с острова ще се обтегнат и от това те ще станат по-слаби — обясни Тян. Отпи от чая си и остави чашата на бюрото. — Би било по-добре да го върнете, но не очаквам президентът Стюарт да го направи. Големият недостатък на вашата страна винаги е бил този, че не можете да жертвате няколко живота за по-висшето благо.

— Много грешите за това, господин президент. Разликата между нас е, че когато жертваме малцина за много, тези малцина са доброволци. Не смятаме, че нашите хора могат да бъдат пожертвани лесно.

— Много глупаво от ваша страна, да разчитате на хората сами да направят избор по такива въпроси — подхвърли почти пренебрежително Тян. Това бе един от малкото случаи, когато Дън бе виждал зад фасадата на този човек да проникне истинска емоция. — Хората не знаят какво е най-доброто.

— Само защото вие не им казвате истината — парира го Дън.

— Истината е такава, каквато ние кажем, че е — натърти Тян.

— Това, сър, е глупаво.

— Служило ни е много добре в миналото.

— Не ви послужи на площад „Тянанмън“ — напомни му Дън. — Поне не толкова добре, колкото си мислите. Уверявам ви, вашите хора не са забравили. А светът със сигурност не е. Преструвките, че това не се е случило, няма да ви помогнат.

За втори път в очите на Тян блесна ярост.

— Съдите ни за това, че се опитваме да поддържаме реда у дома, когато Съединените щати се мъчат да наложат своя ред на света?!

— Съединените щати не обръщат армията си срещу своите граждани, сър — обясни Дън. — Армията съществува, за да убива врага. Когато се използва за поддържане на реда сред собствения народ, народът става врагът. Точно така, както твърдите, че има само един Китай, но възприемате Тайван като враг.

— Те са китайци! — Тян удари с ръка по бюрото. — Няма да има независимост за Тайван! Техните граждани видяха какво ще направим, ако продължат да настояват за отделяне. Следващият президент, който изберат, може да не е глупак, но ще подкрепи обединението. Ще го притиснем и той ще бъде слаб, защото ще е видял цената на непокорството!

Дън се вгледа продължително в Тян, а после се усмихна.

— Сър, изобщо не сте спечелили толкова, колкото си мислите. Много се съмнявам, че движението за независимост в Тайван е мъртво. Точно обратното, сигурен съм, че не е. Подозирам, че сте прав за Лианг. Вие го унижихте и ние изобщо не съжаляваме за това, но може би ще разберете, че той беше прав в едно. Неговите хора ще подкрепят лидер, който желае да се изправи срещу вас. Следващият тайвански президент може да е по-непокорен от Лианг и тогава Политбюро ще ви обвини за това. Няма да го разберете, но хората, които са вкусили от свободата, се отвращават от мисълта да я дадат на тиранин. Така че, да, вие държите Кинмен, но светът видя какъв тиранин сте. Ефектът ще е като от площад „Тянанмън“. Твърде късно е да се изключат камерите. Върнахте мнението на света за вашата страна с поне двайсет години назад. Може да има санкции…

— Няма да има санкции — заяви Тян, размахвайки ръка в още един пренебрежителен жест. — Страната ви не може да си ги позволи. Икономиката ни е голяма почти колкото вашата, а американците търсят нашите стоки твърде много.

— Президент Тян, правите същата грешка за Съединените щати, която е правил всеки тиранин. Приравнявате нашето богатство с нежелание да се жертваме за справедлива кауза. Ще се изненадате какво искат да подкрепят американците, когато е засегнато тяхното чувство за справедливост. — А вие ни засегнахте, сър.

— Америка е слаба — контрира го Тян. Презрението беше очевидно. Китайският президент изоставяше всички преструвки, но Дън не разбра дали това е нарочно, или не. — Не понасяте снимки на мъртви войници, скъп петрол или нещо друго, което разстройва удобния ви живот. Американците няма да страдат само заради Кинмен. Ще видим кой е прав.

— Аз съм прав — заяви без колебание Дън. — Четете историята, сър. Много лидери, които са смятали американците за слаби, защото живеят добре, са научили, че това не е така. И това няма да бъде „само заради Кинмен“. Когато американският народ чуе, че сте свалили наш пилот и сте се опитали да потопите един наш самолетоносач, те няма да седят спокойно. Това може да не бъде война, но те ще искат да видят вашето наказание. А вие все още се нуждаете повече от нашите пазари, отколкото ние се нуждаем от вашите фабрики. Политическото оцеляване на правителството ви зависи от тях. Не и на нашето.

— НОА ще поддържа реда, както го е правила винаги — заяви Тян.

— В краткосрочен план, не се съмнявам в това. Но колкото повече граждани убивате, толкова повече ще ви презира свободният свят. Вие пуснахте страната си по спиралата надолу и вие, президент Тян, не сте човекът, който ще я спре. А ако това не престане, китайският век ще свърши още преди да е започнал. Вие застрашихте всичко, което вашата страна се надява да направи през следващите петдесет години, и в замяна на това можете да покажете само Кинмен, унищожен стелт самолет, мъртви пилоти и една ужасна новинарска история, която Хари Стюарт или следващият президент ще разгласи, когато реши. Накрая НОА и Партията ще я видят.

— Аз ще съм тук дълго след като вие и вашият президент си отидете — заяви самоуверено Тян.

— И двамата се оттегляме след няколко месеца, така че това не е много — поясни Дън. Внезапно се почувства по-свободен от години насам да говори откровено. — Но мога да ви гарантирам, че наследникът на президента Стюарт ще продължи линията му в отношенията си с вас. Нашата външна политика към Китай няма да се промени, докато вие сте на власт. Мисля, че тогава ще разберете колко много ще ви тежи Кинмен.

— Следващият ви президент няма да прати самолетоносачи тук. Най-после изпробвахме военния си потенциал срещу вашия. Видяхме нашите и вашите слабости. Ще се коригираме… Следващият самолет ще успее там, където този се провали. Имаме вашата стелт технология, имаме Кинмен и сме на една крачка по-близо до Пенгу. Другият път ще се срещнем при по-равни условия — заяви Тян.

— Господин президент, флотът на Съединените щати унищожи най-модерния самолет във вашия арсенал. Вашият флот не е доказал способността си да атакува нашите бойни групи със самолетоносачи и аз имам личното уверение на президента, че ще срещате повече от тях в бъдеще. Колкото до това да видите повече от нашите оръжия, трябва да ви напомня, че вашите ВВС току-що се запознаха с втория ни най-добър изтребител. Бог да помага на вашите пилоти, когато се срещнат с първия.

— Ние държим много оръжия в резерв — каза Тян. — Вашите самолетоносачи няма да оцелеят.

— Може би… — призна Дън. — Но дори някога да успеете да унищожите един, цял Китай ще плати много висока цена за това. — Тян не каза нищо и Дън остави мълчанието да продължи известно време. — Президент Тян — обади се най-накрая той, — нашите страни не трябва да бъдат врагове.

— Може би не — отговори Тян след дълга пауза. — Но никога няма да сме и приятели, докато помагате на Тайван да ни се противи. Островът трябва да си дойде у дома.

— Направете дома си място, където Тайван да се чувства добре дошъл, и той ще дойде сам — посъветва го Дън. Тян не отговори на това и Дън остави да се възцари още по-дълго мълчание. Време е да се прибирам, каза си най-накрая той. — Имате ли послание, което искате да предам на президента Стюарт?

Тян вдигна поглед.

— Можете да му кажете, че това не е свършило.

— Не, сър, със сигурност не е — отговори Дън. — Приятен ден, президент Тян. — Той се поклони, обърна гръб на китайския държавен глава и излезе от офиса за последен път.

19

ЧЕТВЪРТЪК

Ден деветнадесети, Последният ден

Фермата

Някъде по бреговете на Вирджиния

Реката беше по-голяма от всяка, която Пайъниър беше виждал някога. Беше много широка и той се учуди дали това е Потомак, или може би Джеймс. Невнимателната забележка на един работник в тази плантация му подсказа, че се намира във Вирджиния, но не знаеше къде точно. Беше виждал карти на Вирджиния. Толкова много от американската история водеше началото си от този щат и толкова голяма част от нея се беше завърнала до тези две реки. От ширината й можеше да каже със сигурност, че е наблизо до Атлантическия океан, но не знаеше дали е край Вашингтон, или край Ричмънд. Западният бряг тук — досети се за посоката от мързеливата дъга на слънцето през безоблачното небе — беше кална червена глина, а ерозията предполагаше, че реката е достатъчно голяма, за да не пострада от видимите течения…

От няколко часа я наблюдаваше как тече покрай него и за да се успокои, се опита да си представи, че това е Яндзъ. Не му се удаде. Реалността натежаваше твърде много в мислите му. Пайъниър никога вече нямаше да се прибере у дома. Сега Китай беше забранена територия за него.

Преди не беше се замислял много за това как ЦРУ ще го измъкне от родината му. Това бе събитие, което той не очакваше да се случи, а реалността тогава се оказваше плашеща и банална в ретроспекция. Бягството от апартамента му бе внезапно и ужасяващо. То прогони от съзнанието му всяка мисъл освен това, че за момента трябва да оцелее. Чак докато слезе в Сеул. Беше във въздуха половин час след тайното интервю и освобождаването на напрежението, което дойде с осъзнаването на сигурността, го изтощи толкова, колкото никога досега в живота му. Спа продължително и накрая се събуди над Калифорния. Това блаженство го спаси от клаустрофобията, която би изпитал в тясното малко самолетче, което спираше само за гориво по време на полета до тук… След час пътуване с кола със затъмнени прозорци той се озова до новия си дом — малка къща в колониален стил в гориста местност край реката.

Те не му казаха къде е това „тук“. След всичко, което им даде, ЦРУ все още не му се доверяваха достатъчно, за да му обяснят къде ще преживее първата си година в Съединените щати. Досети се, че имат логична причина за това, научена от горчив опит. Със сигурност не беше първият дезертьор, когото водеха на някое пусто място край река като тази. Също толкова сигурно бе, че някои от другите дезертьори са били двойни агенти, отпътували обратно към дома. Така че ЦРУ не искаше Пайъниър да знае достатъчно, за да не компрометира мястото, където някой ден може би щяха да доведат други дезертьори от Китай.

Къщата беше малка и със сигурност временна, но разкошна по неговите стандарти. Пекинският му апартамент беше малък по проект и мърляв според неговите навици. Този дом бе на два етажа, с баня на всеки, мебелиран, с лавици, пълни с книги на английски, които той не можеше да прочете, и украсен с картини на каубои, които го очароваха. Пайъниър се замисли дали са истински каубои, или други филмови създания, като онези, които толкова много преувеличаваха вълнението на живота като шпионин. Надяваше се да е първото.

Пайъниър се чудеше дали МДС са извадили вещите от пекинския му апартамент. Нямаше много неща, но онова, което имаше, беше ценно за него. Донесе със себе си само няколко снимки на майка си и баща си. Не трябваше да забравя лицата им. Чудеше се дали, ако бяха живи, те биха се гордели или срамували от това, което направи. Баща му не даваше пет пари за Партията и дори понякога говореше тежки думи за Мао и Дън, във времена, когато подобно отношение можеше да донесе точно толкова тежки наказания за онези, които изразяваха публично мислите си. Майка му го научи, че всеки избор, който прави, води до последствия, които не може да избира. Сега Пайъниър стоеше на брега на една чужда река заради един избор, който направи преди повече от две десетилетия. Чудеше се дали би сторил същия избор, ако беше видял края от самото начало.

Денем приемаше посетители в дневната си, които не можеше да отпрати. Вече не беше активен агент, но в ума му имаше много полезна информация за НОА, Политбюро, Тян Кай, програми и тайни агенти на МДС, някои от които се намираха тук, в Съединените щати… Изчистването на мозъка му несъмнено щеше да отнеме години. А след това той не знаеше какво щяха да правят с него. Един човек на самолета му обеща на чист мандарин, че ще получи дом, работа, заплата и ново име. Нямаше представа дали ще му позволят да реши къде да бъде новият му дом. В повечето американски градове имаше китайски квартали, макар да не мислеше, че ще е разумно да живее в такъв квартал. Нима МДС нямаше да очакват от него да се скрие сред своите хора? Нямаше ли да ги улесни да го открият? Дали изобщо щяха да го търсят? Ако го намереха, какво щяха да направят? В архивите на МДС нямаше доклади за отвличания на американска територия. Дали той щеше да бъде първият?

Берън му обеща американско гражданство, ако поиска. Липсата на ентусиазъм от предложението изненада стария полеви агент. Пайъниър не извърши предателство заради Съединените щати. ЦРУ просто беше проводникът, чрез който той се надяваше, че може да навреди на Партията. Щеше да избере британците или дори руснаците, ако те бяха в по-добра позиция да реализира целите си. Чудеше се дали би могъл да си изгради нов живот в Москва.

Можеше ли да го направи тук? Това бе истинският въпрос. Той затвори очи и се ослуша бог или реката да му кажат.

Нямаше отговор.

Берън и още няколко души стояха на ниското хълмче зад него и чакаха заедно с жената, която го измъкна от дома му. Бяха там повече от час. Не казаха нищо.

Той обърна гръб на водата, седна на песъчливия бряг и затвори очи.

* * *

Кира подуши миризмата на „Джак Даниелс Олд №7“[191] и усети как гърлото я изгаря да го опита, но поклати глава, когато Кук й предложи чашата. Не беше сигурна, че не е алкохоличка, и трите дни суша на борда на Линкълн я научиха, че влечението й е твърде силно, за да се чувства комфортно. Въздържа се по време на полета към дома, но се съмняваше, че ще има сили да остане отново на сухо, ако опиташе сега.

Кук вдигна рамене и предложи чашата на Джонатан.

— Нали разбираш — поясни той, — че уискито е индустриален спиртен разтвор, ароматизиран с горен креозот, филтриран от дъбови бъчви?

— Абсолютно — съгласи се Берън. Той вдигна чашата си. — И омекотен, като е пуснат да се прецеди през три метра захарен кленов въглен. Крайният продукт от химически процес, толкова невъзможен, че трябва да е бил продукт на божествено вдъхновение.

— Дори не искам да се досещам колко мозъчни клетки ще убие това — отбеляза Джонатан.

— По този повод смятам, че си струва размяната — възрази Берън.

— Амин — съгласи се Кук. — А и ти трябва да направиш изключение поне веднъж — посъветва тя Джонатан. — За малко не те убиха. — Искаше да му каже още много неща за това, но не и в настоящата компания.

— Далеч съм от мисълта да оспорвам началството — усмихна се Джонатан. — Но цитронадата ще свърши прекрасна работа. — Кук му извади една кутия от малкия хладилник.

— Как е Пайъниър? — попита Кира.

— Мисля, че е добре — уведоми я Берън. — Държим го под дискретно наблюдение за самоубийство. Преходният период винаги е тежък. Най-странното нещо… Човек може да живее под такъв стрес много дълго време и след като се измъкне от това, се пречупва емоционално. Заплахата от смъртта не ги спира, но ако им отнемеш отечеството завинаги, те се замислят за самоубийство. Пайъниър не прилича на такъв тип, но би се почувствал по-добре, ако види приятелско лице. Искаш ли да ни помогнеш при разпита?

— Да, благодаря — съгласи се Кира.

— Разбирам, че ти се ще да се върнеш в НСС… — рече Кук.

— Честно казано, мадам, изобщо не знам дали искам да остана — отговори младата жена.

— Трябва. Имаш талант за работата — призна Кук. — Одобрихме те за прехвърляне в чужбина, а Майкъл Рийд ще си е отишъл, докато подпишем документите.

— Не е там работата, мадам. Не знам дали мога да понасям политиката — обясни Кира. — Тези политици биха прегазили и майките си, за да се появят пред камерите, а ние трябва да им се доверим да вземат решения дали нашите агенти да живеят, или да умрат?

— Стюарт направи правилния избор — каза Кук.

— Но ДНР не го направи — възрази Кира. — А именно Стюарт го е избрал.

— Рийд е изключение. А колкото до президентите, Стюарт разбира от нашата работа повече от другите — поясни Берън. — Нареди на Рийд да напусне по „лични причини“. Това трябва да ти подскаже какво мисли той за нашата работа.

— Какво бихте направили, ако Стюарт ви беше наредил да оставите Пайъниър там? — попита Кира.

— Така или иначе бих дала заповед за измъкването му — заяви Кук без колебание. — А после щях да си подам оставката, да се прибера вкъщи и да чакам ФБР да дойдат и да ме арестуват. Не си била в бизнеса достатъчно дълго, за да видиш, че повечето агенти са неморални. Рийд беше прав за това. Те ни използват точно толкова, колкото и ние тях… Получават си възнаграждението и за повечето не си струва да си лоялен… Но Пайъниър е рядко изключение, а когато се натъкнеш на такъв, трябва да се погрижиш за него.

— А вие? — Кира се обърна към Берън. — Вие какво бихте направили?

Той посочи към Кук.

— Същото като нея. Всъщност аз заплаших да го направя.

— Наистина — призна Кук. — Има време да се оттеглиш, но моментът не е сега, а мисля, че ще съжаляваш, ако напуснеш. Както и да е, надявам се, че това ще ти помогне да промениш решението си. — Кук подаде питието си на Берън, отвори чантата, която бе метнала през рамо, и извади две кутийки от черешово дърво. Отвори първата, измъкна от джоба си напечатана картичка и се обърна към Джонатан. — Джонатан Бърк, за отлична служба и за изключителни постижения при изпълнение на дълга ви награждавам с Почетен разузнавателен медал. — Постави картичката в кутийката, затвори я и я подаде на анализатора.

— Благодаря — кимна Джонатан и взе дървената кутийка.

— Спечелването на наградата е по-важно, но ти знаеш, че с нея върви и парична премия, нали? — попита Кук.

Джонатан се усмихна.

— Да. И кой казва, че спечелването на наградата е по-важно?

— А, анализаторът наемник. Загиваща порода — отбеляза Кук. Отвори втората кутийка и прочете картичката вътре.

— Кира Страйкър, за доброволен акт на смелост, изпълнен при опасни условия, за изключителни постижения и отлична служба при условия на сериозен риск ви награждавам с Разузнавателна звезда. — Върна картичката и подаде наградата на притежателката й. — В Щаба те чака още една. Не можахме да ти дадем звезда за Венецуела, докато Рийд още беше на работа, но Кларк се погрижи за това и ще я получиш, след като Рийд даде оставката си на президента.

— Благодаря ви, сър… — Кира взе дървената кутийка. Отвори я. Бронзовата монета вътре беше щампована с орлова глава в профил върху петолъчна звезда с думите „Централно разузнавателно управление“ и „За храброст“, изписани по периферията. Не каза нищо и прокара пръсти по метала. После затвори очи. В гърдите й се надигна топло усещане и тя почувства как напрежението се смъква от плещите й.

— Няма да можеш да кажеш на никого за това — поясни Берън. — Поне докато не бъде разсекретено делото на Пайъниър. Когато това стане, ще бъдеш старица. Съжалявам…

— Няма за какво… — Кира затвори кутийката. — Но ние току-що изгубихме най-добрия си агент в Пекин. Китайците започват да изпробват способностите си. Лош момент е да имаме разузнавателна празнина по отношение на техните намерения.

— Имаме още агенти. Винаги има още — увери я Кук.

Кира погледна към Пайъниър, седнал на пясъка със затворени очи, и се учуди за какво ли си мисли той.

— Не като него.

— Със сигурност има — възрази Джонатан. — Много хора искат да променят света със справедливи намерения. Просто трябва да ги намерим.

Кук погледна с изненада към Джонатан.

— Размекваш се…

— Не съм казал, че искам аз да ги търся.

— Беше прав — съгласи се тя. — Ти наистина си труден за разгадаване.

— И все пак все още не си ме уволнила — отбеляза той.

Кук се усмихна, наведе се и го сръга силно. А Джонатан най-накрая също се усмихна.

Директорът на ЦРУ се обърна към Кира.

— Вече не е нужно да те крием. Две Разузнавателни звезди за два месеца. Мисля, че с твоите постижения имаш право да си избереш назначението. Какво искаш да правиш?

На младата жена й трябваше малко време да формулира отговора си.

— Искам да довърша мисията. — Тя кимна към Пайъниър.

Кира пристъпи напред и тръгна надолу по песъчливия бряг.

БЛАГОДАРНОСТИ

На съпругата ми — Джана, която реши, че е по-добре да похарчим парите от наградата за изключителни постижения за лаптоп, вместо да погасим студентските заеми, и която сама се грижеше за децата много нощи наред, докато аз се учех да пиша роман по трудния начин.

На родителите ми, Карл и Лин Хеншоу, за тяхната любов и подкрепа; и на сестрите и брат ми, Глен, Нийл и Сюзан (страхотна писателка), за търпението да изслушат непрестанното ми дърдорене за книгата.

На „чичо“ Пол, „леля“ Сали и Зак Стюарт, които винаги вярваха, че ще успея и че мога да го направя; и на Ейми Дънафин и Гленда Мора, които още преди години повярваха, че едно стеснително и хилаво хлапе някой ден ще напише книга. Всеки иска да има такива приятели.

На Флинт Дил, Сам Саркар и Ник Брондо заради това, че възприеха писането ми по-сериозно от самия мен; и на Кен Фрайман и Джейсън Йърн, литературните ми агенти, заради това, че задвижиха нещата.

На екипа от „Тъчстоун“ — Лорън Шпигел, моята редакторка, за уместните й предложения и напътствия; на Лайза Хийли, коректорката ми, която ме спаси от много неудобни гафове; и на Шерилин Ли и Ъруин Серано, които създадоха прекрасната корица.

На Кийт Блаунт и екипа му от „Литрич енд Лате“ за това, че създадоха „Скривънър“, приложение, което сложи край на четиригодишните ми мъки в опити да напиша роман с текстообработваща програма. Писател, който се опитва да напише роман, без да използва „Скривънър“, вероятно е мазохист.

На членовете на „Червената клетка“ в ЦРУ, които ме научиха на тънкостите и които са едни от най-умните хора, които съм срещал в живота си — Боб, Пол, Дейв, Том, Дона, Хари и Винсънт.

И на другите служители от Агенцията, с които работих — почтени държавни чиновници и добри хора, които са посветили живота си да защитават нацията и си вършат работата добре. На Том, Стийв, Кен, Рейчъл, Дженифър, Майк, Норм и Мали, които ми помогнаха с китайския, и на всички останали, които са твърде много, за да ги изброя.

1

Годишно издание на ЦРУ на САЩ, съдържащо информация за различните страни по света. Книгата се счита за обществено достояние. — Б. пр.

2

Жители на Каракас. — Б. пр.

3

Бедняшки квартали, изградени от подръчни материали, кашони, дъски, ламарина и др. — Б. пр.

4

Венецуелските разузнавателни служби. — Б. пр.

5

Кемп Пиъри — военен център в Йорк Каунти край Уилямсбърг, Вирджиния. Официално се нарича Експериментална дейност за обучение на въоръжените сили (AFETA) под командването на Министерството на отбраната, но се смята, че това е таен център за обучение на ЦРУ, известен като Фермата. — Б. пр.

6

Или абая — традиционно мюсюлманско женско облекло, покриващо цялото тяло и главата, с изключение на очите. — Б. пр.

7

Марка австрийски пистолети. — Б. пр.

8

Националната валута на Китайската народна република. — Б. пр.

9

Сътрудник от разузнаването или агент на група, непосредствено ръководещ работата на един или няколко агенти. — Б. пр.

10

Национално бюро за сигурност — разузнавателната агенция на Република Китай. — Б. пр.

11

Марка немски автомати. — Б. пр.

12

Тайни китайски престъпни общества, действащи по цял свят, където има китайски имигранти. Това всъщност е китайската мафия. — Б. пр.

13

Office of Asian Pacific, Latin American and African Analysis — отдел в ЦРУ, който изследва развитието на страните от споменатите региони. — Б. пр.

14

NIght ACTion — нощна акция. — Б. пр.

15

The National Clandestine Service (NCS) (известна по-рано като Дирекция по операциите) е полунезависима служба на ниво дирекция в ЦРУ. Тя е главната разузнавателна агенция в САЩ за координиране на службите с „човешко разузнаване“ (HUMINT). Тя осъществява и сътрудничеството между ЦРУ и други правителствени агенции, като ФБР, Дипломатическата служба за сигурност, Отбранителната разузнавателна агенция, ВВС разузнаването, армейското разузнаване и Командването за сигурност (INSCOM). Директорът на НСС е подчинен на директора на ЦРУ. — Б. пр.

16

Високопоставен контраразузнавач от ЦРУ, работил за КГБ и предал изключително ценна информация на СССР и Русия. Арестуван от ЦРУ през 1994 г. — Б. пр.

17

Полуавтоматична пушка на въоръжение в американската армия. — Б. пр.

18

Многозарядна гладкостволна пушка тип „помпа“. — Б. пр.

19

Blue badge — значка, която притежава само щатният персонал от ЦРУ, за разлика от зелената значка (green badge), която се дава на волнонаемни служители, сътрудничещи на ЦРУ. — Б. пр.

20

Едноместен разузнавателен самолет, конструиран специално за ЦРУ и летял от 1963 до 1968 г. — Б. пр.

21

Наркотично обезболяващо. — Б. пр.

22

Cross-strait Relations — отношенията между Китайската народна република и Република Китай (Тайван). — Б. пр.

23

NSA — National Security Agency — Национална агенция за сигурност. — Б. пр.

24

Джордж Маршал (1880-1959) — американски военен и държавник, създал Плана „Маршал“ за възстановяване на Европа след Втората световна война, лауреат на Нобелова награда за мир през 1953 г. — Б. пр.

25

Шелби Фуут е американски романист, отразил в романите си Гражданската война в САЩ. Майкъл Шаара е американски писател, автор на научна и историческа фантастика. През 1975 г. печели „Пулицър“ за книгата си „Битката при Гетисбърг“ („Ангелите убийци“). — Б. пр.

26

General Staff — военни служители, асистенти на командния персонал. 12-а степен е доста ниска по заплащане. — Б. пр.

27

Шеф на ЦРУ от 1997 до 2004 година. — Б. пр.

28

Склонност на хората да дават предимство на информация, която потвърждава техните предварителни концепции или хипотези, независимо дали информацията е вярна. — Б. пр.

29

Джеферсън Дейвис (1808-1889) — президент на Конфедералните американски щати по време на съществуването им през Гражданската война от 1861 до 1865 г. — Б. пр.

30

Или „Женмин Жибао“, както е по-известен в България. Онлайн версията на вестника излиза на китайски, руски, английски, японски, френски, испански и арабски език. — Б. пр.

31

Марка пури. — Б. пр.

32

Една от най-висококачествените марки кубински пури. — Б. пр.

33

Кутия за пури с овлажнител. — Б. пр.

34

The Director of National Intelligence Open Source Center (OSC) — правителствен разузнавателен център на САЩ, провеждащ анализи на материали от открити източници, предимно материали от медиите. — Б. пр.

35

Резиденцията на висшите ръководители в Китай, западно от площад „Тянанмън“. — Б. пр.

36

Жаргон за подслушвателно устройство. — Б. пр.

37

Телефонен оператор в САЩ. — Б. пр.

38

Do-Not-Call Registry — регистър, който дава възможност на абонатите да ограничат рекламните обаждания до своя номер. — Б. пр.

39

Каджуни — наследници на французи, преселили се от бившата канадска провинция Акадия в Луизиана (САЩ) и други щати. — Б. пр.

40

Централата на MI 6 — британската разузнавателна служба. — Б. пр.

41

Служба внешней разведки — руска разузнавателна служба. — Б. пр.

42

Дън Сяопин (1904-1997) — китайски политик, дългогодишен лидер на Китайската комунистическа партия. — Б. пр.

43

Тайванска компания за производство на електронни компоненти с подразделения в много страни по света. — Б. пр.

44

Масачузетски технологичен институт — известен американски технически колеж в град Кеймбридж, Масачузетс. — Б. пр.

45

Олег Пенковски (1919-1963) — офицер от ГРУ (Главно разузнавателно управление на Червената армия) и същевременно агент на ЦРУ, предавал ценна информация на американците, особено за Кубинската ракетна криза. Заловен от КГБ и екзекутиран през 1963 г. — Б. пр.

46

Популярно китайско ястие от провинция Сечуан. Представлява комбинация от тофу (соева горчица), поставена в пикантен сос от чили и боб. Обикновено се поднася с мляно месо, свинско или телешко. — Б. пр.

47

Китайска хазартна игра, подобна на домино. — Б. пр.

48

Голямо бюро от XIX в. в Овалния кабинет на Белия дом, използвано от президентите на САЩ. То е подарено от кралица Виктория на президента Ръдърфорд Б. Хейс през 1880 г. Много президенти след Хейе са използвали бюрото на различни места в Белия дом, но Джаки Кенеди внася за пръв път бюрото в Овалния кабинет през 1960 г. за президента Кенеди. — Б. пр.

49

Китайският парламент. — Б. пр.

50

Supervisory control and data acquisition — Диспечерски контрол и събиране на данни — програмен продукт, който контролира индустриалните системи. — Б. пр.

51

Пластични експлозиви. — Б. пр.

52

Група в една страна по време на война или конфликт, която подкрепя врага. — Б. пр.

53

Secret/No Foreigners — Секретно/не за чужденци. — Б. пр.

54

Централна военна комисия в КНР. — Б. пр.

55

Къс боен боздуган с малка симетрична глава, която може да е заострена — Б. пр.

56

Бивш президент на Тайван. — Б. пр.

57

Управлявал като генерален секретар на ККП (Китайската комунистическа партия) от 1989 до 2002 г., като председател на КНР от 1993 до 2003 г., както и като председател на Централния военен съвет на КНР от 1989 до 2004 г. Той е „сърцето на третата генерация“ на лидерите на ККП. — Б. пр.

58

Класифициран военен/отбранителен проект, който не се признава публично от правителството, от военните и от фирмите, работещи за отбранителната индустрия. — Б. пр.

59

Руска подводница и руски боен кораб. — Б. пр.

60

Китайска балистична ракета. — Б. пр.

61

Руско скоростно бойно торпедо. — Б. пр.

62

Американски самолетоносач. — Б. пр.

63

Руски изтребители. — Б. пр.

64

Понижено съдържание на кислород в кръвта и оттам дихателна недостатъчност. — Б. пр.

65

Advice and consent — юридическа процедура в САЩ, при която Президентът номинира някого за висш административен пост, а Сенатът трябва да го утвърди. — Б. пр.

66

Пиеса по класическия роман на китайския поет и писател Ву Ченънен (1500-1582) „Пътешествие на запад“. — Б. пр.

67

Лек американски танк. — Б. пр.

68

Hawk — американска ракета земя-въздух със среден радиус на действие; Patriot — ракета земя-въздух, предназначена предимно да противодейства на вражеските балистични ракети. — Б. пр.

69

Съветски тежък транспортен самолет. — Б. пр.

70

Голям китайски десантен кораб. — Б. пр.

71

Американска портативна противотанкова ракета, на въоръжение в пехотата и морската пехота. — Б. пр.

72

Съветски изтребител. — Б. пр.

73

Разузнавателен самолет на американските ВМС. — Б. пр.

74

Въздушна система за предупреждение и контрол (AWACS — airborne warning and control system), разработена от „Боинг“. Тя осигурява метеорологични данни, разузнавателна информация за командни и контролни комуникации и се използва от ВВС на САЩ, от НАТО, от Британските кралски ВВС, от френските ВВС и от ВВС на Саудитска Арабия. Познава се по отчетливо видимия радарен купол над корпуса. Производството приключва през 1992 г., след като са построени 68 самолета. — Б. пр.

75

Промяната на приеманата от наблюдателя честота или дължина на вълната, когато източникът и/или наблюдателят (приемникът) се движат по направление един към друг. Честотата се увеличава, когато източникът и наблюдателят се доближават, и намалява, когато се отдалечават. — Б. пр.

76

Фигура от висшия пилотаж. — Б. пр.

77

ВВС база на САЩ, близо до град Окинава, Япония. — Б. пр.

78

Трето поколение боен танк, произвеждан в САЩ. — Б. пр.

79

Френска противокорабна ракета. — Б. пр.

80

Военна база на САЩ в Мериленд. — Б. пр.

81

Пето поколение стелт, двумоторен прототип на изтребител за НОА, Чийто пръв изпитателен полет е бил на 11 януари 2011 г. Китайските военни очакват самолетът да влезе на въоръжение между 2017 и 2019 г. — Б. пр.

82

Системите за автоматизирано проектиране и компютърното проектиране са термини, обединяващи софтуерни и хардуерни похвати за геометрично моделиране, позволяващи проектиране и изпитване във виртуална среда (с помощта на компютър и компютърни симулации) на промишлени изделия, както и на инструментите, необходими за тяхното производство. — Б. пр.

83

Lockheed U-2, с прякор „Dragon Lady“, едномоторен разузнавателен самолет, летящ на много голяма височина. — Б. пр.

84

Lockheed А-12 — разузнавателен самолет, построен за ЦРУ, на въоръжение от 1963 до 1968 г. — Б. пр.

85

SAM (Surface to Air Missile) — ракета земя-въздух. — Б. пр.

86

Lockheed F-117 Nighthawk — едноместен двумоторен стелт самолет за наземни атаки. — Б. пр.

87

Град в Италия, край който е разположена ВВС база на НАТО. — Б. пр.

88

Ядрен самолетоносач. — Б. пр.

89

Пето поколение едноместен едномоторен многоцелеви стелт изтребител, който може да служи за близка въздушна подкрепа, тактическо бомбардиране и да изпълнява ПВО мисии. — Б. пр.

90

Около 55 км/ч. — Б. пр.

91

Многоцелеви хеликоптер на въоръжение във флота на САЩ. — Б. пр.

92

Двумоторен многоцелеви изтребител, базиран на самолетоносач. — Б. пр.

93

Катапулт върху палубата на самолетоносача, който помага при излитането на самолета. — Б. пр.

94

Оптичен инструмент, който се използва в оптичните системи за приземяване в самолетоносачите. Светлините „кюфтета“ помагат на пилота да поддържа правилен ъгъл на спускане при приземяване. — Б. пр.

95

Фонетичната азбука на НАТО е система за буквуване на думи или съобщения, използващи латинската азбука. — Б. пр.

96

Въздушната група се състои от няколко ескадрили, във ВМС на САЩ — най-малко от две. — Б. пр.

97

Насочващ комплект, който превръща ненасочваните гравитационни бомби, или „тъпи бомби“, в „умни“ муниции. Бомбите, оборудвани с JDAM, се насочват от интегрирана вътрешна насочваща система, комбинирана с GPS приемник. — Б. пр.

98

Усъвършенствана ракета въздух-въздух, ефективна на средни разстояния (оборудвана с радар за идентифициране на целта). — Б. пр.

99

Петцевно, 25 мм въртящо се оръдие тип Гатлинг. — Б. пр.

100

Британски вертикално излитащ самолет. — Б. пр.

101

Името, което от НАТО са дали на две различни съветски антикорабни ракети. — Б. пр.

102

Военноморската академия на САЩ. — Б. пр.

103

Крайцер (ескадрен миноносец) на въоръжение във ВМС на САЩ. — Б. пр.

104

Малък канал между групи острови във Филипините. — Б. пр.

105

Многоцелеви кораб на САЩ с фокус върху наземните атаки. — Б. пр.

106

Миноносците (разрушители) с насочващи се ракети са серия от четири бойни кораба. Първоначално са били поръчани от шаха на Иран за служба в Персийския залив с фокус върху ПВО. Но шахът на Иран е свален, преди да приеме корабите, и САЩ ги интегрират в своя флот. По-късно са свалени от въоръжение в американския флот и са продадени на Тайван. — Б. пр.

107

Първокласен американски миноносец. — Б. пр.

108

Противокорабна ракетна система, улучваща цели отвъд хоризонта. — Б. пр.

109

Ракета земя-въздух със среден обсег. — Б. пр.

110

Противокорабна защитна ракетна система. Състои се от радарно насочвано 20 мм оръдие Гатлинг, монтирано върху въртяща се основа. — Б. пр.

111

55 километра в час — Б. пр.

112

The Smithsonian Institution — образователен и изследователски институт и свързан с него музеен комплекс, управляван и финансиран от правителството на САЩ и от дарители. — Б. пр.

113

Американски тежък бомбардировач със стелт технология, чиято цел е да прониква през плътна ПВО и да използва както конвенционални, така и ядрени оръжия. — Б. пр.

114

Островите Пенгу (известни също като Пескадорски острови, което от португалски означава „рибари“) са архипелаг край западния бряг на Тайван, в Тайванския пролив, и включват 90 малки острова и островчета, покриващи площ от 141 квадратни километра. — Б. пр.

115

Град в Япония с модерна американска ВМС база. — Б. пр.

116

Най-големият от Марианските острови, в западната част на Тихия океан, владение на САЩ. — Б. пр.

117

Списък на американското списание Fortune на най-крупните американски компании, като критерий е единствено техният доход. — Б. пр.

118

Операционна система, която се разпространява безплатно (за разлика от Windows) — Б. пр.

119

Текстов редактор за операционната система Юникс. — Б. пр.

120

Клас текстови редактори, характеризиращи се със своята разтегаемост. Включва над 2000 вградени команди. — Б. пр.

121

Компютърен програмен език. — Б. пр.

122

Обектноориентиран рефлективен език за програмиране. — Б. пр.

123

Модерна обектноориентирана рамка за бързо разработване на приложения. — Б. пр.

124

Международна верига кафенета. — Б. пр.

125

Жаргон за Близкия изток, използван от американските военни. — Б. пр.

126

Основната американска военна база в Кувейт. Играе важна роля в американското военно присъствие в Близкия изток от Войната в Залива през 1991 г. и по време на инвазията в Ирак през 2003 г. — Б. пр.

127

Съветски балистични ракети с малък обсег. — Б. пр.

128

Общоприетото име за Международната зона в Ирак, в центъра на Багдад, местоположение на временната коалиционна власт. Зоната и досега си остава център на международното присъствие в града. — Б. пр.

129

Айман ал Зауахири (род. 1951 г.) — международен терорист, писател, един от лидерите на „Ал Кайда“. — Б. пр.

130

Позиционна бройна система, в която числата се представят с помощта на 16 знака. — Б. пр.

131

Език за програмиране, чрез който машинният език на дадена процесорна архитектура се представя в четивна за хората форма. — Б. пр.

132

Част от древноегипетска гранитна стела с гравиран тест, който осигурява ключа към съвременното разбиране на египетските йероглифи. — Б. пр.

133

Massachusetts Institute of Technology — известен американски технически колеж, който се намира в град Кеймбридж, Масачузетс (САЩ) — Б. пр.

134

Прочутата формула на Айнщайн, изразяваща неговата теория, че енергията и материята са равни, а скоростта на светлината е константна. — Б. пр.

135

Архитектурата на Джеферсън е американска форма на неокласицизма, въплътен в дома на американския президент и всестранно надарен човек Томас Джеферсън, в основания от него Университет във Вирджиния и в проектите му за домове на негови приятели. — Б. пр.

136

Американски архитект, роден във Франция, най-известен с проекта си за разположението на улиците във Вашингтон. — Б. пр.

137

Международна верига скъпи хотели. — Б. пр.

138

Военен оперативен план. — Б. пр.

139

Високопроходим американски военен джип. — Б. пр.

140

Провинция и град в Югоизточен Афганистан. — Б. пр.

141

Разузнавателна агенция на САЩ, чиято основна цел е да поддържа сателитите. — Б. пр.

142

Елитни специални части на американския флот. — Б. пр.

143

Алюзия с трите етапа на фокуса от американския филм „Престиж“ (2006) на режисьора Кристъфър Нолан. — Б. пр.

144

Комплекс с офиси и апартаменти във Вашингтон, сцена на прочутия скандал, свалил от власт президента Ричард Никсън. — Б. пр.

145

Френско ястие с телешко. — Б. пр.

146

Десерт с топки от крем в шоколадов сос, мини еклери. — Б. пр.

147

Традиционно френско ястие от задушени зеленчуци. — Б. пр.

148

Френска салата, в която са смесени зеленчуци и риба (обикновено риба тон). — Б. пр.

149

Пиле, сготвено в червено вино. — Б. пр.

150

Международното летище във Вашингтон. — Б. пр.

151

Китайска автомобилна компания. — Б. пр.

152

Заедно, като един (фр.). — Б. пр.

153

Швейцарско-американска корпорация за производство на реактивни самолети за военни и граждански цели. — Б. пр.

154

Разузнавателен модул, използван предимно от Кралските ВВС на самолетите им „Торнадо“. — Б. пр.

155

Серия китайски балистични ракети. — Б. пр.

156

Сигурен (криптиран) телефон, разработен от Националната агенция за сигурност на САЩ през 70-те години на XX век за употреба от правителствени чиновници. — Б. пр.

157

Тор Secret/Sensitive Compartmented Information — Строго секретно/ Чувствителна сегментирана информация. — Б. пр.

158

Отдел в разузнаването, който оценява „всякакви чуждестранни оръжейни заплахи“. — Б. пр.

159

Лекарство против морска болест. — Б. пр.

160

Boeing F/A-18E/F Super Hornet (Bounty Hunter) — виж бележка 92. — Б. пр.

161

Тактически самолет за ранно предупреждение. — Б. пр.

162

Едноместен, многоцелеви свръхмодерен изтребител. Предназначен е да изпълнява бойни задачи за унищожаване на въздушни и наземни цели. Изтребителят може да изпълнява задачи както самостоятелно, така и групово с други самолети през деня и нощта, в леки и тежки метеорологични условия. По класификацията на НАТО е известен под наименованието Flanker-A. — Б. пр.

163

Внезапна морска буря. — Б. пр.

164

Самолет, обслужващ самолетоносач. — Б. пр.

165

Град в префектура Канагава, Япония, където е разположена база на американския флот. — Б. пр.

166

Име, използвано в официални документи на ЦРУ (поне след 1967 г.) за военна база, разположена в южната част на Невада, на 133 км северозападно от Лае Вегас. Представлява голямо тайно военно летище. Основната му цел е да подкрепя разработването и тестването на експериментални самолети и оръжейни системи. — Б. пр.

167

Израз от мистерия на сър Артър Конан Дойл за Шерлок Холмс. То е важна следа, която помага за разкриване на престъпника. — Б. пр.

168

The United States Transportation Command (USTRANSCOM) — една от десет унифицирани команди на американското министерство на отбраната. Мисията на USTRANSCOM е да осигурява въздушен и морски транспорт за министерството на отбраната в мирно и военно време; The Non-classified Internet Protocol Router Network (NIPRNet) се използва за размяна на чувствителна, но не засекретена информация между „вътрешни“ потребители. — Б. пр.

169

Зенитноракетен комплекс клас „кораб — въздух“, главен елемент от едноименната многофункционална корабна бойна система. — Б. пр.

170

The General Atomics MQ-9 Reaper (първоначално Predator В) е безпилотен самолет, разработен за употреба от ВВС на САЩ, от Флота на САЩ, от Кралските ВВС и от Италианските ВВС. — Б. пр.

171

Самонасочваща се лазерна ракета в армията на САЩ, клас „въздух-земя“. Предназначена е за унищожаване на танкове и други наземни и надводни цели. — Б. пр.

172

Преносим зенитноракетен комплекс с инфрачервено насочване, създаден в САЩ и въведен в експлоатация през 1981 година. — Б. пр.

173

Четириместен реактивен самолет, използван от ВМС на САЩ 33 идентифициране, проследяване и унищожаване на вражески подводници. В края на 90-те години на XX в. мисията им се променя към надводни сражения и презареждане във въздуха. — Б. пр.

174

Отдясно — Б. пр.

175

Зрителско място в кулата на самолетоносач, откъдето човек може да наблюдава операциите на летателната палуба. Нарича се така, защото дава стратегическа гледна точка на зрителя, за да види възможните грешки, а после да ги критикува. — Б. пр.

176

Тест, разработен като входно ниво в американските въоръжени сили. — Б. пр.

177

Американска компания, произвеждаща самолетни двигатели както за военни, така и за граждански самолети. — Б. пр.

178

Двумоторен самолет за електронна война. — Б. пр.

179

Съкращение от transmitter-responder. Във въздушната навигация — уред, който излъчва идентифициращ сигнал в отговор на получен запитващ сигнал. — Б. пр.

180

Алюзия с едноименен популярен американски сериал от началото на 60-те години на XX в. — Б. пр.

181

Маневра, която се използва за обръщане на превозно средство, каращо назад, така че да продължи да се движи в същата посока, но с носа напред. — Б. пр.

182

Ярко оцветена играчка, изработена от глина или от папиемаше. Обикновено е пълна със сладки и виси от тавана, а децата я удрят с бухалки, за да я счупят и да вземат сладките. — Б. пр.

183

Китайска противокорабна ракета, която може да се изстрелва от самолет и от кораб. — Б. пр.

184

Многоцелеви китайски боен самолет. — Б. пр.

185

Корабен зенитноракетен комплекс. — Б. пр.

186

Корабна оръжейна система с близък обхват, насочена срещу самолети и ракети, предимно срещу антикорабни ракети. — Б. пр.

187

Секция от самолетоносача, на левия борд, където на малка площ са концентрирани мостикът, контролната летателна кула и др. — Б. пр.

188

Маневра във висшия пилотаж, използвана при въздушен бой с два равностойни самолета. — Б. пр.

189

Код на НАТО, обозначаващ изстрелването на ракета въздух-въздух. — Б. пр.

190

Прозрачен елемент, който покрива кабината на изтребителите. — Б. пр.

191

Популярна марка уиски. — Б. пр.

Content

Марк Хеншоу
Червената клетка
Джонатан Бърк и Кира Страйкър  #1

ПРОЛОГ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

БЛАГОДАРНОСТИ

1