Том Кланси

Жив или мъртъв

Джак Райън  #13

1

ЛЕКИЯТ ПЕХОТИНЕЦ, в случая боецът от отряд „Единадесет-Браво“, съгласно устава на американската армия трябва да бъде лъснат, с безупречна униформа и гладко избръснато лице, но първи сержант Сам Дрискол не изглеждаше така, и то от доста време насам. Често камуфлажът изисква и друго освен шарените бойни дрехи. Впрочем не, те вече не се наричат така, нали? Сега им казват „армейски бойни униформи“. Все същото.

В дългата към десет сантиметра брада на Дрискол се виждаха достатъчно бели косми, заради които неговите хора му викаха Санта[1] — досадно за мъж, още ненавършил тридесет и шест години, но ако повечето ти сънародници са с десетина години по-млади… Е, какво пък. Можеше и да е по-лошо. Можеше да е „татко“ или „дядо“.

Дразнеше се още повече от дългата си коса. Тя беше тъмна, чорлава и мазна, а брадата — твърда, което тук бе полезно за прикритието му, а и местните хора рядко си правеха труда да се подстригват. Дрехите му, както и тези на целия екип, също бяха като на местните. Екипът наброяваше петнадесет души. Командирът им след невнимателно стъпване си счупи крака, а на този терен това стигаше, за да излезеш от строя. Седеше на един хълм и чакаше хеликоптера „Чинук“ заедно с един от двамата медици на екипа, останал с него, за да не допусне капитанът да изпадне в шок. Така Дрискол се оказа начело на мисията. Това не го тревожеше. Имаше повече опит от капитан Уилсън, независимо че все още не беше завършил колежа като него. Но всичко по реда си. Тепърва трябваше да оцелее от тази задача, а след това щеше да доизкара университета в Джорджия. Стори му се смешно, че започна да харесва училището чак след три десетилетия. Е, по дяволите, по-добре късно, отколкото никога.

Чувстваше умора, от онази, която притъпява мислите и причинява болка дълбоко в костите и която рейнджърите познаваха съвсем добре. Знаеше как да спи като куче на гранитен камък с приклад за възглавница, знаеше как да остава нащрек, когато мозъкът му крещи, че трябва да заспи. Проблемът се състоеше в това, че сега се намираше по-близо до четиридесетте, отколкото до тридесетте, и усещаше болежките малко по-силно, отколкото като двадесетгодишен, а сутрин му трябваше два пъти повече време, за да се раздвижи. Но пък тези болки се компенсираха от мъдростта и опита. Разбрал беше през годините, че съзнанието наистина властва над материята. Знаеше как да блокира болката — полезно умение, когато водиш много по-млади мъже, чиито раници несъмнено изглеждат по-леки на раменете им от тази на Дрискол. Знаеше, че животът изисква компромиси.

Вече два дни не спираха да вървят из планината, като спяха по два-три часа нощем. Сержантът участваше в екипа за специални операции на 75-и рейнджърски полк, разквартируван във Форт Бенинг, Джорджия, където имаше приятен сержантски клуб с добра наливна бира. Като затвори очи и се съсредоточи, той си представи вкуса на студената бира, но моментът отмина бързо. Не можеше да се отпуска нито за секунда. Намираха се на 4500 метра над морското ниво, в планините Хиндукуш, в сивата зона, която беше едновременно Афганистан и Пакистан и същевременно нито едно от двете — поне за местните хора. Дрискол знаеше, че линиите върху картата не правят границите, особено в страна с подобно население. Проверяваше своя уред за глобално позициониране, за да е сигурен къде се намира, но географската дължина и ширина нямаха значение за мисията. Значение имаше само къде отиват, без да е важно къде точно е това място на картата.

Местните не знаеха много за границите, пък и не се интересуваха особено. За тях реалността представляваше племето, към което принадлежат, от кое семейство и от коя разновидност на мюсюлманството са. Тук спомените не умираха стотици години, а разказите още повече. Омразата траеше по-дълго. Местните все още се хвалеха, че техните предци са прогонили Александър Велики от страната и някои дори помнеха имената на воините, които бяха надвили македонските копиеносци, победили дотогава всяка страна, в която стъпили. Преди всичко обаче местните говореха за руснаците — колко от тях са убили, най-вече от засада, и колко с нож лице в лице. Смееха се на тези разкази и легенди, предавани от баща на син. Дрискол не мислеше обаче, че измъкналите се от Афганистан руски войници се смеят на същите спомени. Знаеше, че тук няма приятни хора. Те бяха страшни, калени от времето, войните, глада и от стремежа да останат живи в страна, която сякаш непрекъснато се стараеше да ги убие. Дрискол знаеше, че трябва да им съчувства. Бог беше им дал лоша карта и те едва ли имаха вина за това, но и Дрискол нямаше вина, нито пък му пукаше. Тези хора бяха врагове на страната му, а силните на деня сочеха с пръст към тях и заповядваха „тръгвай“ и затова той се намираше тук. Това беше истината на момента и причината да скита из тези проклети планини.

Другата истина представляваше поредният хребет пред него. Откакто излязоха от хеликоптера СН-47 „Чинук“, вариант, Делта“, единственият, който можеше да работи на тази височина, бяха изминали петнадесет мили, почти всичките нагоре по остри скали и сипеи.

Ето там… линията на билото. Петдесет метра.

Дрискол забави крачка. Като най-старши той водеше патрула, а хората му се бяха раздалечили сто метра зад него и шареха с очи наляво-надясно, нагоре и надолу, а дулата на готовите за стрелба автомати М4 сочеха надолу, но в съответния сектор. Очакваха да се натъкнат на часови на билото. Местните може и да не са образовани в традиционния смисъл, но съвсем не бяха глупави и именно затова рейнджърите провеждаха тази операция през нощта — нула-един-четиридесет-и-четири или два без петнадесет сутринта съгласно цифровия часовник на Дрискол. Нямаше луна, а високите дебели облаци спираха всяка светлина от звездите. Сержантът си помисли, че времето е добро за лов.

Гледаше повече надолу, отколкото напред. Не искаше да вдигне шум, а шумът се вдига с крака. Едно подритнато камъче стигаше, за да се издадат. Това не биваше да се допусне. Не можеше да пропилее трите дни и петнадесетте мили път дотук.

Двадесет метра до билото. Шестдесет стъпки.

Огледа се за някакво движение. Нищо. Още няколко стъпки, оглеждане наляво и надясно, автоматът с шумозаглушител лежеше на гърдите му готов за стрелба, а той докосваше спусъка леко с пръст, колкото да знае, че е на мястото си.

Трудно може да се обясни на хората колко усилия изисква всичко това, колко е уморително и обезсилващо — много повече от петнадесет мили преход в планината, ако знаеш, че отсреща може да има някой с автомат АК-47, с пръст на спусъка, със селектор на автоматична стрелба, готов да ти пререже задника на Две. Хората му щяха да се погрижат за този човек, но Дрискол знаеше, че от това не следваше нищо добро за самия него. Но пък се утешаваше с мисълта, че поне нямаше да разбере какво става. Изпратил беше достатъчно врагове, за да знае как стават тези неща — стъпваш напред, оглеждаш се, ослушваш се за опасности… и изведнъж — нищо. Смърт.

Дрискол знаеше правилото тук, в тези лоши земи, и през нощта: бавното значи бързо. Движи се бавно, ходи бавно, стъпвай внимателно. Това правило му беше служило вярно много години.

Само преди шест месеца успя да се класира трети в съревнованието за най-добър рейнджър — суперкупата на войските за специални операции. Всъщност Дрискол и капитан Уилсън участваха като отбор 21. Капитанът сигурно адски се ядосваше на счупения си крак. Дрискол го смяташе за много добър рейнджър, но счупеният пищял си е беля. Счупи ли се кост, нямаш голям избор. Разкъсаният мускул боли адски, но бързо се оправя. А счупената кост трябва да зарасне, което иска лежане на гръб няколко седмици в армейска болница, преди лекарите да позволят да я натоварваш отново. След това трябва пак да се учиш да ходиш, а после — и да тичаш. Адска досада… Той имаше късмет в кариерата си, защото най-лошите му наранявания включваха навехнат глезен, счупен малък пръст и натъртен до бедрената кост крак, като за нито едно не се беше налагало да е извън строя повече от седмица. Дори не беше одраскван от куршум или шрапнел. Боговете на рейнджърите определено му се усмихваха.

Още пет стъпки…

Окей, пристигна… Да. Часови имаше — точно където очакваше да го види. Двадесет и пет метра вдясно от него. Прекалено очевидно, но пък и онзи се излагаше, седнал, загледан назад, вероятно отегчен и полузаспал от броенето на минутите до смяната. Е, скуката убива и предстоеше да убие и него след по-малко от минутка, въпреки че той нямаше дори да разбере какво му се случва. „Овен ако не улуча“, си помисли Дрискол, макар да знаеше, че няма да пропусне целта.

Извърна се за последен път, като огледа района през очилата за нощно виждане PVS-17. Наблизо нямаше други. Добре. Седна, облегна автомата на дясното си рамо и насочи прицела в дясното ухо на човека, след което задържа дъх…

Вдясно от него по тясната пътека се чу драскане на кожа върху камък.

Дрискол замръзна.

Набързо си представи къде са различните хора от неговия екип. Имаше ли някой от тях по тази пътека? Не. Повечето от хората му се движеха зад него и вдясно. Съвсем бавно. Дрискол завъртя глава по посока на звука. В очилата не се виждаше нищо. Спусна автомата диагонално на гърдите си. Погледна наляво. На три метра от него Колинс клечеше зад една скала. Дрискол махна с ръка — „звук вляво, вземи двама“. Колинс кимна и се върна клечешком назад. Дрискол стори същото, след което се просна между два ниски храста.

От пътеката се дочу нов звук: плискане на течност в камък. Това накара Дрискол да се усмихне. Зовът на природата. Уринирането затихна, а после спря. Чуха се стъпки. На шест метра от завоя, прецени Дрискол.

Само след миг на пътеката се появи фигура. Човекът крачеше бавно, почти мързеливо. С очилата си за нощно виждане Дрискол виждаше автомата АК-47, преметнат през рамо с цевта надолу. Часовият идваше. Дрискол не помръдна. Пет метра… три.

От сенките до пътеката се появи силует и се промъкна зад часовия. Над едното му рамо се появи ръка, а след това над другото блесна острието на нож. Колинс завъртя мъжа надясно и го събори на земята, като сенките им се сляха. Изминаха десет секунди. Колинс стана, отмести се встрани от пътеката и издърпа трупа от нея.

„Отстраняване на часови като по учебник“, помисли си Дрискол. Освен във филмите в този бизнес рядко се работеше с нож. Но въпреки това Колинс определено помнеше това умение.

След малко Колинс изникна от дясната страна на Дрискол.

Сержантът отново се обърна към часовия на хребета. Там си беше. Без изобщо да помръдне. Дрискол вдигна своя М4, насочи мерника в трапчината на врата на часовия и затегна пръста си върху спусъка.

Леко, леко… натисни…

Пук. Почти никакъв шум. Трудно доловим на повече от петдесет метра, но пък куршумът отиде в целта, премина през главата и остави след себе си облаче зелена пара, а часовият, двадесет и нещо годишен, се отправи на среща с Аллах или бога, който признаваше, след като животът му — порастване, ядене, учене и вероятно участие в битки — прекъсна рязко и без предупреждение.

Човекът се свлече и падна настрани, след което се изгуби от поглед.

„Лош късмет, момче, помисли си Дрискол. Но тази вечер сме тръгнали за по-едър дивеч от теб.“

— Часовият падна — каза Дрискол тихо в радиостанцията. — Билото е чисто. Тръгвайте. Тихо и стегнато.

Нямаше нужда да казва последното — не и на тези момчета.

Погледна назад и видя, че неговите хора сега се движат по-бързо. Вълнуваха се, но се владееха и имаха готовност да се захващат за работа. Виждаше го в стойката им, в пестеливите движения, които отличават истинските стрелци от разните недоказани слабаци, дето само чакат да се върнат към цивилния живот.

Вероятно онова копеле, което търсеха, се намираше на не повече от сто метра, а те здраво се бяха готвили три месеца, за да го заловят. Никой не смяташе катеренето по планини за приятно прекарване на времето, освен може би откачалките, които копнееха по Еверест и К2. Но работата и мисията го изискваха и затова всички се стегнаха и продължиха напред.

Петнадесетте рейнджъри се разпределиха в три стрелкови групи от по пет души. Един щеше да остане тук с тежкото оръжие — носеха си две картечници М249 SAW (взводно автоматично оръжие) за огнево прикритие, ако бъдат забелязани. Нямаше как да се разбере колко са лошите и картечницата щеше да послужи като отличен изравнител на силите. Спътниците даваха само определено количество информация, а някои от променливите трябваше да се овладяват на място, при възникването им. Всички мъже от екипа оглеждаха скалите, за да забележат някакво движение. Каквото и да е. Може би просто някой от лошите е излязъл да клекне в храстите. По тези краища имаше деветдесет процента вероятност да срещнеш някой от лошите. Дрискол си помисли, че това много улесняваше работата им.

Още по-бавно той тръгна напред, като местеше бързо поглед около краката си в търсене на камъчета и клонки, а после го насочваше напред и се оглеждаше… Ето ползата от мъдростта, от това да знаеш как да потиснеш вълнението от близостта до финалната права. Често тук новобранците и мъртъвците допускаха грешки, като мислеха, че трудното е зад тях и че целта е съвсем близо. А Дрискол знаеше, че точно тук старият Мърфи, известен със законите си, се промъква зад гърба ти, почуква те по рамото и ти поднася грозна изненада. Предчувствието и очакването бяха смъртоносните страни на една и съща монета. В правилна доза и в неподходящ момент всяко от тях можеше да те убие.

„Но не и този път. Не в моята смяна, по дяволите.“ И не с екип като неговия.

Дрискол видя хребета пред себе си на не повече от три метра и приклекна, като внимаваше да не подава глава над ръба, за да не се превърне в примамлив силует за някой буден чалмалия. Измина последните няколко стъпки внимателно, после се наведе напред, подпря лявата си ръка на скалата и надникна.

И откри целта… Пещерата.

2

„ГОРИВОТО В РЕЗЕРВОАРА СВЪРШВА“ — обяви компютърният глас.

— Знам, знам — изръмжа в отговор пилотът.

Необходимата информация се виждаше на дисплея. Вече петнадесет минути лампата на бордовия компютър мигаше и указваше неизправност. Бяха прелетели над канадския бряг преди десет минути и наблюдаваха онова, което денем би представлявало зелен терен с недорасли дръвчета. Ако пилотът не беше объркал съвсем посоката, скоро трябваше да забележат светлини. Но поне не летяха над вода.

Северноатлантическите ветрове се оказаха много по-силни от прогнозираните. Повечето от нощните самолети летяха в източна посока по това време на денонощието и носеха много повече гориво от един „Дасо Фолкън 9000“. Машината имаше гориво за още двадесет минути. Десет повече от необходимото. Въздушната им скорост превишаваше 500 възела[2] и се намираха на 7600 метра височина, която намаляваше.

— Заход — каза той в микрофона. — Тук е Хотел нула-девет-седем Майк Фокстрот, идвам за гориво, край.

— Майк Фокстрот — отговориха. — Тук е Гандер. Вятърът е тих. Препоръчвам писта две-девет за нормален заход.

— Тих вятър ли? — обади се вторият пилот. — По дяволите.

Вече три часа летяха в насрещен вятър със скорост над сто възела, който ги разтърсваше леко, не твърде лошо като за дванадесет километра височина, но все пак забележимо.

— По-дълги полети над вода от този не обичам.

— Особено с такъв вятър — отвърна пилотът. — Надявам се, че двигателите могат да работят на изпарения.

— Всичко наред ли е с митниците?

— Би трябвало. Подадохме заявление в Канпас[3] и имаме разрешение за кацане в Мус Джо. Там ли ще попълваме формуляр за емиграционните власти?

— Да, точно така.

И двамата знаеха, че нещата са по-различни. Този полет щеше да е малко необичаен в частта между летище Гандер и окончателната им дестинация. Но им плащаха. А разменният курс на еврото работеше в тяхна полза. Особено с канадския долар.

— Виждам светлините. Имаме още пет минути — каза вторият пилот.

— Ясно, виждам пистата — отвърна пилотът. — Задкрилки.

— Задкрилките на десет градуса.

Вторият пилот се зае с лостовете и електродвигателите с вой спуснаха задкрилките.

— Да събудя ли пътниците?

— Не. Защо да си правим труда? — реши пилотът.

Ако се справеше добре, нямаше да усетят нищо до ускоряването за следващото излитане. След пенсионирането си с двадесет хиляди летателни часа в „Суисеър“ той беше купил употребяван самолет „Дасо Фолкън“ за чартърни полети за милионери и милиардери из Европа и по целия свят. Половината от хората, които можеха да си позволят услугите му, ходеха на едни и същи места — Монако, остров Харбър в Бахамите, Сен Тропе, Аспен. Фактът, че сегашният им пътник не отива там, беше любопитен, но след като плащаше полета, нямаше значение.

Слязоха под три хиляди метра. Светлините на пистата се виждаха лесно в тъмнината — права линия, приемала някога ескадрила прехващачи F-84 от ВВС на Съединените щати.

Хиляда и петстотин метра.

— Задкрилки на двадесет градуса.

— Разбрано, задкрилки на двадесет градуса — отговори вторият пилот.

— Колесник — беше следващата команда и вторият пилот посегна към лостовете.

Кабината се изпълни с шум от свистенето на въздуха при отварянето на капаците и спускането на стойките на колесника. Сто метра.

— Колесникът спуснат и заключен — обади се вторият пилот.

— Сто метра — заяви компютърният глас.

Пилотът напрегна ръце, отпусна ги, сниши леко самолета и с нежни, леки движения подбра точното място за опиране в пистата. Опитът му позволи да усети мига, в който машината докосна един от десетметровите бетонни квадрати. Включи реверса на тягата и самолетът забави ход. Един камион с мигащи светлини му показа накъде трябва да отиде и кого да следва, след което се отправи към мястото, където трябваше да ги чака цистерната с гориво.

* * *

Прекараха на земята общо двадесет минути. Служителят на емиграционните власти се свърза с тях по радиото, за да се увери, че няма промени на първоначално заявената информация в системата Канпас. Отвън шофьорът на автоцистерната откачи шланга от самолета и затвори крана за зареждане с гориво. „Окей. Готово“ — каза си пилотът. Дойде време за втория от трите етапа на този полет.

Самолетът рулира обратно до северния край на пистата, където изчака за редовната предполетна проверка. Ускори плавно, колелата се прибраха, задкрилките ги последваха и започна набирането на височина. След десет минути се изкачиха на 11 280 метра, както беше определено за тях от центъра в Торонто още от самото начало на полета.

* * *

Насочиха се на запад с въздушна скорост 0,81 Мах — около 520 възела или 600 мили в час, пътниците отзад спяха, а двигателите гълтаха горивото с постоянен разход от 1269 литра в час. Приемо-предавателят на самолета излъчваше информация за скоростта и височината към радарите за управление на въздушния трафик, но друг радиотрафик не беше нужен. В лошо време може би щяха да поискат друга, по-голяма височина за по-комфортен полет, но от кулата в Гандер се оказаха прави. След като преминаха студения циклон, който беше забавил полета им към Нюфаундленд, сега сякаш не се движеха изобщо, ако се изключи заглушеният рев на реактивните двигатели в опашната част. Двамата пилоти дори не разговаряха помежду си. Отдавна летяха заедно и знаеха всички вицове, а и при такъв спокоен полет нямаше нужда да си разменят информация. Всичко беше планирано чак до пословичната най-малка подробност — по-малка дори от задника на комар. И двамата се питаха какво ли е в Хаваите. Предстоеше им да се насладят на два апартамента в хотел „Роял Хавай“ — щяха да си отспят, за да се преборят с неизбежната умора от часовата разлика, която със сигурност щеше да последва десетте допълнителни часа светло време на деня. И двамата обичаха да подремнат на някой слънчев плаж, а според прогнозата в Хаваите ги очакваше идеално време. Планираха да престоят два дни, преди да тръгнат без пътници обратно на изток към летището на домуване в Женева.

— Мус Джо след четиридесет минути — отбеляза вторият пилот.

— Значи е време за работа.

Планът беше прост. Пилотът включи високочестотното радио, останало от Втората световна война, и се обади до Мус Джо, за да обяви захода и снижаването, както и времето на пристигане. Контролната кула от Мус Джо прие информацията от районните контролни системи и откри данните от приемо-предавателя на самолета на своите екрани.

Машината започна да снижава напълно нормално, като траекторията й бе надлежно отбелязана в центъра в Торонто. Местното време беше 0304, или Зулу-4:00, което означаваше четири часа източно спрямо Гринуичкия меридиан.

— Ето го — обяви вторият пилот. Светлините за заход към летището в Мус Джо се открояваха върху тъмната земя. — Височина три хиляди шестстотин и петдесет, като се снижаваме с триста метра в минута.

— Превключи приемо-предавателя в режим на изчакване — нареди пилотът.

— Разбрано — отговори вторият пилот. Уредът беше инсталиран допълнително от самия екипаж.

— Височината е деветстотин и петнадесет метра. Да спускам ли задкрилките?

— Остави ги — нареди пилотът.

— Разбрано. Виждам пистата. — Небето беше чисто и мигащите светлини на летището се забелязваха ясно.

— Мус Джо, тук е Майк Фокстрот, край.

— Майк Фокстрот. Мус Джо, край.

— Мус Джо, колесникът ни не се спуска. Стойте в готовност. Край. — Такова съобщение събуждаше хората.

— Разбрано. Обявявате ли критична ситуация? — веднага запитаха от контролната кула.

— Не, Мус Джо. Проверяваме електросистемата. Стойте в готовност.

— Разбрано, стоим в готовност — отговори гласът с лека нотка на загриженост.

— Окей — каза главният пилот на колегата си, — ще се загубим от радара им на височина триста и четири метра.

Разбира се, всичко това бяха го обсъдили вече.

— Височината е деветстотин и петнадесет метра и снижаваме.

Пилотът сви леко надясно. Искаше да укаже промяна на курса за радара в Мус Джо, нищо сериозно, но все пак промяна. При тази височина това може би щеше да се стори интересно на всеки, който наблюдава радара, но такъв едва ли имаше. Просто щяха да ги сметнат за поредния мимолетен проблясък във въздушното пространство.

* * *

— Шестстотин и десет метра — каза вторият пилот. На тази височина самолетът подрусваше, но не толкова, колкото предстоеше. — Четиристотин и шестдесет метра. Защо не промениш скоростта на спускане?

— Става. — Пилотът изтегли щурвала назад, за да намали ъгъла на снижаване и да изравни при двеста и седемдесет метра над нивото на земята. Тази височина стигаше, за да се загубят в приземните смущения над Мус Джо. Въпреки че самолетът съвсем не беше „Стелт“, повечето радари на гражданската авиация виждаха сигналите от приемо-предавателите, а не отражения от корпуса. В гражданската авиация радарът виждаше самолетите само като абстрактен сигнал в небето.

— Майк Фокстрот, тук Мус Джо. На каква височина се намирате, край.

Щяха да питат така известно време. Екипът в контролната кула беше необичайно буден. Пилотът реши, че вероятно са попаднали на учебни занимания. Лошо, но все пак нищо сериозно.

— Изключвам автопилота. Минавам на ръчно управление.

— Ръчно управление — отговори вторият пилот.

— Добре, завивам надясно. Изключи приемо-предавателя — нареди командирът.

Вторият пилот изключи захранването на първия приемо-предавател.

— Изключен. Невидими сме.

Това привлече вниманието на кулата в Мус Джо.

— Майк Фокстрот, тук Мус Джо. На каква височина сте? Край — обади се отсечено гласът. После повтори въпроса.

Машината изпълни завоя надясно, след което пое по курс 225 градуса. Земята под тях беше равна и пилотът изпита изкушението да намали височината на 150 метра, но се отказа. Нямаше нужда. Съгласно плана самолетът им се беше изпарил от радара в Мус Джо.

— Майк Фокстрот, тук Мус Джо. На каква височина сте? Край!

— Май е развълнуван — отбеляза вторият пилот.

— Не го виня.

Приемо-предавателят, който изключиха преди малко, принадлежеше на друг самолет, вероятно вкаран в своя хангар в Сьодерхамн, Швеция. Полетът струваше на чартърната компания 70 000 допълнителни евро, но швейцарският екипаж разбираше от пари, а пък и не возеха наркотици или други такива. За пари или не, подобни товари не си струваха усилията.

Мус Джо остана на 40 мили назад и се смаляваше със скорост 7 мили в минута според доплеровия радар на самолета. Пилотът завъртя шурвала, за да компенсира отклонението заради страничния вятър. Компютърът до дясното му коляно щеше да изпълни прецизно командата, защото знаеше точния маршрут.

Или поне донякъде.

3

МЯСТОТО ИЗГЛЕЖДАШЕ РАЗЛИЧНО от снимката — винаги ставаше така, — но определено се намираха където трябва. Той усети как умората го напуска, за да я замести съсредоточеност и очакване.

Преди десет седмици един спътник на ЦРУ беше доловил радиосигнал оттук, а друг бе направил снимка, която Дрискол носеше в джоба си. Без съмнение мястото беше точно това. Отбелязваше го една триъгълна група камъни. Тя не служеше за украса, независимо че изглеждаше направена от човек, а по-скоро беше нещо, останало от последния ледник, преминал през тази долина преди бог знае колко хиляди години. Вероятно същата вода от топенето, оформила триъгълника, бе издълбала и пещерата. Или я е направила по друг начин. Дрискол не знаеше как точно, а и не се интересуваше особено. Някои от тези пещери се оказаха доста дълбоки, стотици метри, и представляваха идеални скривалища. Но от тази беше излязъл радиосигнал. И това я правеше особена. Адски особена. Вашингтон и Ленгли установиха точното място след цяла седмица, но го направиха много, много внимателно. Почти никой не знаеше за мисията. Общо по-малко от тридесет души, като повечето от тях се намираха във Форт Бенинг — при сержантския клуб. Където той и екипът му щяха да се върнат след по-малко от четиридесет и осем часа. Ако е рекъл Господ — иншаллах, както казваха тук. Не че споделяше религията им, но думата носеше същия смисъл. Макар и методист, Дрискол не се колебаеше да изпие по някоя бира. Преди всичко беше войник.

„Окей, как ще действаме?“ — запита се той. Със сила и бързина, разбира се, но как точно? Носеше половин дузина гранати. Три истински и три зашеметяващи М84. Последните, обвити в пластмаса вместо в стомана, представляваха шумен експлозив — смес от магнезий и амоняк, от който на човек му се струваше, че слънцето неочаквано е дошло на гости, за да го замае и ослепи. Химичните и физичните свойства на тези гранати също не го интересуваха. Важното беше, че вършеха адски хубава работа.

Рейнджърите не си падаха по честните схватки. Намираха се на бойна мисия, не на олимпийските игри. Можеше да окажат първа помощ на ранените лоши, но спираха дотам, и то само защото оцелелите имаха склонност да говорят повече от умрелите. Дрискол отново погледна към входа на пещерата. Там някой е стоял, за да говори по спътниковия си телефон, и спътникът за електронно разузнаване „Ритъм“ го е прихванал, а друг спътник, „Кийхоул“, отбелязал точното място и самият командващ бе одобрил мисията. Сержантът застана неподвижно до един голям камък, достатъчно близо, за да скрие силуета си. Вътре не се долавяше никакво движение. Това не го изненада. Дори терористите трябваше да спят. А това работеше в негова полза. Всъщност точно така трябваше. Десет метра. Приближи с движения, които щяха да изглеждат смешни на непосветените, с преувеличено вертикално вдигане и спускане на стъпалата и краката до коленете, като внимателно избягваше камъчетата. Стигна до входа. Отпусна се на коляно и надникна вътре. Погледна през рамо, за да е сигурен, че останалите от екипа не са се струпали зад него. Нямаше за какво да се тревожи. И все пак Дрискол усети как стомахът му се сви. Дали не изпитваше страх? Страх да не обърка всичко, да не повтори миналото. Страх от убиването на хора.

Преди година в Ирак предшественикът на капитан Уилсън, един лейтенант с жълто около човката, беше планирал мисия — лов на въстаници по южните брегове на бухайрат (езеро) Саддам, северно от Мосул — и Дрискол се бг съгласил с него. Проблемът се състоеше в това, че младият лейтенант мислеше повече за блестящата си биография, отколкото за безопасността на своите рейнджъри. Въпреки съветите на Дрискол една нощ беше разделил екипа си така, че да обкръжи комплекс от бункери, но както често се случва, набързо подготвеният план не издържа при първия контакт с врага. В този случай рота бивши привърженици на Саддам заобиколиха и изклаха екипа на младия лейтенант, преди да се насочат към Дрискол и неговите хора. Оттеглянето с бой отне по-голямата част от нощта, като накрая Дрискол и още трима души успяха да се върнат през река Тигър близо до базата си.

Дрискол знаеше, че планът на лейтенанта ще завърши катастрофално. Но беше ли го оспорил достатъчно твърдо? Ако беше се наложил… Е, точно този въпрос го измъчваше през последната година. А сега отново се намираше в страната на лошите, но този път всички решения — добри, лоши, катастрофални — трябваше да взема сам.

„Гледай топката — заповяда си Дрискол. — Не отклонявай вниманието си от играта.“

Направи още една стъпка напред. Отново не видя нищо пред себе си. Пущуните може и да бяха жилави — всъщност Дрискол знаеше адски добре, че са точно такива, — но не ги учеха на друго, освен как да насочват пушката и да натискат спусъка. На входа на пещерата трябваше да има часови. Сержантът забеляза няколко фаса. Вероятно часовият е свършил цигарите. „Лош навик, тъпако — помисли си Дрискол. — Лоша полева тактика.“ Бавно и внимателно той влезе в пещерата. Очилата му за нощно виждане бяха дар Божи. Пещерата, която продължаваше право напред около петнадесет метра, имаше груби стени и почти овално сечение. Без светлини. Нямаше дори свещи, но Дрискол забеляза как тя завива надясно и подготви очите си за светлина. По пода на пещерата нямаше боклуци. Това означаваше много: тук живее някой. Информацията беше точна. „Чудесата нямат край“, помисли Дрискол. Често подобни ловни експедиции завършваха с намирането на празно скривалище и с ядосани рейнджъри, които освен да се барат по пишките, нямаше какво да правят.

„Това ли е пещерата?“ Не си позволяваше такива въпроси. „Но щеше да е хубаво“, помисли си Дрискол. Очакваше голяма награда.

Сержантът изостави тази мисъл. Размерът на наградата не променяше начина му на работа.

Обувките му имаха меки подметки. Удобни, но по-важното, тихи. Облегна автомата си на рамо. Раницата му стоеше отвън. Нямаше нужда от излишни тежести и обемист багаж в пещерата. Дрискол не беше особено едър. Малко под метър и осемдесет, той тежеше шестдесет и седем килограма, със стройно и жилаво тяло, и се взираше напред със сините си очи. Двамата бойци на няколко метра зад него чуваха само дишането му в радиослушалките си. Подаваха си с ръце сигнали, които в случая означаваха много.

Движение. Някой идваше към тях.

Дрискол се сниши на коляно.

Стъпките се чуваха все по-близо. Дрискол вдигна ляв юмрук, за да каже на хората зад себе си да клякат, като в същото време автоматът му се вдигна нагоре. Стъпките бяха спокойни. Знаеше как звучат предпазливите стъпки. Онзи човек се намираше в дома си и се чувстваше спокоен в него. Е, лошо. Зад себе си дочу шум от камъчета и разбра какво става — подхлъзване на обувка, — случвало се беше и на него. Замръзна. Стъпките зад ъгъла спряха. Изминаха десет секунди, после двадесет. Цели тридесет секунди изтекоха в пълна тишина. След това стъпките тръгнаха отново напред. Спокойно.

Дрискол отново облегна автомата на рамо и сви зад ъгъла, където стоеше тъпакът. След миг онзи получи два куршума в гърдите и трети в челото, а после падна беззвучно. Оказа се по-стар от часовия отвън, може би на двадесет и пет години, с истинска брада. Лошо за него. Дрискол продължи напред, като заобиколи тялото и отмина десния завой, след което спря, за да изчака хората си. Пред себе си виждаше на още шест метра. Нямаше нищо. Тръгна напред. Колко ли е дълбока тази пещера? Нямаше как да знае в този момент. Продължаваше здраво да стиска автомата.

Забеляза трептящи светлини пред себе си. Вероятно свещи. Сигурно онези не можеха без нощна светлина, точно като децата на Дрискол. Подът на пещерата и тук беше чист. Някой беше почистил добре. „Защо ли? — запита се Дрискол. — И преди колко време?“

Продължи напред.

Последва ляв завой по тесен коридор във варовика, а зад следващия завой струеше светлина — относително казано. Без очилата PVS-17 тя сигурно щеше да е само слабо мъждукане.

И в този момент чу звук. Хъркане. Не много далече напред. Дрискол не вървеше бързо, но сега забави ход. Вече трябваше да се внимава. Бавно тръгна с насочен напред автомат по дългия завой.

Ето. Това търсеше. Полуобработена дървесина. Нерендосани бичмета, които не растат по земята. Някой ги е донесъл тук от цивилизацията и ги е рязал с трион по размер.

Със сигурност пещерата беше обитаема, и то не като временно убежище. Много добро предзнаменование.

Усети вълнение и стомахът му се сви. Това не се случваше често на старши сержант (Е-8) Сам Дрискол. С лявата ръка направи знак на хората си да се приближат. Те наближиха на около три метра от него и го последваха.

Легла на два етажа. За това беше предназначен дървеният материал. Виждаше осем легла. Всички бяха заети. Шест койки, шест чалмалии. Един дори май имаше дюшек, от надуваемите, дето се продават в туристическите магазини. На пода лежеше крачна помпа за въздух. Онзи, изглежда, обичаше да спи в комфорт.

„Окей, сега какво?“ — запита се той. Рядко се случваше да не знае как да постъпи и в подобни моменти често се допитваше до командира си, но сега капитан Уилсън се намираше на хълма на десет мили оттук, заради което се наложи Дрискол да командва, но изведнъж командването му се видя адски самотна работа. И най-лошото — оказа се, че тази зала не е единствена. Пещерата продължаваше. Нямаше как да разбере още колко. Мамка му.

Време беше да се залавя за работа.

Тръгна леко. Имаше проста заповед, която изискваше пистолет със заглушител. Точно него извади от кобура. Наближи първия спящ. Постави цевта на своята „Берета“ до главата му и натисна спусъка. Заглушителят постъпи както в рекламите. Звукът от механизма на пистолета беше много по-силен от този на изстрела. Дори се чу как месинговата гилза изтрака като малка играчка по каменния под. Онзи сега сигурно сънуваше ада. Хората на долното легло заминаха при него.

Дрискол за миг помисли, че в цивилния живот това е хладнокръвно убийство, но сега не беше негова грижа. Тези дружаха с хора, обявили война на страната му, и сами си бяха виновни, че не са поставили достатъчно охрана на бърлогата си. Мързелът имаше последствия, а войната — правила, които струваха много на нарушилите ги. За не повече от три секунди се свърши и с останалите. Може би щяха да си получат девствениците. Дрискол не знаеше. Но това не го вълнуваше особено. Девет лоши вече бяха мъртви. Тръгна напред. Зад него се движеха още двама рейнджъри, не прекалено близо, но достатъчно, като единият носеше пистолет, а другият — автомат, точно както пишеше в Книгата. Пещерата зави надясно и продължи няколко метра напред. Дрискол се придвижи, като спираше само за да диша. Появиха се още легла. Две.

Но на тях нямаше никой. Пещерата не свършваше дотук. Дрискол беше влизал в такива пещери. Някои от тях достигаха триста-четиристотин метра. Повечето — не. Някои имаха размерите на гардероб, но тази се различаваше. Чувал беше, че в Афганистан има пещери, които стигат до средата на безкрая, твърде сложно за руснаците, независимо от сериозните мерки, сред които заливане с нафта и хвърляне на клечка кибрит. Дрискол реши, че тук бензинът сигурно би свършил по-добра работа. Или експлозиви. Афганистанците бяха достатъчно жилави и някои от тях не се бояха да умрат. Дрискол не беше срещал подобни хора, преди да дойде в тази част на света. Но и те умираха, както всеки друг, и създаваните от тях проблеми свършваха.

Продължи с бавни стъпки. Зад него имаше девет тела, всичките на мъже, на двадесетина години, твърде млади да имат полезна информация, а и без това зад телената ограда в Гитмо[4] лежаха достатъчно безполезни хора. Струваше си да запазят живота само на онези над тридесет години, за да си поговорят с някой от разузнаването. Но всички тук се оказаха твърде млади, а сега и мъртви.

Отново го чакаше работа.

Тук нямаше какво повече да се гледа. Но напред се виждаше слаба светлина. Сигурно е свещ. Очите му се стрелкаха надолу през няколко стъпки в търсене на камъчета, които биха вдигнали шум, а шумът в момента беше най-опасният им враг. Шумът събуждаше хората, особено в места като това. Ехото. Затова носеше обувки с меки подметки. Следващият завой беше наляво и изглеждаше по-остър. Отново беше време да забави ход. Резкият завой означаваше място за часови. Бавно, бавно. Четири метра. Дванадесетина стъпки. Бавно, леко. Както когато влиза в стаята на малката си дъщеричка, за да провери дали спи в креватчето си. Но в случая го правеше заради някой възрастен зад ъгъла, с пушка в ръце и неспокоен сън. С две ръце стискаше насочения напред пистолет, на чиято цев стърчеше заглушителят, подобен на кутия за газирана напитка. В пълнителя оставаха единадесет патрона. Спря и се извърна. Рейнджърите го следваха с вперени в него погледи. Гледаха го не със страх, а съвсем съсредоточени. Тейт и Йънг, сержанти от рота „Делта“, втори батальон, 75-и рейнджърски полк. Съвсем сериозни професионалисти като самия него, които се стремяха към армейска кариера.

Отново насочи поглед напред. Понякога беше трудно да не се разсееш. Още две стъпки до ъгъла. Остър ъгъл. Дрискол се приближи бавно… и надникна зад ръба. Наблизо имаше човек. Афганистанец или чалмалия, който седеше на… стол? Не, май беше камък. Човекът беше по-възрастен от очакваното. Може би към тридесетгодишен. Седеше, не съвсем заспал, но не и напълно буден, и определено не внимаваше. Мъжът имаше оръжие, вероятно АК-47, облегнато на камък на метър и нещо от ръцете му. Близо, но не достатъчно, за да го достигне в критична ситуация, каквато щеше да възникне.

Дрискол се приближи тихо, като пристъпваше бавно, и…

Фрасна главата му отдясно. Може би достатъчно силно, за да го убие, но може би не. Дрискол бръкна в джоба на куртката си и извади няколко пластмасови връзки. Този май беше достатъчно стар, за да говори с разузнавачите, и щеше да замине за Гитмо. Дрискол реши да остави Тейт и Йънг да го опаковат за транспортиране. Направи знак на Тейт, посочи изпадналия в несвяст човек и направи въртеливо движение с показалец: опаковайте го. Тейт кимна в отговор.

Светлината блещукаше зад следващия завой на пет метра оттук, надясно.

Шест стъпки, после надясно.

Дрискол не се разконцентрираше. Продължи с бавни, внимателни стъпки, стиснал здраво оръжието си.

Следващата зала, към десет на десет метра, се оказа последна. Намираха се на около седемдесет метра навътре в пещерата. Достатъчно. Вероятно тази пещера е нагласена за важните персони. Или важната персона? Щеше да разбере това след още три минути. Рядко си позволяваше подобни мисли. Но това беше причината за мисията. Може би, може би. Затова Дрискол беше рейнджър в група за специални операции. Бавно напред. Вдигна ръка зад себе си.

Тук беше толкова тъмно, че очилата му за нощно виждане показваха много смущения, подобни на ситни пуканки, които подскачат натам-насам. Приближи леко до ръба на завоя и внимателно надникна. Вътре се виждаше легнал човек. До него имаше автомат АК-47 с пластмасов пълнител. Човекът изглеждаше заспал, но тук войниците си ги биваше. Не спяха дълбоко като цивилните, а си бяха почти будни. А Дрискол го искаше жив. Окей, добре, убил беше няколко души през последните минути, но този го искаха жив… ако е възможно…

Дрискол премести пистолета в дясната си ръка, а с лявата извади една зашеметяваща граната от джоба на гърдите си. Тейт и Йънг видяха това и се заковаха на местата си. Пещерата щеше да стане различна. Дрискол вдигна един пръст. Тейт отвърна с вдигнат палец. Време беше за рокендрол. На онзи тъпак му предстоеше събуждане. Тейт се огледа. Залата се осветяваше добре от една малка свещ. Дрискол пристъпи назад, свали очилата за нощно виждане и изтегли щифта от гранатата. Хвърли предпазното лостче, остави бомбата в ръка за миг, след което я метна и започна да брои — хиляда и едно, хиляда и две, хиляда и три.

Гърмежът беше толкова силен, сякаш настъпи краят на света. Десетте грама магнезиев прах светнаха като обедното слънце, а дори и по-силно. А звукът — звукът наистина беше като края на света, трясък, който определено щеше да прекъсне сладкия сън на чалмалията. Дрискол влезе в залата. Експлозията не го зашемети. Очакваше я и затова ушите му приеха шума, а затворените му очи намалиха въздействието на отблясъка. Онзи вътре нямаше такава защита. Ушите му бяха пострадали, което пречеше на равновесието му. Той дори не посегна към оръжието си, но Дрискол скочи, за да го отмести, и след миг навря пистолета в лицето на чалмалията. Онзи нямаше никаква възможност за съпротива, а Дрискол искаше точно това.

Едва в този момент Дрискол забеляза, че това не е целта. Този имаше брада, но беше на тридесетина, а не към четиридесет години. Мисълта, че е сбъркал чалмалията, беше последвана веднага от псувня. Лицето на онзи показваше объркване и шок. Трепереше и опитваше да накара мозъка си да заработи, но въпреки младостта и силата си не се оказа достатъчно бърз.

Дрискол забеляза движение при задната ниша — една превита сянка, която лазеше край каменната стена. Но не идваше към тях. Дрискол прибра пистолета, обърна се към Тейт, посочи човека на земята — „сложи му белезници!“, — след което надяна очилата за нощно виждане и насочи автомата си към движещата се сянка. Още един брадат чалмалия. Опря пръст в спусъка, но задържа от любопитство. На три метра зад мъжа, опрян на стената, стоеше автомат АК-47. Определено онзи знаеше, че ще завалят лайна, и дали не искаше да избяга? — зачуди се Дрискол. Като продължи да го следи през прицела, сержантът потърси изход… Ето го: еднометрова ниша в скалната стена. Огледа се и забеляза, че онзи държи граната в дясната си ръка. Гранатата представляваше 40-милиметрова версия на РПГ-7; местните обичаха да преправят този реактивен снаряд в бомба за хвърляне с ръка.

„Не бързай толкова, приятел“ — помисли Дрискол и насочи мерника към ухото на мъжа. В този момент онзи вдигна ръка назад и нагоре, за да хвърли гранатата. Куршумът с калибър 5,56 мина над ухото и влезе точно зад лявото му око. Главата му рязко се завъртя настрани и той падна, но не преди да изхвърли гранатата, която отскочи към нишата.

— Граната! — извика Дрискол и се просна на пода.

Туп!

Сержантът вдигна глава и се огледа.

— Преброй се!

— Добре съм — отвърна Тейт, последван бързо от Йънг и останалите.

Гранатата беше отскочила от стената и се беше изтърколила до нишата, преди да остави кратер колкото плажна топка в земята.

Дрискол свали очилата за нощно виждане и извади фенерче. Включи го и освети наоколо. Намираше се в командната част на пещерата. По стените се виждаха рафтове с книги, а на пода имаше и килимче. Повечето афганистанци, на които се натъкваха, бяха полуграмотни, а тук имаше книги и списания, някои и на английски език. Един рафт съдържаше книги, подвързани красиво с кожа. Имаше една особена… със зелена кожа и златни инкрустации. Дрискол я отвори. Текст с цветни орнаменти, печатен шрифт, но не от машина, а изрисуван с разноцветни мастила от отдавна умрял писар. Тази книга беше стара, много стара. Изглежда текстът беше на арабски, написан на ръка и украсен със златен лист. Това трябваше да е копие на Светия Коран и не можеше да се каже колко е старо или ценно. Но имаше стойност. Дрискол го взе. Някой шпионин със сигурност щеше да иска да го разгледа. В Кабул разполагаха с няколко саудитски араби, старши офицери, които помагаха на хората за специални операции и на армейските разузнавачи.

— Окей, Питърсън, чисто е. Определи координатите и се обаждай — нареди Дрискол по радиото на своя специалист по комуникациите. — Целта е овладяна. Девет лоши долу, двама живи пленници. Нула приятелски жертви.

— Но нищо под елхата, Санта — тихо каза сержант Йънг. — Мамка му, много готино усещане имах по пътя насам. Стори ми се, че е точно както трябва.

Поредната ялова акция за бойците от специалните операции. Прекалено много такива операции имаха зад гърба си, но пък в това нямаше нищо необичайно.

— И аз имах същото усещане. Как се казваш бе, чалма? — Дрискол се обърна към пленника на Тейт. Не последва отговор. Бомбата определено му беше объркала жироскопите. Копелето не разбираше, че можеше да е по-зле. Лайнарски много по-зле. Но пък пипнеха ли го следователите…

— Добре, момчета, хайде да почистим тази дупка. Търсете компютър и електроника. Обърнете я нагоре с краката и навън с хастара. Ако видите нещо интересно, слагайте го в торбата. И някой да се погрижи за нашия приятел.

За тази мисия чакаше в готовност един хеликоптер „Чинук“ и сигурно щяха да го качат в него след не повече от час. По дяволите, как му се искаше една бира „Сам Адамс“ в сержантския клуб на Форт Бенинг, но дотогава оставаха поне два дни.

Докато останалите от екипа заемаха позиция около входа на пещерата, Йънг и Тейт претърсиха тунела след входа и откриха няколко интересни неща — карти и други подобни, но не и очевиден джакпот. Но с тези неща ставаше точно така. Боклуци или не, хората от разузнаването правеха от нищо нещо. Късче хартия, ръкописен Коран, човече, нарисувано с розов пастел — понякога онези от разузнаването сътворяваха чудеса от такива дреболии и затова Дрискол не оставяше нищо на случайността. Целта им не се оказа тук, за огромно съжаление, но пък лайната, които чалмалиите бяха оставили зад себе си, щяха да доведат до нещо друго, което от своя страна да доведе до нещо добро. Така ставаха тези неща, въпреки че Дрискол не се замисляше много над тях. Те се вършеха от хора с по-големи заплати и друга военна длъжност. Той и неговите рейнджъри искаха мисия, а въпросите как, какво и защо оставяха на други.

Дрискол отиде в края на пещерата, освети я с фенерчето и стигна до нишата, в която онзи толкова много искаше да хвърли гранатата. Тя беше с размерите на гардероб, може би малко по-голяма, с нисък таван. Сержантът клекна и влезе в нея.

— Какво намери? — запита Тейт, който го беше последвал.

— Маса с пясък и дървен сандък за муниции.

Масата представляваше плоско парче шперплат, към два квадратни метра, със залепен към него пясък, планини и хребети от папиемаше и разпръснати кутийки като постройки. Изглеждаше като нещо от стар филм за Втората световна война или работа на ученик от долните класове. Доста добре изработена беше всъщност, а не набързо струпана, както често правеха местните. Обикновено чертаеха плана си в пръстта, казваха молитви и се захващаха да го изпълняват.

Теренът изглеждаше познат на Дрискол. Можеше да е навсякъде по света, но определено май беше тук, което не стесняваше възможностите особено много. Нямаше и ориентири. Нито сгради, нито пътища. Дрискол вдигна ъгъла на масата. Адски тежка се оказа, може би към четиридесет килограма, което разреши един от проблемите му: в никакъв случай нямаше да я мъкне надолу по планината. Щеше да е като делтаплан, а на тази надморска височина вятърът беше отвратителен и тя или щеше да отлети при някой порив, или да се разтропа и да ги издаде. А ако я счупеха, можеше да повредят нещо ценно.

— Окей, направете измервания и вземете парчета, а после вижте дали Смит свърши със снимките на лицата на онези и го накарайте да съсипе тая маса от снимане — нареди Дрискол. — Колко карти за апарата имаме?

— Шест. Всяка по четири гигабайта. Достатъчно е.

— Добре. Многократни снимки на всичко, с най-висока резолюция. Осветете тук допълнително и сложете нещо за определяне на мащаба.

— Рено има ролетка.

— Добре. Използвайте я. Снимайте от много ъгли и отблизо — колкото повече, толкова по-добре.

Това беше хубавото на цифровите апарати — можеш да правиш колкото си искаш снимки и да триеш лошите. В този случай щяха да оставят триенето на хората от разузнаването.

— И проверете всеки сантиметър за белези.

Човек никога не знае кое е важно. Сержантът реши, че мащабът на модела е много важен. Ако е точен, можеха да вкарат размерите в компютъра, да си поиграят малко с алгебрата или с някой алгоритъм, или с каквото решат и да открият нещо някъде. Кой знае, може би папиемашето ще се окаже специално или пък че се прави само в някой магазин на уличка в Кандахар. И по-странни неща са се случвали и той нямаше намерение да даде повод началствата да му мърморят. Достатъчно гневни щяха да бъдат, че жертвата им не е тук, но Дрискол нямаше вина за това. Бойците нямаха достъп до разузнавателната информация отпреди мисията. Въпреки това старата армейска поговорка, че „лайната се търкалят надолу“, си оставаше вярна и в този бизнес, където винаги имаше някой нагоре по хълма и човек трябваше да е готов да отмята и топки лайна.

— Дадено, шефе — отговори Тейт.

— Взривете я, като приключите. Да довършим онова, което и те искаха.

Тейт се отдалечи.

Дрискол се зае със сандъка — вдигна го и го изнесе във входния тунел. В него имаше топ хартия, дебел към десет сантиметра — разграфени листове от бележник, изписани на арабски с цифри и драсканици, и една голяма двустранна сгъваема карта. На едната страна се виждаше надпис „Оперативна навигационна карта, G-6, Картографска агенция на Министерството на отбраната, 1982“ и районът на границата между Афганистан и Пакистан, а другата, подлепена с хартиени лепенки, представляваше карта на Пешавар, откъсната от пътеводител „Бедекер“.

4

— ДОБРЕ ДОШЛИ В АМЕРИКАНСКОТО ВЪЗДУШНО ПРОСТРАНСТВО, господа — обяви вторият пилот.

Предстоеше им да прелетят над щата Монтана — дом на лосове, просторни небеса и множество затворени бази с празни силози за междуконтинентални балистични ракети.

Тук щяха да изхабят горивото много по-бързо, но компютърът отчиташе това, а и сега имаха много по-голям резерв, отколкото при полета през Атлантика преди няколко часа, пък и доста годни за кацане поля. Пилотът включи челния дисплей, който с помощта на камери за слаба осветеност превръщаше тъмнината в изображение в зелено и бяло на екрана. На запад от курса им се виждаха планини. Самолетът автоматично щеше да набере височина, за да компенсира, защото беше програмиран да поддържа триста метра над нивото на земята, и то с леки изкачвания и завои, за да останат доволни богатите пасажери и може би да станат редовни клиенти.

Самолетът се изкачи плавно на 1860 метра, докато прелитаха над подобния на гущер гръбнак на планинската верига Гранд Тетън. Някъде под тях се намираше националният парк Йелоустоун. През деня би могъл да се види, но сега летяха в безоблачна и безлунна нощ.

Системата за откриване на радари показваше, че са „свободни от конфликти“. Близо до тях и на тази височина нямаше други самолети. Базата на ВВС „Маунтин Хоум“ се намираше на няколкостотин мили зад тях заедно с нейните млади нахъсани пилоти изтребители.

— Жалко, че не можем да наклоним челния дисплей надолу от носа. Сигурно ще ни покаже бизоните с инфрачервените си сензори — каза пилотът. — Четох, че се завръщат тук, на запад.

— Заедно с вълците — отвърна вторият пилот. Природата изискваше равновесие или поне така казваха по канала „Дискавъри“. Няма ли достатъчно бизони, вълците измират. Няма ли достатъчно вълци, бизоните се възпроизвеждат прекалено много.

* * *

Щатът Юта започна с планини, но постепенно премина в хълмиста равнина. Отново изпълниха маневра на изток, за да избегнат Солт Лейк Сити и неговото международно летище с мощния радар, който можеше да ги засече.

Цялото това упражнение не би било възможно преди тридесет години. Тогава би трябвало да преминат над Боровата линия, предшественик на линиите за далечно ранно предупреждение на САЩ, и да разтревожат северноамериканското командване на ПВО в планината Чейен. Но предвид обтегнатите отношения между САЩ и Русия може би тези системи отново щяха да влязат в действие.

Полетът се оказа по-спокоен от очакваното. Прелитането през летен ден над пустинята определено можеше да е съпроводено от сътресения заради непостоянните възходящи термики. Ако не се виждаха фаровете на автомобили, под тях спокойно можеше да има море — толкова празна и черна беше тъмнината долу.

Оставаха тридесет минути. Имаха само 3360 литра гориво. Тук, долу, двигателите горяха много повече, малко над 1860 литра в час, вместо обичайните 1269.

— Да събудим ли пътниците? — запита вторият пилот.

— Добра идея.

Пилотът вдигна микрофона.

— Внимание. Очакваме приземяване след тридесет минути. Ако имате някакви специални изисквания, ни уведомете. Благодарим — добави той. Но не добави, че благодари най-вече за парите, както и за интересния полет.

Двамата пилоти се питаха кои ли са тези пътници, но не задаваха въпроси. Опазването на анонимността на клиентите беше част от работата и въпреки че сега навярно вършеха нещо непозволено от американските закони, те не бяха американски граждани. Не носеха пистолети, наркотици или други незаконни вещи. Във всеки случай не знаеха абсолютно нищо за пътниците си, а и лицето на един от тях беше увито в бинтове.

— Сто мили според компютъра. Надявам се пистата наистина да е толкова дълга.

— Според картата е така. Две хиляди и шестстотин метра. Скоро ще разберем.

Всъщност тази рядко използвана писта беше построена през 1943 г. от батальон на армейския инженерен корпус, закаран с камиони в Невада със заповед да изгради база на ВВС като учение. Всички летища си приличаха, защото бяха строени по един и същи наръчник, като триъгълник с една по-дълга страна. Пилотите се насочиха към писта две-седем, като захождаха право на север срещу преобладаващите ветрове. На пистата дори имаше светлини, но кабелите отдавна бяха дефектирали, както и летищният дизелов генератор. Тъй като тук нямаше много сняг или лед, които повреждаха пистите, те си бяха такива, както в деня, в който дебелият тридесет сантиметра армиран бетон се беше втвърдил.

— Ето ги.

— Виждам ги.

Всъщност ставаше дума за неоновозелени химични лампи, скупчени и разхвърляни около пистата — виждаха се ярко на челния дисплей. Включиха се и фаровете на един камион. А една двойка светлини дори замина към северния край на пистата, сякаш за да я очертае за приближаващия самолет. Пилотите предположиха, че някой от пътниците се е обадил по телефона, за да събуди друг там, долу.

— Окей, да завършваме захода — нареди командирът на самолета. Върна газта и спусна клапите, за да намали въздушната скорост. И този път висотомерът обяви височината им над земята, която постоянно намаляваше, докато колелата не целунаха земята. В западния край на пистата един камион превключи от дълги на къси светлини и обратно няколко пъти, за да накара самолета да отиде до него.

— Пристигнахме — обяви пилотът по разговорната уредба, когато самолетът спря бавно и нежно. Пилотът свали слушалките от главата си и се изправи, за да отиде в салона. Отвори лявата врата и се спусна по стълбичката, след което се обърна, за да погледне към пътниците си, повечето от които бяха станали и се движеха напред.

— Добре дошли на американска земя — каза той.

— Полетът беше дълъг, но спокоен — отговори ръководителят на групата. — Благодарим ви. Хонорарът ви вече е депозиран.

Пилотът кимна в знак на благодарност.

— Ако имате нужда от нас отново, се обадете.

— Да, ще го сторим. След две-три седмици.

Нито гласът, нито лицето му издаваха някаква емоция, особено предвид бинтовете. Може би той беше дошъл тук, за да прекара периода на възстановяване от пластична операция. Пилотът реши, че вероятно човекът е претърпял автомобилна катастрофа. Е, най-малкото климатът тук беше здравословен.

— Вярвам, забелязахте камиона с гориво. Те ще напълнят резервоарите ви. Кога летите за Хаваите?

— Веднага щом заредим — отговори пилотът. Имаха четири или пет часа път, повечето от които щяха да минат на автопилот, след като прелетят над калифорнийския бряг.

Един друг пътник стана, но след това се обърна и тръгна назад.

— Един момент — каза той, като влезе в тоалетната и затвори вратата зад себе си. От тоалетната имаше друга врата. Тя водеше към багажното отделение. Там мъжът беше оставил един сак. Отвори ципа му и отметна капака. Включи един електронен таймер. Реши, че два и половина часа са повече от достатъчни, след което затвори сака и се върна в салона.

— Извинете ме — каза той, след което слезе по десетте стъпала на стълбата. — И благодаря.

— Удоволствието беше мое, господине — отвърна пилотът. — Желая ви приятно прекарване.

Вторият пилот вече беше излязъл, за да наблюдава зареждането с гориво. Последният пътник тръгна след шефа си към лимузината, която ги чакаше на бетона, качи се в нея и колата тръгна. Зареждането с гориво отне пет минути. Пилотът се зачуди как ли са успели да си осигурят такава автоцистерна, но машината замина не след дълго и пилотите се върнаха в кабината, за да започнат пускането на двигателите.

След общо 33 минути на земята самолетът рулира в източния край на пистата, после пилотите подадоха газ за излетна мощност и ускориха в северна посока, за да се изкачат в небето за третата част от полета през този дълъг ден. Петдесет минути по-късно и 1500 литра по-малко гориво те прелетяха над калифорнийския бряг встрани от Вентура и поеха над Тихия океан със скорост 0,83 Мах на височина 12 500 метра. Главният им приемо-предавател беше включен, този път с „официалната“ регистрация на самолета. Фактът, че той току-що се беше появил на екраните на центъра в Сан Франциско, не обезпокои никого, защото полетните графици не се вкарваха в компютри и не бяха систематизирани по никакъв начин. Ако самолетът не нарушаваше правилата, не привличаше никакво внимание. Машината летеше към Хонолулу, на 2000 мили оттук, които се взимаха за около 4 часа и 55 минути. Движеха се по финалната права.

Двамата пилоти се отпуснаха. Самолетът работеше на автопилот и всичките му прибори показваха стойности в нормите. Командирът запали цигара, когато се отдалечи от американския бряг със скорост 510 мили.

Не знаеше, че в багажното отделение има бомба с електронен таймер, направена от почти четири килограма пластичен експлозив PETN и RDX, познат като „Семтекс“. Позволили бяха на пътниците и посрещачите им да се оправят с багажа си. Когато самолетът отмина 600 мили отвъд калифорнийския бряг, хронометърът показа нула.

Експлозията беше незабавна и катастрофална. Тя откъсна опашната част с двигателите от рамата. Главните горивни линии, които преминаваха под пода, започнаха да изхвърлят гориво към небето, което описа подобна на метеорит следа. Тя можеше да бъде видяна от всеки самолет, който летеше след взривената машина, но такъв нямаше, а двата гейзера жълт пламък угаснаха след няколко секунди.

В кабината пилотите не можеха да знаят какво става, освен че чуха рязък шум, таблото блесна с аварийните лампи и сигнали и самолетът спря да реагира на командите. Авиаторите се обучават за работа в критични ситуации. И само след пет или десет секунди двамата разбраха, че са обречени. Без опашни плоскости самолетът не можеше да се управлява, а и законите на физиката оставаха неизменно в сила. Самолетът тръгна в спирала към мастиленочерното море. Пилотите опитаха да овладеят машината, почти загубили надежда. След цял живот обучение и прекараните безкрайни часове в тренажори те знаеха какво да правят, ако самолетът не се подчинява на командите им. Опитаха всичко, но носът не се вдигна. Нямаха време да забележат, че опитите да регулират мощността на двигателите не водят до нищо. Блокирани в местата си от обезопасителните колани, двамата не можеха да погледнат назад в пътническия салон, а не след дълго изпитаха кислороден глад вследствие загубата на налягане в кабината, което беше откъснало вратата към салона. Нямаха никакъв шанс да схванат ситуацията.

Всичко отне малко повече от минута. Носът се люлееше нагоре и надолу, наляво и надясно, по своя инициатива и по волята на въздушните течения, докато не се забиха в океана със скорост от 240 възела, което доведе до мигновената им смърт. По това време групата пътници бяха стигнали окончателната си дестинация и дори не се сещаха за тях.

5

СЯКАШ ПО СИГНАЛ ОТ АЛЛАХ, че курсът му е верен, Дирар ал Карим чу как езан, призивът за молитва, ехти над покривите на Триполи и се спуска при него в кафенето, където пиеше чай. Той знаеше, че това не е съвпадение. Толкова съсредоточено преповтаряше операцията в главата си, че не забеляза как слънцето се спуска към хоризонта. Но нямаше значение. Аллах със сигурност щеше да му прости този пропуск, особено ако Дирар успее, а за добро или зло именно той трябваше да изпълни задачата. Жалко, че началниците му не разбираха стойността на мисията, но това не го тревожеше. Инициативата, доколкото отговаряше на волята на Аллаха и законите на исляма, беше благодат и със сигурност началниците му щяха да го разберат след края на мисията. А дали той щеше да е още жив, за да приеме техните похвали, щеше да реши Аллах, но наградата му беше сигурна както в този живот, така и в следващия. Тази мисъл утешаваше Дирар и успокояваше нервния му стомах.

До неотдавна ролята му в джихада беше помощна — да осигурява транспорт и информация и да предлага дома си на бойците, а понякога и да помага при разузнаването и събирането на сведения. Разбира се, беше държал оръжие, но за свой срам не го бе използвал срещу врага. Това скоро щеше да се промени — всъщност още преди следващата зора. Но както го бяха учили в лагера до Фукха, умението да ползваш оръжие беше само малка част от операцията. Американските военни имаха право поне в този случай. Повечето битки се печелят и губят, преди войниците да са стигнали на бойното поле. Планирай, планирай отново, а след това провери плановете си три пъти. Грешките се дължат на лоша подготовка.

Избраната от него цел се оказа невъзможна не само заради ограничения брой бойци под негово командване, но и заради разположението си. Хотелът беше сред най-новите в Триполи, с достатъчно изходи и етажи, както и тайни входове, така че трябваха две или повече дузини хора. При това в сметката не се включваха охранителите — все бивши войници и полицаи с модерно оръжие — и система за наблюдение, която нямаше равна на себе си. Дирар вярваше, че ако има време и достатъчно ресурси, ще може да изпълни успешно тази мисия, но не разполагаше с такива. Още не. Но може би следващия път.

Затова избра цел, предложена от друга клетка, май от Бенгази, но отхвърлена впоследствие от ръководството. Нямаше обяснение или алтернативна цел и както повечето от сънародниците си, Дирар се отегчи да чака, докато Западът продължаваше необезпокояван своя кръстоносен поход. Не се изненада, че лесно намери съмишленици от други клетки въпреки опасностите, защото Дирар не знаеше дали мълвата за неговия план не е стигнала до неприятелски уши в организацията и извън нея. През миналата година полицията на Кадафи, Хаят амн ал Джамахирия, беше проникнала с успех в няколко от клетките, едната от които ръководеше негов приятел от детството. Деветте мъже, добри бойци и истински вярващи, изчезнаха в казармите Баб ал Азизия, за да не излязат никога оттам — или поне не живи.

Наистина втората цел беше по-лека и нямаше почти никаква връзка с действията, заради които скоро предстоеше наказание, но при успех Дирар знаеше, че посланието ще е ясно: войниците на Аллах имат дълга памет и още по-дълги ножове. Убийте един от нас и ние ще убием сто от вашите. Съмняваше се, че ще достигне сто души тук, но това нямаше значение.

Заедно с няколко от посетителите на кафенето Дирар стана и отиде до един рафт, откъдето взе навито килимче. Съгласно изискванията молитвеното килимче беше чисто. Той се върна при масата си и разви килимчето на тухления под, като се постара да обърне горния му край към Киблата на Мека, след това се изправи с ръце отстрани, започна молитвата с нашепване на икама — личния зов за молитва. Постепенно го обзе спокойствие, докато изговаряше останалите седем стъпки на молитвата, която завърши със салават.

О, Аллах, благослови нашия Мохамед и неговите хора;

Ти си Славният.

О, Аллах, бъди милостив към Мохамед и хората на Мохамед; както беше милостив към Аврам и хората на Аврам.

Ти си Вечният, Славният…

Дирар завърши молитвата с продължителен поглед над всяко рамо в чест на ангелите, които отразяваха добрите и грешните дела на всеки вярващ, след което сви ръце на гърдите си и обърса лицето си с длани.

Отвори очи и пое дълбоко дъх. В своята мъдрост Аллах е преценил, че трябва да изисква от вярващите да се молят най-малко пет пъти всеки ден, преди зората, по обед, по пладне, при залез-слънце и вечер. Както повечето мюсюлмани, Дирар беше разбрал, че честите ритуали не само позволяват ново съсредоточаване, но са и знак на почит към силата и благодатта на Аллах. Той не беше споделял чувствата си с други, защото се опасяваше, че това ще бъде богохулно, но в сърцето си се съмняваше, че Аллах би го порицал.

Погледна часовника си. Време беше да тръгва.

Оставаше само въпросът дали щеше да е жив за последната молитва за деня. Това беше в ръцете на Аллах.

Дрискол не смяташе разходката през планината Хиндукуш за туристически преход, но все пак тя му напомни за старата поговорка относно Еверест: Достигнеш ли върха, значи си изкачил половината планина. Превод: често адски гадната работа беше да се върнеш надолу, без да пострадаш. И това важеше с особена сила за него и екипа — обикновено планинарите следват един и същ маршрут нагоре и надолу. Той и неговите рейнджъри не можеха да сторят това, за да не попаднат в засада. За да станат нещата още по-сложни, екипът мъкнеше и двама пленници, които досега сътрудничеха, но това можеше да се промени доста бързо.

Дрискол достигна една равна част на пътеката между две скали и спря, като вдигна юмрук. Зад него екипът спря почти в унисон и всички клекнаха. Намираха се на сто и петдесет метра от дъното на долината. Сержантът прецени, че след още четиридесет минути и след още две мили по дъното ще поемат към зоната за кацане. Провери часовника си — движеха се добре.

Тейт се промъкна до него и му предложи парче сушено месо.

— Пленниците започват да се влачат.

— Животът е гаден.

— И след него умираш — отвърна Тейт.

Воденето на пленници винаги криеше рискове, особено в терен като този. Ако някой от тях счупеше глезен или решеше просто да седне и да откаже да стане, имаше три възможности: да го оставят, да го носят или да го застрелят. Номерът беше да го убедиш, че го очаква само една съдба — последната. „И вероятно си беше точно така“, помисли Дрискол. Той в никакъв случай не би пуснал двамата чалмалии отново в оборот.

— Пет минути и тръгваме. Предай назад — нареди сержантът.

* * *

Обсипаният с камъни терен бавно премина от полегат в равнинен и отстъпи място на големи като варели камъни и чакъл. На сто метра от дъното на долината Дрискол спря отново и провери пътя пред себе си през очилата за нощно виждане. Продължи по виещата се на зигзаг пътека до мястото, където започваше равнината, като спираше при всяко удобно прикритие, докато не се убеди, че нищо не мърда пред него. Долината беше широка двеста метра и сякаш притисната от истински каменни стени. „Идеално място за засада“, помисли Дрискол, но заради географските особености на Хиндукуш това беше по-скоро правило, отколкото изключение. Този урок се предаваше от хилядолетия, още от Александър Велики, след това Съветите, а сега армията на САЩ. Дрискол и капитанът със счупения крак бяха планирали тази мисия от всички страни в търсене на по-добър маршрут за оттегляне, но алтернативи нямаше, или поне не по-близо от десет мили оттук, а заобикалянето щеше да означава влизане в часовете на деня.

Дрискол се извъртя и бързо преброи хората — петнадесет и още двама. Прибираше се със същата бройка, с която беше тръгнал — истинска победа. Направи сигнал на Тейт, че ще тръгва, и той го предаде назад по редицата. Дрискол се изправи и пое надолу по пътеката. След десет минути стигнаха на хвърлей камък от дъното на долината. Сержантът спря, за да провери дали някой не клечи в очакване, после тръгна пак и спря.

Нещо не е наред…

Дрискол след миг откри източника на притеснение: един от пленниците, този в позиция номер четири при Питърсън, вече не изглеждаше толкова уморен. Стоеше скован и въртеше глава наляво и надясно. Нещо го тревожеше. Защо ли? Дрискол спря отново и накара хората си да клекнат. Тейт веднага се озова при него.

— Какво има?

— Чалмалията на Питърсън е нервен.

Дрискол огледа пътя напред през очилата за нощно виждане. Дъното на долината, равно и без камънаци, освен някоя и друга скала, изглеждаше празно. Нищо не се движеше, не се чуваше и звук освен тихото свистене на вятъра. И все пак Дрискол имаше предчувствие.

Тейт запита:

— Виждаш ли нещо?

— Не, но оня е неспокоен. Вземи Колинс, Смит и Гомес и се върни петдесет метра назад, а после се изкачи по стената. Кажи на Питърсън и Флайърти да накарат двамата пленници да легнат и да мълчат.

— Ясно.

Тейт се изгуби назад по пътеката, като спираше, за да прошепне указанията на всеки от мъжете. През очилата за нощно виждане Дрискол наблюдаваше как Тейт и останалите трима тръгнаха бавно нагоре по склона, след което се отклониха от пътеката и продължиха от скала на скала успоредно на долината.

Зимър наближи Дрискол.

— Някакво гласче май ти казва нещо, а, Санта? — запита той. — Да.

Изминаха петнадесет минути. В зеленикавия екран на очилата Дрискол забеляза как Тейт спира внезапно. След това чу гласа му по радиото:

— Шефе, пред нас има открито пространство — вдлъбнатина в скалата. Виждам върха на една палатка.

„Което обяснява защо чалмалията е неспокоен, помисли Дрискол. Знае, че тук има лагер.“

— Признаци на живот?

— Приглушени гласове — пет или шест души.

— Ясно, дръж поз…

Отдясно, петдесетина метра нагоре по долината, се появиха чифт фарове. Дрискол се извърна и видя един автомобил УАЗ-469, който се появи иззад ъгъла, поднесе и се насочи към тях. Останали от нахлуването на Съветите в Афганистан, тези автомобили бяха любими на различните лоши тук. Този нямаше покрив и носеше друг вид съветско въоръжение — тежка картечница НСВ калибър 12,7 милиметра. Дрискол я разпозна — тринадесет изстрела в минута, обхват 1500 метра. В същия миг цевта на картечницата започна да бълва пламъци. Куршуми заудряха тъпо в скалите и пръстта, като изхвърляха парчета камък и облачета прах. По-надолу в долината, върху една скала срещу Тейт и останалите, също се появиха отблясъци от стрелящи цеви. Пленникът на Питърсън заговори нещо неразбираемо на арабски, но тонът не можеше да се сбърка — насърчаваше сънародниците си. Питърсън го фрасна зад ухото с цевта на автомата си и онзи се просна на земята.

Екипът на Тейт откри огън, автоматите им заехтяха в долината. Останалите от хората на Дрискол се бяха прикрили и обстрелваха уазката, която беше спряла на двадесет метра от тях с насочени към рейнджърите фарове.

— Тейт, хвърли гранати в палатката! — нареди Дрискол, след което се наведе наляво и изпрати два бързи откоса към джипката.

— Действам! — отвърна Тейт.

Нагоре по пътеката Барнс беше открил една ниша между скалите и нагласи картечницата си М249 на триножника. Оръжието забълва пламъци. С напукани като паяжина предни стъкла колата тръгна на заден, а нейната картечница продължаваше да праща куршуми по склона. Дрискол дочу звук от изстрелване на граната откъм Тейт, после втори и след съвсем малко време — още два. Чуха се още крясъци на арабски. Писъци. Дрискол осъзна след половин секунда, че писъците идваха отзад. Извъртя се с насочен автомат. Петнадесет метра по-нагоре пленникът на Гомес стоеше прав с лице към колата и крещеше. Дрискол схвана думите — застреляйте ме, застреляйте ме… — след което горната половина на главата на арабина избухна и той падна назад.

— Барнс, време е да ги спреш! — викна сержантът.

В отговор линията трасиращи куршуми на взводната картечница се спусна от кабината и покрива на джипката към предната решетка, от която се разхвърчаха искри. Куршумите заудряха тъпо в блока на двигателя, от който изхвърча пара като гейзер. Шофьорът отвори вратата и излезе от кабината, като се олюляваше. Куршумите от картечницата го повалиха. Оръжието в уазката замлъкна и Дрискол забеляза как някакъв човек прави нещо забързано с ръце. Презарежда. Сержантът се извъртя и даде сигнал на Питърсън и Дийкънс — гранати, — но двамата вече бяха на крака с насочено оръжие. Първата граната отиде доста зад колата и вдясно, но втората падна до задната й гума. Експлозията повдигна задницата на двадесетина сантиметра от земята. Картечарят се преметна през борда на каросерията, падна и замря.

Дрискол огледа отсрещния скалист склон през очилата. Преброи шест чалмалии, които лежаха и обстрелваха позициите на Тейт.

— Я осветете тия шибаняци! — заповяда Дрискол и единадесет автомата обсипаха склона с олово. Всичко свърши за тридесет секунди.

— Спри огъня, спри огъня! — заповяда Дрискол.

Стрелбата спря. Сержантът се обади по радиото:

— Тейт, пребройте се.

— Все още сме четирима. Удариха ни парчета камъни, но всичко е наред.

— Провери палатката и приключвай.

— Разбрано.

Дрискол тръгна нагоре по пътеката, за да провери всеки от хората си, които имаха само незначителни одрасквания и порязвания от отлетели камъчета.

— Барнс, двамата с Дийкънс проверете…

— Санта, ти…

— Какво?

— Рамото. Седни. Сядай, Сам! Докторе!

Дрискол почувства как дясната му ръка изтръпва от рамото надолу. Позволи на Барнс да му помогне да седне на пътеката. Колинс, вторият медик на екипа, пристигна тичешком. Коленичи и двамата с Барнс свалиха раницата на Дрискол от дясното рамо, после от лявото. Колинс включи фенерчето и провери рамото на сержанта.

— Тук се е забило парче камък, Санта. Колкото палеца ми.

— Мамка му! Барнс, двамата с Дийкънс проверете джипката.

— Ясно, шефе.

Спуснаха се тичешком по пътеката и отидоха до колата.

— Двама мъртви — извика Дийкънс.

— Претърсете ги, търсете информация — заповяда Дрискол през зъби. По вдървената ръка тръгваше пареща болка.

— Кървиш доста зле — каза Колинс. Извади превръзки от раницата и ги натисна върху раната.

— Превържи ме възможно най-добре.

Тейт се обади по радиото:

— Санта, тук има четирима убити и двама ранени, които издъхват.

— Ясно. Проверете за информация и се връщайте.

Колинс се обади:

— Ще повикам евак…

— Глупости! До петнадесет минути тука ще гъмжи от чалми. Изчезваме. Вдигни ме.

6

KЛAPK ЗНАЕШЕ, че го чака тъжен ден. Екипировката му вече беше опакована — винаги Санди го правеше, и то по най-добрия начин. Така щеше да е и при Динг — Патси бе научила как да опакова от майка си. Бойната група „Дъга 6“ навлизаше във второто си поколение — повечето хора от първоначалния екип бяха върнати в Щатите, във Форт Браг и в училището на Делта Форс, или пък в Коронадо, Калифорния, където Военноморските сили обучаваха своите кандидати за тюлени. Там тези хора можеха да седят на чаша бира с някой много доверен инструктор и да му разказват онези истории, които правилата им позволяваха. От време на време идваха тук, в Херефорд, Уелс, на чаша бира „Джон Къридж“ в приятния бар „Зеления дракон“, за да обсъждат военни истории по-свободно с колеги от групата на Черните мъже. Местните знаеха кои са тези хора, но се отнасяха към тайната точно както агентите от Службата за сигурност, които също посещаваха тази пивница и които местните наричаха мъжете от „Петицата“ в знак на почит към бившата британска служба МИ-5.

В тези служби нямаше нищо вечно, независимо от държавата. Това беше здравословно за организациите, които винаги привличаха нови хора, някои с нови идеи, и позволяваше приятни срещи в най-невероятни места — предимно летища из целия шибан свят. Между ръкостисканията и сбогуванията преди обявяването на заминаващия самолет се намираше и време за изпиване на много бири. Но непостоянството и несигурността изхабяваха хората. Човек започваше да се пита кога ли ще призоват някой от близките му приятели и колеги, за да изчезне в друга секция на „черния“ свят и да стане само спомен или пък някой, когото срещаш много рядко. Кларк знаеше, че доста от приятелите му бяха загинали на „учебни мисии“, което обикновено означаваше, че са спрели някой куршум в забранена зона. Но това беше цената, ако искаш да си част от това изключително братство, и тя не се променяше. Както тюлените обичаха да казват: „Не трябва да ти харесва, просто трябва да го правиш.“

Еди Прайс например се беше уволнил като главен сержант от 22-ри специален полк на САС[5] и сега беше йомен на затвора в Лондонската кула към кралския палат и крепост на Нейно величество. Джон и Динг бяха се питали навремето дали държавният секретар на Великобритания разбира колко по-сигурен е днес палатът на Нейно величество и дали церемониалната брадва на Прайс (йоменът на затвора е официалният екзекутор) има изобщо някакво острие. Той със сигурност и сега правеше сутрешната си физзарядка и тичаше и горко на някой член на редовната армейска охрана, чиито обувки не са лъснати до блясък, юздите на впрегнатия в двуколка кон не са правилно изопнати или пушката не е по-чиста, отколкото при излизането й от завода.

Според Джон Кларк беше жалко, че човек остарява, че наближава шестдесетте и най-лошото на остаряването се оказаха спомените за младостта, а в неговия случай и за най-добре забравените неща. Спомените бяха двуостър меч.

— Хей, мистър Кларк — обади се познат глас от предната врата.

— Адски хубав ден, а?

— Динг, говорихме вече за това — отвърна Джон, без да се обръща.

— Извинявай… Джон.

Кларк беше прекарал години, докато убеди Чавес, своя колега и зет, да се обръща към него на малко име, но дори и сега Динг се чувстваше неловко.

— Готов ли си, ако някой опита да отвлече самолета?

— Господин „Берета“ е на обичайното си място — отговори Динг. Те бяха сред шепата хора във Великобритания, които имаха право да носят огнестрелно оръжие, и се отнасяха достатъчно сериозно към тези привилегии.

— Как са Джони и Патси?

— Малкият се радва много, че ще си иде у дома. Имаме план какво ще правим, като се приберем.

— А, не. Утре ще се обадим в Ленгли от любезност. След ден-два може да ида с колата дотам, за да видя Джак.

— Искаш да видиш дали не оставя следи от стъпки по тавана? — запита Динг и се засмя.

— По-скоро драскотини от нокти, ако наистина го познавам.

— Май пенсионирането не е приятна работа — каза Чавес тихо. Тъстът му не обичаше тази тема. Времето летеше, колкото и да не му се иска на човек.

— Прайс как се справя?

— Еди ли? Опъва се на живота — така ли му викате вие, моряците?

— Добре го рече като за сухоземен.

— Ей, не казах сепия, а моряк.

— Ясно, Доминго. Извинете ме, полковник.

Чавес се засмя и рече:

— Да, ще ми липсваш.

— Как е Патси?

— По-добре след последната бременност. Изглежда страхотно. Чувства се страхотно, или поне така казва. Не е по оплакванията. Добро момиче е, Джон, но пък не ти казвам нищо ново, нали?

— Не, но винаги е приятно да го чуя.

— Е, нямам оплаквания.

А и да имаше, трябваше да подходи по въпроса много дипломатично. Но нямаше.

— Хеликоптерът чака, шефе — добави той.

— По дяволите — прошепна тъжно другият.

* * *

Сержант Айвър Роджърс стискаше багажа си в зеления военен камион, който трябваше да го откара до хеликоптерната площадка, и чакаше своя бригадир — това беше званието на Джон. Британците се отнасяха необичайно внимателно към званията и церемониалностите, а това се виждаше още по-добре от външен човек. Сержантът се надяваше изпращането му да мине тихо, но местните имаха други идеи. На хеликоптерната площадка чакаше строен, или както тук казваха, „изкаран парадно“, целият състав на групата — стрелците, разузнавачите и даже оръжейниците, — бойната група „Дъга“ разполагаше с тримата най-добри оръжейни майстори във Великобритания и всички носеха своите униформи. Имаше дори взвод от САС. С безизразни лица бойците вдигнаха оръжието си за почест с елегантно тройно движение, възприето в британската армия преди няколко века. Понякога традициите са красиво нещо.

— Дявол да го вземе — промърмори Кларк, като излезе от камиона. Доста се беше издигнал като за помощник-боцман от Военноморските сили и бе видял много странни неща по пътя си. Без да знае какво да прави, реши, че трябва да прегледа войските, така да се каже, и да се ръкува с всеки от тях по пътя към хеликоптера МН-60К.

Измина повече време от очакваното. Почти всеки получи благодарност с ръкостискането. Заслужаваха го. Кларк си спомни трета група за специални операции от един отминал живот. Онези бяха също толкова добри, колкото и да е трудно да го повярваш. Тогава той беше млад, горд и безсмъртен. Но не загина от безсмъртието си, за разлика от много други млади хора. Защо ли? Късмет може би. Нямаше друго обяснение. Научил се беше на предпазливост, най-вече във Виетнам. Гледал беше как по-малко късметлии от него умират от глупави и прости грешки — например от невнимание. Трябваше да се рискува, но човек трябваше първо да обмисли всичко и да поема само необходимите рискове. И те стигаха.

Алис Фургейт и Хелън Монтгомъри го прегърнаха. Те бяха отлични секретарки, а такива се намираха трудно. Кларк дори се изкушаваше да им намери работа в Съединените щати, но вероятно британците ги ценяха също колкото него и нямаше да се предадат без бой.

Дойде ред на Алистър Стенли, новият шеф, който стоеше накрая.

— Ще се грижа добре за тях, Джон — обеща той.

Стиснаха си ръце. Нямаше какво повече да си кажат.

— Обадиха ли ти се най-после за новото назначение?

— Очаквам да се обадят, когато дойде следващият чек.

Обикновено правителството се справяше добре с документите. С друго не, разбира се, но с бумащината си го биваше.

Тъй като не остана нищо повече за казване, Кларк отиде при хеликоптера. Динг, Патси, малкият Джони и Санди вече седяха със закачени колани. Джони обичаше летенето и му предстояха десет часа да се насити. Излетяха и завиха на югоизток към четвърти терминал на летище „Хийтроу“. Там се приземиха на специалната площадка, откъдето един миниван ги откара до самолета и така не се наложи да преминават през охраната. Самолетът беше „Боинг-777“ на „Бритиш Еъруейз“. Същият тип, с който долетяха преди четири години, но онзи имаше баски терористи на борда. Те сега си бяха в Испания, но никой не се интересуваше в кой затвор са и какви са условията там. Вероятно не е като в „Уолдорф Астория“.

* * *

— Уволнени ли сме, Джон? — запита Динг, когато самолетът тръгна към пистата.

— Сигурно не. А и да сме, няма да го нарекат така. Може да те направят инструктор във Фермата. А за мен…? Може да ме оставят на заплата година-две или да се закача за някое бюро в оперативния център, докато ми вземат разрешителното за паркинг. Твърде старши сме, за да ни уволнят. Не си струва бумащината. Боят се, че може да се разприказваме пред неподходящ репортер.

— Да, ти още дължиш обяд на Боб Холцман, нали?

Джон за малко не разля шампанското си при тези думи.

— Е, обещал съм, нали така?

Замълчаха за няколко минути, след което Динг каза:

— Значи ще се обадим на Джак?

— Ами май трябва, Доминго.

— Ясно. По дяволите, Джак-младши вече се е дипломирал, нали?

— Да. Но не знам с какво се занимава.

— Обзалагам се, че е на служба за богаташки деца. Акции, облигации, кинти. Басирам се.

— А ти какво си работил на неговите години?

— Учех се от теб какво да правя с пратките в тайници във Фермата, а вечер посещавах университета „Джордж Мейсън“. Повечето време ходех и спях.

— Но доколкото си спомням, взе магистърска степен. Много повече от мен.

— Да. Получих парче хартия, в което се казва, че съм умен. А ти оставяше мъртъвци по целия свят.

За щастие подслушването в салоните на авиолайнерите е невъзможно.

— Наречи го лабораторна работа по външна политика — предложи Кларк, докато преглеждаше менюто за първа класа. Ако не друго, „Бритиш Еъруейз“ поне сервираха добра храна, макар че все още не разбираше защо авиолиниите не се запасяват с „Биг Мак“ и картофки. Или може би пица от „Домино“. Колко пари щяха да си спестят само… но говеждото на „Макдоналдс“ във Великобритания май не го биваше. В Италия беше още по-зле. Обаче националното им ястие беше телешко по милански, което направо разбиваше бургера „Биг Мак“.

— Притесняваш ли се?

— За работата ли? Не. Винаги мога да изкарвам истински пари като консултант. Знаеш ли, ние двамата можем да отворим фирма за охрана на важни персони или нещо такова и да направим много добри пари. Аз ще планирам, а ти ще се занимаваш с физическата защита. Знаеш как е — стоиш и гледаш в хората с гримаса, която казва „не се ебавай с мен“.

— Твърде стар съм за това, Доминго.

— Никой не е толкова тъп да рита стар лъв по задника, Джон. А аз и без това съм прекалено нисък, за да плаша лошите.

— Глупости. Аз не бих се закачал с тебе дори на шега.

Чавес рядко получаваше подобен комплимент. Той беше особено чувствителен заради ниския си ръст — жена му беше по-висока с два сантиметра — но това имаше своята тактическа полза. През годините няколко души го бяха подценили и попаднали обсега му. Непрофесионалисти. Професионалистите можеха да видят в погледа му колко е опасен. Ако той реши да включи лампата, разбира се. Но рядко се стигаше до това, въпреки че в източен Лондон някакъв уличен побойник беше станал неучтив пред една пивница. Събудиха го по-късно с чаша бира и карта за игра в джоба — дама пика с гланцовочерна обратна страна. Подобни неща се случваха рядко. През повечето време Англия беше цивилизована страна, а и Чавес не си търсеше белята. Научил беше този урок през годините. Черните мъже оставяха картите като сувенир. Вестниците подеха темата и Кларк натисна здраво хората си. Но не чак толкова здраво. Може и да работеха за сигурността, но момчетата трябваше и да се поперчат. Хората, които той остави в Уелс, имаха нужните качества, в което няма лошо, стига да знаят кога да спрат.

— Според теб коя беше най-добрата ни задача?

— Увеселителният парк. Малой се справи отлично, като ви разположи по крепостта, а онзи го заловихте почти перфектно, като се има предвид, че не бяхте репетирали.

— Да, биваше си ги онези — съгласи се Доминго с усмивка. — Моите стари нинджи не можеха да им стъпят на малкия пръст, а аз си мислех, че от тях по-добри войници няма.

— Добри бяха, но опитът значи много.

В екипа „Дъга“ нямаше човек с по-ниско звание от щатен сержант, за което се изискваха доста години в униформа.

— Много знания се придобиват с времето, а и тези неща не се учат от книгите. В онези дни ги обучавахме адски много.

— Да бе. Ако се наложи пак да тичам, ще трябва да си взема нови крака.

Кларк изсумтя

— Ти си все още хлапе. Но ще ти кажа едно — никога не съм срещал по-добри стрелци, а доста съм ги виждал. Господи, сякаш са родени с автомати в ръце. А ти, Динг, имаш ли си личен шампион?

— Ще трябва да ги меря с осцилоскоп и пергел. Но за мозък избирам Еди Прайс. Уебър или Джонстън за стрелба с пушка — по дяволите, няма какво да избирам. За късо оръжие малкия жабар Лоазел… Той би шашнал и Док Холидей[6] в Тъмбстоун. Но нали знаеш, човек просто трябва да вкара куршума в центъра. Мъртвият си е мъртъв. Всички го можехме, отблизо и далеч, денем и нощем, будни или спящи, пияни или трезви.

— Затова ни плащат големите пари.

— Жалко, че взеха да дърпат юздите.

— Много жалко.

— И защо, по дяволите! Не разбирам.

— Защото европейските терористи са се покрили. Ние ги спряхме, Динг, и така се прецакахме, та си нямаме работа. Е, поне не ни закриха съвсем. Предвид политиката можем да кажем, че сме успели и че героят язди към залеза.

— Да бе, с потупване по рамото и похвала.

— Ти очакваш благодарност от демократично правителство? — запита Джон с гримаса. — Ех ти, бедно, наивно момче.

Основната причина се криеше в бюрократите от Европейския съюз. Нито една европейска страна не налагаше смъртни присъди вече, независимо от желанията на обикновените хора, разбира се, и един такъв представител на народа все повтаряше на висок глас, че екипът „Дъга“ е прекалено безмилостен. Не го бяха питали дали настоява за хуманно залавяне и лечение на бесни кучета. Хората не оспорваха действията на екипа в никоя страна, но любезните и нежни бюрократи се бяха спекли, а точно те, безличните хора, държаха истинската политическа власт. Както навсякъде в цивилизования свят.

— Знаеш ли, че в Швеция е забранено да отглеждаш телета по ефективния начин. Трябва да им осигуриш социални контакти с други себеподобни. После няма да ти позволят да им режеш топките, докато не чукат поне веднъж — изръмжа Чавес.

— Струва ми се разумно. Така поне ще знаят какво изпускат — засмя се Кларк. — Пък и се намалява работата на каубоите. Едва ли е приятно за един мъж да го прави на някой друг.

— Исус е казал, че кротките ще наследят земята, и аз нямам против, но все пак е добре да има ченгета.

— Да ме чуваш да споря с теб? Я си пусни облегалката, пий едно вино и поспи, Доминго.

„И ако някой задник опита да отвлече самолета, ще се справим с него“ — помисли си Кларк.

Е, човек може поне да се надява на последен екшън, преди да го пратят в трета глуха.

7

— Е, КАКВО СТАВА? — запита братовчед си Брайън Карузо.

— Същата манджа, различен ден, мисля — отговори Джак Райън-младши.

— Манджа? — запита Доминик, другият Карузо — Лайна ли имаш предвид?

— Опитвам да съм оптимист.

Стиснали в ръце първите чаши кафе за деня, тримата вървяха по коридора към офиса на Джак. Часът беше осем и десет сутринта, време за поредния ден в Колежа.

— Има ли вести от нашия приятел Емира? — запита Брайън и отпи глътка кафе.

— Нищо от първа ръка. Не е глупав. Даже препраща имейлите си през няколко различни адреса, като някои са активни само за часове, а и като ги проследим, се оказваме в задънена улица. Смята се, че е в пакистанската пустош. А може и да е зад съседната врата. Или на всяко място, където може да си купи безопасност. По дяволите, сега даже ми се струва, че трябва да проверявам и в килера вкъщи.

Според Джак това беше обезсърчаващо. Първото му начинание в полевите операции се оказа суперуспешно. Може би имаше късмета на начинаещия? Или го дължеше на съдбата. Заминал беше в Рим, за да помага на Брайън и Доминик с разузнавателни сведения, и напълно случайно видя МоХа в хотела. Оттам нещата се развиха бързо, прекалено бързо, по дяволите, и той се озова сам с МоХа в банята…

Следващия път нямаше да се страхува чак толкова, реши Джак с огромна и фалшива увереност. Помнеше как уби МоХа така ясно, както първия път, когато прави секс. Най-жив се оказа споменът за изражението на мъжа, когато дитилинът подейства. Джак сигурно щеше да се измъчва от това убийство, ако го нямаше адреналинът му и нещата, за които Мохамед носеше вина. Не съжаляваше за действията си. Самият МоХа беше убиец, заел се да носи смърт на невинни граждани, и Джак не страдаше от безсъние заради него.

Помогна фактът, че е сред роднини. Тримата с Доминик и Брайън имаха общ дядо, Джон Милър, по майчина линия. Дядо им по бащина линия, сега на осемдесет и три години, беше италианец, емигрирал в Сиатьл и работил цели шестдесет години в семейния ресторант там. Дядо Милър, бивш ветеран от армията и вицепрезидент на банка „Мерил Линч“, не се разбираше с Джак Райън-старши, защото смяташе за пълна идиотщина неговото напускане на Уолстрийт за държавна работа. Заради тази работа дъщеря му и внучката му, малката Сали, за малко не бяха умрели в автомобилна катастрофа. Ако зетят му не беше се върнал в ЦРУ, този инцидент нямаше да се случи. Разбира се, никой освен дядо Милър не го вярваше, включително дъщеря му и Сали.

Според Джак-младши помогна и това, че Брайън и Доминик тогава също бяха новаци в занаята. Не новаци за опасностите — Брайън беше морски пехотинец, а Доминик — агент на ФБР, а по-скоро новаци в „пустинята на огледалата“, както я наричаше Джеймс Джизъс Енгълтън[7]. Добре и бързо се адаптираха, след като очистиха няколко бойци от Революционния съвет „Умаяд“ — четирима в престрелката в мола в Шарлотсвил и трима в Европа с „вълшебната писалка“. И все пак Хендли не ги нае за добрата им стрелба. Майк Бренън, началникът му от Тайната служба на САЩ, ги бе нарекъл „умни стрелци“, което определено пасваше на братовчедите му.

— Какво мислиш? — запита Брайън.

— В Пакистан е, но трябва да е близо, за да могат хората му да прескачат през границата. Някъде с достатъчно пътища за бягство. Има електричество, но преносими генератори се намират лесно, така че това не значи много. Може би има и телефонна линия. Избягват сателитните телефони. Научиха се по трудния начин…

— Да, след като прочетоха за тях в „Таймс“ — изръмжа Брайън.

Журналистите смятат, че могат да публикуват каквото си поискат, но подобни последствия се виждат трудно, когато човек седи зад клавиатурата.

— Всъщност не знаем къде се намира в момента Негово височество. Само предполагам, но истината е, че обикновено разузнаването се опира на догадки въз основа на налична информация. Понякога нещата са твърди като камък, друг път са абсолютно неясни. Добрата новина е, че поне четем доста поща.

— Колко? — запита Доминик.

— Към петнадесет или двадесет процента.

Дори и така обемът беше огромен, но даваше възможности. „Като Райън Хауърд[8] — помисли си Джак. — Маха с бухалката и изхвърля топките надалече, но пък прави адски много голове.“

— Е, хайде да разклатим дървото и да видим какво ще изпадне от него.

Вечният морски пехотинец Брайън използваше всяка възможност за нападение.

— Да заловим някого и да го поизпотим.

— Не искам да се издаваме — каза Джак. — Остави това за операция, за която си струва да се разкриваме докрай.

Едно от нещата, за които не можеше да се говори, беше предпазливостта, с която разузнавателната общност работеше с данните. Много от тези данни оставаха тук, без дори да се препращат на директорите, назначавани в повечето случаи по политическа линия и лоялни на назначилите ги, а не на клетвата при встъпването в длъжност. Президентът, известен тук като НКО или национален команден орган, разполагаше с доверен персонал, но това доверие означаваше, че се пропускат само неща по негово желание и само на репортерите, които се съгласяват да представят нещата по предвидения начин. Шпионската общност криеше информация от президента, а това гарантираше уволнение, ако те хванат. Криеха данни и от крайните потребители — хората на терен, което също не беше ново и обясняваше защо хората от специалните операции рядко им се доверяваха. Всичко опираше до правото на информация. Човек можеше да има оторизация от най-високо ниво, но ако няма пълномощия за дадената информация, не я получаваше. Същото важеше и за Колежа, който официално нямаше никакви права да получава информация. Но хората в него успяваха доста често да си я набавят. За главния им хакер, един суперочилатко на име Гавин Биъри, който ръководеше компютърния отдел, нямаше непробиваема криптираща система.

Бивш служител на Ай Би Ем, той беше загубил двама братя във Виетнам, след което започна работа за федералното правителство, откъдето го избраха за щаба на Агенцията за национална сигурност във Форт Мийд — главният правителствен център за комуникации и електронна сигурност. Заплатата му отдавна беше стигнала ниво като за гений, а освен това получаваше и щедра правителствена пенсия. Но обичаше да работи и се присъедини към Колежа секунди след откриването му. По професия беше математик с докторска степен от Харвард, където му преподавал самият Беноа Манделброт[9], и понякога изнасяше лекции в Масачузетския технологичен институт и в Калифорнийския технически институт в своята научна област.

Биъри беше завършен компютърен специалист чак до очилата с дебели черни рамки и бледото лице, но поддържаше електронните зъбни колела на Колежа смазани и мъркащи като котета.

— Класифицирано, а? — запита Брайън. — Я не ми ги пробутвай тия.

Джак вдигна ръце и сви рамене.

— Съжалявам.

Също като баща си, Джак Райън-младши не нарушаваше правилата. Братовчед или не, Брайън нямаше нужните привилегии. Точка.

— Чудил ли си се някога за името? — запита Доминик. — РСУ? Нали знаеш колко много онези обичат двойните значения?

„Интересна идея“, помисли Джак.

Революционният съвет „Умаяд“ беше измислен от самия Емир, или поне така предполагаха. Но дали съкращението означаваше само това, или препращаше към изпитания и верен ислямски символ на джихада, Саладин, или пък имаше друг смисъл?

Роден като Салах ад дин Юсуф ибн Аюб около 1138 г. в Тикрит, днешен Ирак, Саладин бързо се прочул по време на кръстоносните походи, отначало като защитник на Баалбек, а след това като султан на Египет и Сирия. Фактът, че проявите му на бойното поле са в най-добрия случай малко, не значеше много за мюсюлманската история и както се случва с много исторически фигури на изток и на запад, важното е какво смятат, че олицетворява Саладин. За мюсюлманите той беше отмъщаващият меч на Аллах, застанал срещу прииждащите като порой кръстоносци друговерци.

Ако имаше нещо в името на РСУ, то вероятно се криеше в последната дума, Умаяд — името на джамията в Дамаск, в която се намираше гробът на Саладин в саркофаг от мрамор, дарен от германския император Вилхелм II, и обикновен дървен ковчег, в който все още лежеше тялото. Фактът, че Емира е избрал Умаяд за главната дума на организацията си, предполагаше, според Джак, че за него джихадът е повратна точка, точно както смъртта на Саладин е преход от този живот на борба и страдание към вечния рай.

— Трябва да помисля — каза Джак. — Предположението ти е добро.

— Братовчед, тук, горе, не е пълно само с пясък — отвърна Брайън, като се усмихна и почука слепоочието си с показалец. — И какво прави баща ти сега с толкова свободно време?

— Не знам.

Джак не прекарваше много време вкъщи. Така избягваше разговори с родителите си, а колкото повече говореше за „работата“ си, толкова повече щеше да разпали любопитството на баща си. Ако баща му разбереше какво става тук, сигурно щеше да побеснее. А за реакцията на майка си Джак-младши дори не смееше да мисли. Тази мисъл го измъчваше. Джак съвсем не беше мамино синче, но пък има ли на света син, който някога спира с опитите да впечатли родителите си и да търси одобрението им? Как беше поговорката? Мъжът не е истински мъж, докато не убие баща си — в преносен смисъл, разбира се. Джак беше зрял човек, който се занимаваше със сериозни гадории в Колежа. „Време е да изляза изпод сянката на татко“, каза си той за пореден път. А тази сянка се оказа доста голяма.

Брайън каза:

— Басирам се, че му доскучава и…

— Тича?

— А ти не би ли тичал?

— Не забравяй, че съм живял в Белия дом. Тичал съм достатъчно. С удоволствие ще ловя лошите оттук, от бюрото.

Джак си помисли, че ще ги лови предимно с компютъра, но ако си изиграе картите правилно, сигурно ще го пуснат и на терен. Вече репетираше молбата си пред шефа на Колежа, Гери Хендли. Онази работа с МоХа трябваше да значи нещо, нали така? Братовчедите му бяха умни стрелци. Дали това важеше и за него? — запита се Джак. Можеше ли да е такъв? В сравнение с тях, той беше водил живот на завет, като добре пазеният син на президента Джон Патрик Райън, но това имаше и ползи, нали така? Научил се беше да стреля от агентите от Тайната служба, играл беше шах с държавния секретар, живял беше и слушал, макар и отстрани, в света на разузнавателната и военната общност. Но знаеше ли оттам трикове, за които Брайън и Доминик бяха учили толкова усилено? Може би. Или просто мечтаеше. Както и да е, трябваше най-напред да се справи с Хендли.

— Но ти не си баща си — напомни му Доминик.

— Така е.

Джак се обърна на стола си и включи компютъра, за да прегледа сутрешните новини, както обществените, така и класифицираните. Често последните изпреварваха първите само с три дни. Най-напред Джак влезе в сайта с резюме на прехванатите записи от Агенцията за национална сигурност. Сайтът беше познат като EITS или XITS, както и с неприятния прякор „зитс“[10], и стигаше само до служители на високо ниво в АНС и ЦРУ, както и в Съвета за национална сигурност и в Белия дом.

За вълка говорим… Емира отново фигурираше в сайта. С прехваната информация. Съобщението беше строго административно по характер. Емира искаше да знае какво прави някой, без име, а с анонимен код, и дали е осъществил контакт с неизвестен чужденец във връзка с нещо неизвестно. Това беше стандартното съдържание на повечето такива съобщения — много неизвестни, нещо като рисунка с празни места за попълване, което всъщност представляваше и анализирането на информацията. Най-големият и сложен пъзел на света. И точно това късче от пъзела беше довело до среща в ЦРУ.

Предложеният дневен ред включваше обсъждане на доклад (почти изцяло основан на догадки) от някакъв аналитик на средно ниво, който вероятно искаше по-хубав офис и предлагаше размислите си с надеждата, че нещо от тях ще се закачи някъде и ще го изтегли на място с по-висока заплата. И може би някой ден това щеше да се случи, но аналитикът нямаше да стане по-умен, освен може би в очите на шефа си, ако същият се е докопал до поста си по подобен начин и обича да му връщат услуги.

Нещо тормозеше Джак… Имаше нещо в този текст… Той постави показалеца на мишката над папката XITS на твърдия диск на своя компютър, щракна два пъти върху нея и на екрана се появи резюмето на документа, което той си пазеше. И там видя същия номер на прехванатия текст, само че включен в три съобщения отпреди седмица. Първото от тях беше от служител в Съвета за национална сигурност до Агенция за национална сигурност. Изглежда някой в Белия дом искаше да разбере как точно е получена информацията. Оттам запитването беше препратено към човек от военното разузнаване, в случая генерал Сам Ферен, чийто отговор беше лаконичен: РАНИЦА. НЕ ОТГОВАРЯЙ. ЩЕ МИНЕ ПО АДМИНИСТРАТИВЕН ПЪТ.

Джак се усмихна. „Раница“ беше вечно променящото се кодово име в АНС за „Ешелон“ — всезнаещата и всевиждаща програма за следене на електронна информация. Разбра отговора на Ферен. Служителят от Съвета за национална сигурност се интересуваше от „източници и методи“, от магиите на АНС. Тези тайни просто не се споделяха с потребители на информация като Белия дом и искането на онзи от Съвета си беше идиотщина.

Както можеше да се предскаже, следващото резюме в XITS посочваше източника на информация като „съвместно електронно разузнаване зад граница“, което за Белия дом означаваше, че АНС е получила сведенията от приятелска разузнавателна агенция. Накратко, лъжеха.

Причината за това можеше да е само една: Ферен подозираше, че Белият дом показва сайта XITS. „Господи, помисли Джак, сигурно генералът много внимава какво казва на президента.“ Но ако светът на шпионите не се доверява на президента, то кой се грижеше за страната? И ако системата се разпадне, Джак се зачуди при кого, по дяволите, трябва да се отиде? Това беше въпрос за философ или свещеник.

Джак реши, че отрано започва със задълбочените мисли, но като чете сайта XITS — светая светих на държавните документи, — какво пропуска? Какво ли не се разпространява? И кой, по дяволите, получава точно тази информация? Дали няма някаква комуникационна връзка само за директорите?

Добре, значи Емира говори отново. Агенцията за национална сигурност няма ключа за личната му криптираща система, но Колежа го имаше — Джак сам го намери от компютъра на МоХа и го даде на Биъри и неговите хора, които пък прехвърлиха данните на защитен твърд диск. За по-малко от един ден научиха всичките му тайни, включително паролите, и в Колежа цели пет месеца четоха всякакви криптирани съобщения, преди паролата да бъде сменена. Противникът се оказа доста внимателен или пък беше обучен от човек от шпионския занаят. Но не дотам внимателен. Паролите не се променяха всекидневно, а дори и ежеседмично. Емира и хората му, изглежда, вярваха в своите мерки за сигурност, но заради подобна увереност са падали цели държави. На пазара винаги се търсеха специалисти по криптиране, а повечето от тях говореха руски и бяха достатъчно бедни, за да приемат офертата. ЦРУ дори поднесе няколко на лошите, за да станат консултанти на Емира. Един от тях намериха под купчина боклуци в Исламабад с гърло, разрязано от едното ухо до другото. Играта беше груба дори за професионалистите. Джак се надяваше, че Ленгли се грижи добре за семейството на този човек. Това невинаги се случваше на агентите. Служителите на ЦРУ получаваха доста големи осигуровки срещу смърт и Ленгли не забравяше семействата им, но агентите бяха нещо съвсем различно. Обикновено не ги оценяваха напълно и ги забравяха бързо, ако се появи някой по-добър.

Изглежда Емира още се чудеше как са загинали хората му по улиците на Европа. Всички умряха от ръцете на Брайън и Доминик Карузо и на Джак, но Емира не знаеше това. Според него три сърдечни удара изглеждаха много като за здрави млади хора. Накарал беше своите агенти да се поровят внимателно в медицинските документи, които обаче се оказаха изчистени, къде с открити, къде с подмолни методи. Нещата оправиха юристите, представители на починалия, и подкупите на дребни бюрократи, за да предадат оригиналните документи. Агентите бяха търсили и други, отделно подадени документи, които можеха да разкрият играта, но напразно. Емира пишеше на оперативен работник, който очевидно живееше във Виена, изпратен там да се интересува от странния случай с мъжа, попаднал под трамвай, защото според Емира онзи бил толкова добър с конете като малък, че не можело да е от хората, които ще попаднат под движещо се превозно средство. Но според човека на Емира цели девет души видели инцидента и онзи се бил подхлъзнал пред трамвая, а това би могло да се случи на всеки, независимо какъв е бил на единадесет години. Австрийските лекари си бяха свършили работата добре и официалната аутопсия се оказа ясна — Фаад Рахмин Ясин е накъсан от трамвай на малки безформени парчета. Според патолога изследванията за алкохол в кръвта му не показваха нищо, само незначителни остатъци от предишната нощ. Нито пък имало следи от наркотици в извлечената от разкъсаното тяло кръв. Извод: подхлъзнал се, паднал и умрял вследствие удар с тъп предмет и екссангвинация — луксозен начин да се каже, че е умрял от загуба на кръв.

Това едва ли може да се случи на по-приятен човек, реши Джак.

8

ДРИСКОЛ и неговите рейнджъри знаеха отдавна, че разстоянията на картата на Хиндукуш не отговарят на истината. Всъщност дори картографите от века на цифровата техника нямаше как да изчислят пространственото влияние на всяко възвишение, понижение и рязък завой на терена. При планирането на мисията капитан Уилсън беше умножил всички техни преценки по две, което по принцип вършеше работа, и Дрискол, който разбираше, че до зоната за кацане има не три, а шест километра или почти четири мили, за малко не изпсува заради тази математическа корекция. Но се въздържа. Нямаше да помогне. Дори можеше да навреди, защото щеше да означава пропукване в дисциплината на екипа. Дори и погледите им да не го следяха всяка минута, рейнджърите се водеха по него. Не само лайната, но и психическата настройка падаше надолу.

Тейт, който водеше групата, спря и вдигна юмрук, при което цялата разпръсната колона се закова на място. Дрискол приклекна, както и всички други в почти пълен синхрон. Дулата на автоматите зад него се насочиха напред, като всеки мъж хващаше своя сектор и се оглеждаше и ослушваше. Намираха се в тесен каньон — толкова тесен, че Дрискол се съмняваше дали ждрело, широко три метра, може да се нарече каньон, но нямаха избор. Или трябваше да изминат тези триста метра, или да прибавят още две мили към пътя си и да рискуват прибиране през деня. От засадата насам не бяха чули или видели нищо, но това не значеше много. Хората от Революционния съвет „Умаяд“ познаваха тези земи по-добре от всеки и от опит знаеха колко време е необходимо на войниците с раници да ги изминат. Освен това знаеха и малкото места за кацане на хеликоптери, от които врагът можеше да им избяга. Следователно организирането на нова засада изискваше да се движат по-бързо от жертвата.

Без да се обръща, Тейт даде сигнал за ставане. Дрискол се изправи.

— Какво има? — прошепна той.

— Наближаваме края. Още тридесетина метра.

Дрискол се извъртя, посочи Барнс, вдигна два пръста, след което даде сигнал за тръгване. Барнс, Йънг и Гомес се озоваха при него след секунда.

— Край на пролома — обясни Дрискол. — Огледайте се наоколо.

— Ясно, шефе.

Тръгнаха. Зад себе си сержантът дочу гласа на Колинс:

— Как е рамото?

— Добре.

Шестте хапчета ибупрофен, които Колинс му беше дал, намаляваха болката, но всяко сътресение му причиняваше парещи вълни по рамото, гърба и врата.

— Свали си раницата.

Колинс не изчака протестите на Дрискол и отметна презрамката.

— Кървенето е намаляло. Усещаш ли си пръстите?

— Да.

— Размърдай ги.

Дрискол му показа среден пръст и се ухили.

— Така става ли?

— Докосни палеца си с всеки пръст.

— Господи, Колинс…

— Хайде.

Дрискол се подчини, но пръстите му се движеха мудно, сякаш бяха ръждясали в ставите.

— Сваляй раницата. Ще разпределя товара ти.

Дрискол отвори уста да възрази, но медикът го сряза:

— Виж, ако оставиш раницата, смятай, че ще си загубиш ръката до рамото. Много вероятно е да имаш увреждане на нервите и тридесетте килограма не помагат.

— Добре де, добре…

Барнс, Йънг и Гомес се върнаха. Колинс подаде раницата на Барнс, който отиде назад по редицата, за да разпредели съдържанието й. Йънг докладва на Дрискол:

— Нищо не видях, но има някакво движение. Чух двигател на камион на около половин миля на запад.

— Добре, връщай се в редицата. Колинс, ти също.

Дрискол извади картата и включи фенерчето с червено стъкло. Макар и нестандартни, колкото и да ги биваше очилата за нощно виждане за повечето неща, за четене на карти си бяха пълен боклук. Някои навици от старата школа се забравяха трудно, а други изобщо не биваше да се забравят.

Тейт се приближи. Дрискол проследи с пръст пролома, в който седяха — в края му имаше още един каньон, заобиколен от двете страни от плата. Според него теренът не се различаваше много от градския — каньоните бяха главните пътища, платата — къщите, а проломите — малките улички. Всъщност те бързо пресичаха пътищата и използваха малките улички, за да стигнат до летището. Или в случая до хеликоптерната площадка. Още два каньона, един пролом и след това нагоре по склона на платото към зоната за кацане.

— На финалната права сме — обади се Тейт.

„Където повечето състезатели се провалят“, помисли Дрискол.

* * *

Прекараха петнадесет минути седнали в края на пролома. Двамата с Тейт огледаха целия каньон с очилата за нощно виждане, за да се убедят, че никой не ги наблюдава. По двойки екипът прекоси дъното на каньона до отсрещния пролом, останалите ги прикриваха, а Тейт и Дрискол действаха като пътни полицаи. Йънг и пленникът минаха последни и тъкмо се скриха в пролома, когато от изток блесна двойка фарове. Дрискол видя веднага, че това е друга уазка, но тази се движеше бавно и спокойно.

— Спри — заповяда сержантът. — От изток идва камион.

Както предишната уазка, и тази имаше картечница в каросерията, но Дрискол видя само един човек отзад. Също и в кабината — само шофьор, без пътник. Разделили се бяха с надеждата да пресекат пътя на жертвите си. Тактиката на малките групи изискваше инстинкт толкова, колкото и спазване на правилата, но който бе изпратил камионетката, беше сгрешил. Тя идваше насам — гумите й скърцаха по ситните камъни и светлините на фаровете отскачаха по стените на каньона.

Дрискол дръпна Тейт и му прошепна:

— Шофьора.

Тейт кимна в отговор.

Дрискол прошушна в микрофона:

— Не стреляйте.

Отговориха му с двойно почукване.

Уазката се намираше на двайсет метра, достатъчно близо, за да може Дрискол ясно да види лицето на стрелеца в зеленото и бяло сияние на очилата. Момче на осемнадесет или деветнадесет години, с неравна брада. Цевта на картечницата сочеше право надолу, не настрани, както трябваше. „Мързеливият си е направо мъртъв“, помисли си сержантът.

Уазката се изравни с пролома и спря. Шофьорът се наведе настрани и се изправи с прожектор в ръка. Насочи го през прозореца на пасажера. Дрискол се прицели точно над лявото ухо на стрелеца. Натисна спусъка бавно, бавно и автоматът подскочи. В очилата за нощно виждане се появи мъгла като зарево около главата на картечаря. Той падна право надолу през борда на каросерията. Шофьорът го последва след по-малко от секунда, като светлината на прожектора се разигра лудо, преди той да се свлече на седалката.

Двамата с Тейт отидоха при машината и като отделиха двадесет секунди, за да угасят прожектора и да се убедят, че няма оцелели, продължиха към пролома. На запад се чу рев на двигател. Осветиха ги фарове. Дрискол не си направи труда да се огледа, а извика:

— Мърдай, мърдай! — като продължи да следва Тейт. Чуха се подобните на кашлица изстрели от друга руска картечница, чиито куршуми ги обсипаха с пръст и камъчета, но Дрискол и Тейт бяха вече в пролома. Гомес, който поведе групата, отиваше все по-навътре. Дрискол даде знак на Тейт да продължава и махна на Барнс да приближи. — Картечницата — каза той и Барнс легна до една скала, изтегли краката на картечницата и облегна приклада на рамото си. При входа на пролома виждаха наближаващите светлини. Дрискол извади една граната от ремъка и изтегли щифта. Откъм каньона изпищяха гуми и край входа на пролома премина облак прах. Сержантът отпусна лостчето на гранатата, преброи бавно до две, за да я подготви, след което я хвърли по дъга към каньона. Уазката спря. Гранатата избухна на три метра над нея. Барнс натисна спусъка на картечницата и обсипа вратите и борда на машината с куршуми. Картечницата в каросерията изплю няколко пламъка, но миг по-късно замлъкна, а покосеният картечар падна на земята. Чу се превключване на предавка и уазката потегли отново и се изгуби от погледите им.

— Тръгвай — заповяда Дрискол, като изчака Барнс да поведе, след което го последва.

Когато стигнаха до колоната, Гомес вече беше разделил екипа — едната половина на отсрещната страна на каньона, под прикритие и за наблюдение, а другата чакаше при изхода на пролома. Дрискол си проправи път до Гомес.

— Има ли нещо?

— Само шум на двигатели, но нищо не се движи.

От другата страна на каньона, на тридесет метра западно от първата група се виждаше естествена естакада, която се виеше нагоре по склона на платото. Адски много приличаше на сътворена от човек, реши Дрискол, но времето и ерозията вършеха особени неща с терена. Пък и нямаше нищо против това странно формирование, защото то щеше да улесни окончателното им придвижване до зоната за кацане.

— Питърсън, обади се на Острие, че сме готови. Кажи, че е горещо.

Техният „Чинук“ би трябвало да кръжи и да чака сигнал. Както повечето неща в боя и особено в Афганистан, зоната за кацане се намираше далеч от оптималното, отчасти заради пейзажа и отчасти заради конструкцията на хеликоптера — висок таван на полета, но е голяма площ за кацане. Хеликоптерът можеше да каца нависоко, но му трябваше доста голяма площадка, за да качи оттам бойците. В този случай зоната за кацане се намираше сгушена от запад и от юг между проломи и била, от които можеха да я обстрелват с малокалибрено оръжие.

— Острие, тук Сърп. Край.

— Казвай, Сърп.

— Готови сме за вдигане. Вятърът е три до шест от север на юг. Гореща Лима Зулу[11], съставът и посоката неизвестни.

— Разбрано, гореща Лима Зулу. Три минути.

След две минути се чу ново съобщение:

— Сърп, тук Острие на път за вас, маркирай позицията.

— Разбрано — отвърна Дрискол, след което се обади по радиото на Барнс: — Давай химичните лампи, Барнс.

— Разбрано, шефе. Имам синя, жълта, червена.

Химичните лампи светнаха от другата страна на каньона, след което прелетяха плавно във въздуха и паднаха върху платото. Дрискол би предпочел инфрачервена строб лампа, но нямаше, когато тръгнаха за мисията.

Дрискол извика:

— Острие, тук Сърп, пускам синьо, жълто, червено.

— Разбрано, виждам.

Чуха се ударите от перките на хеликоптера. Последва ново обаждане:

— Сърп, тук Острие. Виждам автомобили на триста метра западно от теб и наближават. Виждам две уазки. Край.

Мамка му.

— Отстрани се, отстрани се. Запомни зоната за кацане и стой на орбита.

Единствената друга опция беше да накара картечарите от хеликоптера да обстрелят уазките, но от такава височина само щяха да привлекат вниманието на други вражески групи в района. Пилотът със сигурност имаше свои процедури за влизане в бой, но тъй като Дрискол и хората му бяха долу, в лайната, сержантът даваше заповедите. Фактът, че уазките не караха бързо към тях, означаваше, че още не са ги забелязали. Дотук късметът им работеше и нямаше защо да го насилват.

— Ясно, оттеглям се — отговори пилотът.

Сержантът се обърна към Барнс:

— Имаме компания от запад. Угасете химичните лампи. Всички да клекнат.

Колоната зад него се сниши. В отговор пратиха двойно почукване по микрофона, а след няколко мига Дрискол видя два приведени силуета, които се изкачваха по платото. Лампите угаснаха.

Фаровете на уазките в каньона сега не се движеха. Дрискол дочу далечното ръмжене от пробитите им гърнета. След продължителни тридесет секунди двигателите изреваха и машините поеха надолу по каньона, като се отдалечиха една от друга. За сержанта това се оказа лош знак. Обикновено уазките се движеха в колона. Разделяха се само ако очакват неприятности.

— Покрий се — обади се той на екипа. — Онези ловуват.

После нареди на хеликоптера:

— Острие, тук Сърп. Стой наблизо. Може да ни трябваш.

— Разбрано.

Предшествани от подскачащите светлини на фаровете по неравния терен, гумите на уазките продължиха да хрущят по каньона, докато първата машина се изравни с пролома, в който се криеха Дрискол и неговата редица хора. Спирачките изпищяха. Автомобилът спря, последван от втория на десетина метра по-назад. От прозореца на пасажера се появи прожектор и освети стените, като спря при пролома. „Продължавай, чалмо, каза си Дрискол. Няма какво да видиш тук.“ Прожекторът се завъртя в обратна посока, през прозореца на водача, и освети срещуположния пролом. След шестдесет секунди утаена. Скоростната кутия на водещата уазка изскърца и изръмжа, след което машината потегли напред и се изгуби от погледа на сержанта.

— Кой има очи? — запита той по радиото.

— Виждам го — отговори Барнс. — На петдесет метра е и кара на изток.

След малко продължи:

— Сто метра… спира.

Дрискол се приповдигна и приведен излезе от пролома, като се стараеше да се придържа до скалната стена, докато видя спрелите уазки. Легна по корем и се взря през очилата за нощно виждане. Едната кола беше заела позиция от северната, а другата — от южната страна на каньона. Фаровете и двигателите им бяха угасени. Позиция за засада.

— Всеки да стои на място и да пази тишина — нареди сержантът, след това се свърза с хеликоптера: — Острие, тук Сърп.

— Казвай.

— Нашите уазки заеха позиция в източния край на каньона.

— Разбрано. Виждаме ги. Впрочем, Сърп, знай, че сме на осем минути път от бингото.

Осем минути до момента, в който хеликоптерът трябваше или да се върне за тях, или да си тръгне. Забавеха ли се повече, нямаше да имат гориво за прибиране в базата. За рейнджърите беше нормално да работят така, но с някои неща можеше да се будалкаш само за своя сметка и возенето към дома беше едно от тях.

— Разбрано. Нападай уазките. Всичко с колела е твое.

— Разбрано, нападам.

Хеликоптерът се появи над платото, като навигационните му светлини мигаха, и се спусна на запад и надолу по каньона. Дрискол забеляза как картечарят на вратата завъртя миникартечницата. Обади се по радиото:

— Гомес, тръгвай с хората си нагоре по естакадата.

— Разбрано, шефе.

— Виждам целта — обади се пилотът. — Нападам…

Миникартечницата „Дилън Ml34“ откри огън, като огря борда на хеликоптера в оранжево зарево. Залпът продължи по-малко от две секунди, след което последва нов и още един и пилотът се обади отново:

— Целите унищожени.

Със скорострелност 3000 куршума в минута за тези пет секунди бяха вкарали двеста и петдесет куршума калибър 7,62 в приближаващите уазки. Хеликоптерът се появи отново, като мина странично над зоната за кацане и се приземи. Рампата за качване се спусна.

Гомес извика:

— Горе съм и наблюдавам, Санта.

— Разбрано. Идваме.

Дрискол даде заповед и отново останалите от екипа пресякоха по двойки каньона, като скачаха от едно прикритие до следващото. Последни минаха Дрискол и Тейт и се отправиха нагоре.

— Цел! — дочу сержантът в слушалката. Обаждаше се не някой от неговите хора, а човек от хеликоптера. — Откъм опашката, на седем часа!

От запад, от другата страна на платото, се дочу тракане на автоматично оръжие АК-47, на което бързо отговориха със стрелба от своите автомати М4.

Дрискол и Тейт достигнаха горния край на естакадата, залегнаха и пропълзяха последните няколко метра. На петдесет метра пред тях в един пролом и по билото се виждаха проблясъците от цеви. Сержантът преброи към двадесет. В тъмния каньон се появиха четири чифта фарове. Още уазки.

Обади се Питърсън:

— Ракетен снаряд…

От дясната им страна нещо профуча. Земята до хеликоптера изригна.

— Отмести се, отмести се — викна пилотът и направи нещо, което Дрискол не беше виждал. С абсолютна лекота отлепи машината от земята, спря на два метра във въздуха и се завъртя, за да насочи картечницата от вратата.

— Долу главите, долу главите!

Картечницата „Дилън“ откри огън по пролома и билото.

— Беглец! — дочу слабо Дрискол. — Отива на запад!

Осветен странично от трасиращите куршуми, все още завързаният им пленник се отдалечаваше, клатушкайки се, и отиваше към плитката долина. Тейт промърмори:

— На прицел ми е, Санта.

— Събори го.

Автоматът на Тейт изтрака тихо и пленникът падна. Стрелбата отсреща намаля, а после спря. Дрискол извика:

— Острие, има уазка в каньона. Двеста метра и наближава. Вдясно от теб.

— Разбрано — отговори пилотът и извъртя хеликоптера. Отново миникартечницата откри стрелба. Трябваха й само десет секунди. Прахта се разнесе и видяха две разбити коли.

— Преброй се — нареди Дрискол.

Не последва отговор.

— Преброй се! — повтори той.

Отговори му Колинс:

— Двама убити, Санта, и двама ранени.

— Мамка му!

Пилотът се обади със спокоен глас, или поне така му се стори:

— Сърп, защо не се качвате на борда, та да си тръгваме, преди да ни свърши късметът, а?

9

ПРЕЗ ГОДИНИТЕ в Санкт Петербург Юрий Бекетов се беше разхождал стотици пъти по тъмните улици, но сега нещата се различаваха и не се налагаше да мисли много, за да разбере защо. Богатството, или поне потенциалното богатство, променяше гледната точка. А неговото богатство се различаваше. Той не се гордееше с парите, а с плановете си как да ги употреби. Само не знаеше със сигурност дали прави нещо наистина ново, или просто постъпва рационално. Нима танцът с дявола, дори с основателна причина, не си остава танц с дявола?

От всички градове в родината Санкт Петербург му беше любим. Историята му почти напълно следваше историята на Русия. Петър Велики го основал през 1703 г. по време на Великата северна война с шведите. През Първата световна война името на Санкт Петербург, считано за прекомерно тевтонско от силните на деня, било променено на Петроград, а през 1924 г., седем години след болшевишката революция и няколко дни след смъртта на Владимир Ленин, го нарекоха Ленинград. И накрая, през 1991 г. с разпадането на Съветския съюз отново смениха името му — върнаха Санкт Петербург.

Санкт Петербург, капсула на времето от руската история. Не е зле за заглавие на книга, помисли той. Жалко, че нямаше желание да пише. Имаше теми — царе, болшевики, падане на империята и накрая демокрация, макар и с малко тоталитаризъм.

В тази особено мразовита вечер резкият вятър от река Нева свистеше в клоните на дърветата. Невидими в тъмнината боклуци се търкаляха по бетона и паветата. От близката уличка се чу дрънчене на бутилка в тухла, а след това завалена псувня. Поредният бандит или е свършил водката, или е разлял последната капка. Колкото и да обичаше Санкт Петербург, Юрий знаеше, че градът запада. Това се отнасяше за цялата страна.

Разпадането на Съюза се отрази лошо на всички, но най-много на бившия му работодател КГБ, познат сега като Федерална служба за сигурност (ФСС). Това беше най-новото от дългата поредица съкращения, под които работеха руските разузнавателни служби, като се започне със страшната Чека. Но можеше да се твърди, че КГБ — Комитетът за държавна сигурност — беше най-ефективният и най-страшен от всички свои предшественици и потомци.

Преди пенсионирането си с нищожна месечна пенсия през 1993 г. Юрий работеше за каймака на КГБ, „Управление С“ — нелегални — на Първо главно управление. Истинските шпиони. От тези без дипломатически имунитет, посолство, в което да избягат, или депортиране при залавяне, а ги очакваше затвор или смърт. Имаше известни успехи, но нито един от тях не го издигна в стратосферата на горните ешелони на КГБ и затова на четиридесет и пет години се озова безработен по московските улици с умения, които не му даваха големи възможности за кариера — трябваше да се захване с промишлен шпионаж и охрана или с престъпност. Избра първото и отвори консултантска фирма, която обслужваше ордите западни инвеститори, нахлули като порой в първите дни на постсъветска Русия. Юрий дължеше поне косвено много от успеха си на червената мафия и на най-големите нейни банди — Солнцевската, Долгопрудненската и Измайловската, които още по-чевръсто от чуждите инвеститори бяха разграбили хаотичната икономика на страната. Разбира се, червената мафия нямаше време за изтънчените нежности на деловото поведение, а инвеститорите от Европа и Америка знаеха това съвсем добре и Юрий с удоволствие се възползваше от положението. По онова време ударението падаше на думата експлоатация. Единствената разлика между него, мафията и обикновения уличен хулиган се състоеше в методите, които всеки от тях използваше, за да постигне желания резултат. За Юрий методът беше прост: защита. Пази гостуващите бизнесмени живи и далече от лапите на похитителите. Някои от по-незначителните банди, твърде малки, за да водят собствен изтънчен рекет, се научиха да отвличат добре облечени европейци или американци от най-добрите московски хотели, а после изпращаха искане за откуп заедно с отрязано ухо, пръст на ръка или крак, или даже нещо по-лошо. Слабо заплатената и затрупана с работа местна милиция не можеше да помогне много и често похитителите убиваха жертвите си, независимо дали откупът е платен или не. Тези хора нямаха чест. Само брутален прагматизъм.

Юрий нае бивши колеги от КГБ и военни, предимно бивши командоси от Спецназ, които също като него се намираха на улицата — и те съпровождаха клиентите на път за деловите срещи и обратно и се стараеха да ги опазят живи и цели до напускането на страната. Парите си ги биваше, но с развитието на икономиката на Москва (официалната и сенчестата) се увеличиха и житейските разходи и многобройните предприемачи като Юрий може и да печелеха повече пари, отколкото смятаха, че има на света, но виждаха как те се изпаряват от непостоянните и безумно високи цени. Тъжно се оказа да изкарваш толкова много пари, а същевременно цената на хляба да се вдига заедно с доходите.

В края на деветдесетте години Юрий вече имаше спестени достатъчно пари, за да издържа трите си внучета в университета и да им осигури доходни места, но парите не му стигнаха да се оттегли в онази тиха къщичка на Черно море, за която си мечтаеше от двадесет години.

Благоприятните възможности не закъсняха, отначало бавно, а после все по-редовно, точно преди, а и след събитията на 11 септември. В онова утро Америка осъзна факт, който КГБ и много незападни разузнавателни агенции знаеха отдавна — ислямските фундаменталисти бяха обявили война на Америка и нейните съюзници. За нещастие на Съединените щати през последната половина на десетилетието тези фундаменталисти успяха да еволюират от тълпа неорганизирани и нелогични луди, както често ги представяха в западните вестници, в организирани, обучени бойци с ясна цел. По-лошото се оказа, че научиха колко ценни са разузнавателните мрежи, наемането на агенти и осигуряване на комуникация — все предимства, с които дотогава разполагаха само националните разузнавателни служби.

Въпреки постиженията и предимствата си Америка се оказа като великан, който, за да се опази от въображаемото оръдие на хоризонта, не обръща внимание на стрелите и камъните, на онези миниверсии на трагедията от 11 септември, които се случваха рядко, но не слизаха от първа страница на „Ню Йорк Таймс“ или от горещите новини по Ем Ес Ен Би Си или Си Ен Ен. Историците вечно ще спорят дали американското разузнаване е чуло или е трябвало да чуе тропота на галопиращи копита на 11 септември, но определено се виждаше как проблемът ескалира още от първия атентат в Световния търговски център през 1993 г. чак до бомбата в посолството на САЩ в Кения през 1998 г. и нападението над самолетоносача „Коул“ през 2000 г. Инцидентите бяха изолирани единствено за ЦРУ, а за изпълнилите ги терористични клетки те представляваха битки от една война. Едва когато войната срещу Съединените щати беше обявена на висок глас — и то не само на думи, но и на дело, — американската разузнавателна общност схвана, че не може да пренебрегва стрелите и камъните.

Освен това правителството на САЩ и ЦРУ едва наскоро се бяха отклонили от онова, което Юрий наричаше „великанската нагласа“ — маниакалното вторачване в главата на великана, без да обръщат внимание на пръстите на ръцете и краката му. Разбира се, това нямаше да се промени напълно, особено като става дума за Обществен враг номер едно, Емира, който според Юрий някак естествено се беше превърнал във великана, от когото Америка се страхуваше. Държавите се нуждаеха от конкретни врагове, от някой, към когото да сочат с пръст и да викат „опасност!“.

Разбира се, Юрий нямаше от какво да се оплаква. Както много свои сънародници, и той спечели от новата война, макар и съвсем отскоро, а и с голямо нежелание и съжаление. Още от 90-те години натъпканите с пари групи ислямски фундаменталисти чукаха на вратата на Русия, за да наемат свободни служители от разузнаването, ядрени учени и войници от специалните сили. Както мнозина свои сънародници, и Юрий беше отворил вратата, но поради старостта и умората си искаше само още малко пари за къщичката на Черно море. С малко късмет срещата тази вечер можеше да реши проблема.

Юрий се отърси от своя блян, отстъпи от парапета и продължи по моста, мина покрай две пресечки и стигна до осветения с неонови лампи ресторант „Чиака“, чието име бе изписано на арабски и кирилица. Прекоси улицата и седна на една пейка в тъмното между две улични лампи. Вдигна яката си, за да се пази от вятъра, и напъха ръце по-дълбоко в джобовете на балтона.

„Чиака“ беше чеченски ресторант, притежаван и управляван от семейство мюсюлмани, които процъфтяваха под покровителството на Общината, или чеченската мафия.

Мъжът, с когото имаше среща и когото познаваше само като Нима, вероятно беше влязъл в Русия също с помощта на Общината. Юрий за пореден път си каза, че това не е от значение. Работил беше и преди с този човек, веднъж като съветник за преместването на един, когото онези наричаха „съдружник“, и след това като посредник за вербуване. Вторият път се оказа доста интересен. Представа нямаше защо на онези им е необходима жена от точно такъв калибър, но и не се интересуваше. Отдавна умееше да потиска подобно любопитство.

Изчака още двадесет минути, преди да се увери, че нищо не изглежда сякаш не е на мястото си. Наоколо не се виждаха наблюдатели, полиция или други хора. Стана, пресече улицата и влезе в ресторанта, който беше ярко осветен и спартански обзаведен, с плочи от линолеум в черно и бяло, кръгли маси от ламинирана пластмаса и дървени столове с твърди облегалки. Нямаше почти никакви свободни маси заради наплива за късна вечеря. От нискокачествените високоговорители на тавана се носеха звуците на чеченски пондур, който наподобяваше руската балалайка.

Юрий огледа заведението. При влизането му няколко клиенти вдигнаха глави, но почти веднага се върнаха към своите ястия или разговори. Макар и необичайна гледка за чеченски ресторант, руснаци го посещаваха. Въпреки репутацията им Юрий нямаше проблем с чеченците. В повечето случаи предпочитаха да живеят и да оставят и другите да живеят, но горко на човека, когото решаха да убият. Малко други организации действаха така брутално като Общината. Чеченците обичаха ножове и умееха да ги използват.

Нима седеше в последното сепаре до стената в далечния край, откъдето се стигаше по къс коридор до кухнята и тоалетната. Юрий отиде натам, подаде сигнал „чакай малко“ с вдигнат пръст, докато отминаваше Нима, и влезе в тоалетната да си измие ръцете. Разбира се, ръцете му бяха идеално чисти и искаше просто да провери дали тоалетната не е заета и дали не предлага алтернативен вход за ресторанта. Вниманието и предпазливостта, които обикновеният човек би сметнал за прекомерни, го бяха пазили жив дълго време като нелегален агент и не виждаше причина да променя навиците си точно сега. Изсуши ръцете си, след което провери дали пистолетът „Макаров“ е надеждно хванат в кобура отзад на колана за панталона, излезе и седна в сепарето с лице към залата. Люлеещата се врата на кухнята се намираше отляво. Докато Юрий беше в тоалетната. Нима бе свалил спортното си сако. То лежеше преметнато на облегалката на сепарето. Посланието се разбираше ясно: не съм въоръжен.

Арабинът разтвори ръце и се усмихна на Юрий.

— Знам, че си внимателен, приятелю.

В отговор руснакът разгърна балтона.

— Както и ти.

Отнякъде се появи сервитьор, взе поръчката им за напитки и отново изчезна.

— Благодаря, че дойде — каза Нима.

Добре говореше руски, със слабо доловим арабски акцент, а светлата кожа му позволяваше да мине за местен с малко татарска кръв. Юрий разсеяно се зачуди дали събеседникът му не е обучаван на Запад.

— Разбира се. За мен е удоволствие.

— Не бях сигурен дали си на разположение.

— За теб, приятелю, винаги. Кажи ми пристигна ли твоят колега където трябва и цял-целеничък?

— И още как. А също и жената. Доколкото разбирам, тя е точно това, което ти ни обеща. Моите началници са много доволни от твоята помощ досега. Вярвам, че възнаграждението те удовлетворява. Нали няма проблеми?

— Не.

Всъщност парите се намираха на сигурно място в сметка в Лихтенщайн, като естествено трупаха много малка лихва, но пък седяха далече от дигиталните очи на любопитните разузнавателни и полицейски служби. Още не знаеше как точно ще ги прехвърли, но винаги имаше начин, особено ако човек внимава и е съгласен да плаща за този вид услуги.

— Моля те, предай моите благодарности на началниците си.

Нима вдигна брадичка.

— Разбира се.

Напитките пристигнаха — водка за Юрий и газирана вода за Нима, който отпи и каза:

— Имаме друго предложение, Юрий, за което сме убедени, че притежаваш необходимата и уникална квалификация.

— Аз съм на ваше разположение.

— Както и другите две споразумения между нас, този въпрос е деликатен и има своите рискове за теб.

Юрий разтвори ръце и се усмихна.

— Обикновено нещата, заради които си струва да се живее, са точно такива, нали?

— Вярно е. Разбира се, както знаеш…

От предната част на ресторанта се чу вик, последван от трошене на стъкло. Юрий вдигна поглед навреме, за да види как един очевидно пиян мъж, облегнат на стола си, държи във вдигнатата си ръка чиния с някаква храна. Останалите клиенти го гледаха. Мъжът задърдори нещо, което според Юрий бяха чеченски ругатни, описващи най-добре неотговарящото на никакви стандарти ястие, а после тръгна тромаво към един сервитьор с бяла престилка.

Юрий се засмя.

— Изглежда клиентът е недоволен…

Думите му заглъхнаха, когато осъзна, че Нима дори не беше се извъртял на стола си, а го гледаше право в очите с нещо като съжаление. В главата на бившия офицер от КГБ звъннаха тревожни камбани. Отвличане на вниманието, Юрий, уговорено отвличане на вниманието.

Времето сякаш спря.

Руснакът се наведе напред, като посегна с ръка към пистолета на кръста си. Тъкмо хвана с пръсти грапавата дръжка, когато осъзна, че вратата за кухнята отляво е отворена и на прага й стои човешки силует.

С някаква далечна част на съзнанието си чу Нима да казва:

— Съжалявам, приятелю. Така е най-добре…

През рамото на арабина Юрий видя още един сервитьор, който идваше към тях и носеше покривка за маса, която се преструваше, че сгъва. Тя служеше като завеса за деянието… Руснакът забеляза някакво движение с крайчеца на окото си. Завъртя глава наляво навреме, за да види как силуетът до вратата — друг сервитьор с бяла престилка — вдига нещо като тъмна тръба в ръката си.

С една все още спокойна и аналитична част на мозъка си Юрий разбра, че това е ръчно направен шумозаглушител… Знаеше, че няма да е шумно, че няма да види блясъка на огън от дулото. Нито пък щеше да усети болка.

Оказа се прав. Деветмилиметровият куршум с кух връх „Парабелум“ го удари точно над лявата вежда, преди да се разплеска и да превърне една голяма част от мозъка му в нещо като меко желе.

10

— ПО ДЯВОЛИТЕ! — промърмори над чашата утринно кафе бившият президент на Съединените щати Джон Патрик Райън.

— Какво има, Джак? — запита Кети, макар да знаеше съвсем добре какво „имаше“. Тя обичаше силно съпруга си, но привлечеше ли някоя тема вниманието му, той ставаше като пословичното куче с кокал и именно този навик го правеше добър шпионин и дори още по-добър президент. Но не беше от хората, с които винаги можеш да се спогодиш лесно.

— Оня идиот Кийлти не знае какво прави. А по-лошото е, че му е все едно. Вчера е убил дванадесет морски пехотинци в Багдад. И знаеш ли защо?

Кети Райън не отговори. Знаеше, че въпросът е риторичен.

— Защото някой от неговите служители решил, че ако морските пехотинци носят заредено оръжие, някой може да ги разбере неправилно. По дяволите, щом някой е насочил оръжие към теб, не можеш да му пращаш послания. Но виж какво става след това — ротният им командир тръгнал след лошите и очистил шестима, преди да му заповядат да се оттегли.

— Кой е заповядал?

— Батальонният му командир, който вероятно е получил указания от бригадния, който пък от някой юрист, дето е вкаран в командването от идиотите на Кийлти. Най-лошото е, че не му пука. Защото нали сега се готви бюджетът, а и оня скандал със скапаните дървета в Орегон е погълнал цялото му внимание.

— Е, за добро или лошо много хора се шашардисват заради околната среда, Джак — отвърна професор Райън на съпруга си.

„Кийлти!“ — ядосваше се Джак. Всичко му беше ясно сега. От Роби щеше да излезе страхотен президент, ако го нямаше оня извратен дъртак от Ку Клукс Клан, който все още чакаше смъртта си в килията в Мисисипи. В онзи ден Джак все още заемаше поста в Овалния кабинет — за още колко време? Шест дни преди изборите Роби беше един от фаворитите. Времето не стигаше нещата да се подредят както трябва заради хаоса около изборите и защото оставаше само Кийлти, а всички гласове за Роби отидоха на вятъра по стечение на обстоятелствата. Просто прекалено много объркани гласоподаватели бяха останали по домовете си. Кийлти стана президент задочно заради недостиг на гласове на другия.

През преходния период стана дори още по-зле, доколкото това беше възможно. Погребението в баптистката черква на бащата на Джексън в Мисисипи стана един от най-лошите спомени за Джак. Медиите се подиграха с проявата на чувства. От президентите се искаше да бъдат роботи в края на краищата, но Райън не можеше така.

„И имаше защо, по дяволите“ — помисли си той.

Роби беше спасил неговия живот, живота на жена му и дъщеря му и на неродения му син точно тук, в тази стая. Джак рядко имаше изблици на ярост, но по този въпрос изригваше като вулкана Везувий през особено лош ден. Дори бащата на Роби проповядваше за опрощение, което доказваше колко по-добър от самия него е преподобният Хошая Джексън. Е, каква съдба подобаваше на убиеца на Роби? Куршум от пистолет в черния дроб вероятно… та онзи гад да крещи в адски мъки десетина минути, докато му изтече кръвта и замине в ада…

Още по-лошото беше, че сегашният президент замисляше обща амнистия за всички смъртни присъди в Америка. Политическите му съюзници вече лобираха по този въпрос в медиите, като планирана обществена демонстрация на милосърдие във „Вашингтон Мол“. Разбира се, състраданието към жертвите на убийците и похитителите не беше сред обсъжданите теми, но въпреки това онези отстояваха сериозно принципите си и Райън дори ги уважаваше за това.

Бившият президент си пое дъх, за да се успокои. Чакаше го работа. След около две години почти беше готов с мемоарите си. Писането отне по-малко време от очакваното и дори успя да съчини поверително приложение към автобиографията си, което щеше да излезе на бял свят двадесет години след смъртта му.

— Докъде стигна? — запита Кети, замислена за задачите си за деня. Чакаха я четири операции с лазер. Нейната охрана от Тайната служба проверяваше пациентите, за да не допусне някой в операционната зала с пистолет или нож, и тъй като нямаше почти никаква вероятност това да се случи, Кети отдавна не мислеше за тези неща. Или не мислеше за тях, защото знаеше, че затова има охрана.

— Моля?

— С книгата — поясни съпругата.

— Последните няколко месеца.

Ставаше дума за данъчната и финансовата политика, която всъщност вършеше работа, докато Кийлти не я подложи на унищожителен огън. И сега Съединените щати кретаха в бъркотията, създадена от президентството — или царуването — на родения с късмет аристократ Едуард Джонатан Кийлти. С времето всичко ще се оправи по един или друг начин — народът щеше да се погрижи за това. Но разликата между тълпа и стадо беше, че тълпата има водач. Хората нямаха нужда от това, което ставаше. Можеха и без него, защото обикновено лидерът вървеше с тях по някакъв начин. А кой го избира? Хората. Обаче те го посочваха от списък с кандидати, които от своя страна подбираха самите себе си.

Телефонът звънна. Джак вдигна слушалката.

— Ало?

— Хей, Джак! — обади се достатъчно познат глас. Очите на Райън светнаха.

— Здравей, Арни. Как е животът в академичните среди?

— Както може да се очаква. Видя ли новините от тази сутрин?

— За морските пехотинци ли?

— Какво мислиш? — запита Арни ван Дам.

— Не изглежда добре.

— Според мен нещата са дори по-лоши, отколкото изглеждат. Репортерите не казват всичко.

— Никога не го правят, нали? — запита кисело Джак.

— Не, не и ако не им харесва, но някои са свестни. Боб Холцман от „Поуст“ го измъчва съвестта. Обади ми се. Иска да обсъдите твоето мнение — неофициално, разбира се.

Робърт Холцман от „Вашингтон Поуст“ беше един от малкото репортери, на които Райън почти имаше доверие, отчасти защото винаги държеше на думата си пред него, както и заради службата му във Военноморските сили като офицер с код 1630, с какъвто във ВМС обозначаваха служителите от разузнаването. Да, имаха спорове с Райън по почти всички политически теми, но репортерът си оставаше почтен човек. Холцман знаеше някои неща за миналото на Райън, но не ги публикува, въпреки че от тях щяха да се получат скандални статии. Но пък кой знае, може би си ги пазеше за някоя книга. Холцман имаше зад гърба си няколко книги, едната дори бестселър, и спечели нелоши пари от тях.

— Какво му каза? — запита Джак.

Арни отговори:

— Че ще питам, но че навярно отговорът ти няма да е просто „не“, а „по дяволите, не!“.

— Арни, аз харесвам този репортер, но не може един бивш президент да хвърля кал по приемника си…

— Дори ако онзи е пълно лайно?

— Дори и тогава — отвърна кисело Джак. — Особено в такъв случай. Чакай малко, аз мислех, че и ти го харесваш. Какво се е случило?

— Ами, сигурно съм дружил с теб прекалено дълго време. Сега имам шантавото мнение, че в него май има нещо. Че не всичко е просто политическо маневриране.

— Много го бива за тези неща, Арни. Даже аз му го признавам. Арни, искаш ли да дойдеш да си поговорим? — запита Райън. Иначе защо ли приятелят му ще го търси в петък сутринта?

— Е, да де, не съм съвсем изтънчен.

— Вземай самолета и идвай. Винаги си добре дошъл в моята къща, знаеш го.

Кети запита тихо:

— Става ли във вторник? За вечеря.

— Какво ще кажеш за вторник за вечеря? — запита Джак по телефона. — Можеш да преспиш тук. Ще кажа на Андреа да те очаква.

— Кажи й. Винаги се тревожа, че тази жена ще ме застреля, а като знам колко я бива, раната ще е неприятна. Е, ще дойда към десет.

— Чудесно, Арни, до скоро.

Джак остави слушалката на телефона и стана, за да изпрати Кети до гаража. Съпругата му караше автомобил с няколко класи по-добър от предишния. Караше двуместен мерцедес, макар неотдавна да беше признала, че й липсва хеликоптерът, с който ходеше до болницата „Хопкинс“ преди. Но пък за сметка на това си играеше на състезателка, докато агентът от специалните служби Рой Алтман, бивш капитан от 82-ри въздушен полк, стискаше седалката от страх за живота си. Капитанът беше сериозен човек. Чакаше я до колата с разкопчано сако, под което се виждаше плоският кобур.

— Добро утро, доктор Райън — поздрави той.

— Здрасти, Рой. Как са децата?

— Добре, благодаря.

Капитанът отвори вратата на автомобила.

— Желая ти ползотворен ден, Джак.

Съпругата съпроводи думите си с обичайната утринна целувка. Настани се в колата, закопча колана и включи дванадесетцилиндровия звяр, който живееше под капака. Махна с ръка и потегли на задна. Джак я изпрати с поглед надолу по алеята, където я чакаха водещата и следващата я кола, след което се извърна към кухненската врата.

— Добро утро, госпожо О’Дей — поздрави той.

— Добро утро и на вас, господин президент — отвърна специален агент Андреа Прайс — О’Дей — главният агент на Джак. Тя имаше един много палав син на две години и няколко месеца на име Конър. Баща му се казваше Патрик О’Дей, инспектор по особено важни дела във ФБР, пряко подчинен на директора Дан Мърей, когото Джак някога назначи на този пост, и Кийлти не можеше да се бърка там, защото ФБР не ставаше за политически футбол, или поне така гласяха правилата.

— Как е малкият?

— Добре. Още не е съвсем сигурен за какво е гърнето. Плаче, като го види.

Джак се засмя.

— Джак беше същият. Арни ще дойде във вторник към десет сутринта — каза той. — Ще вечеря, а после ще преспи тук.

— Ясно, не трябва да го проверяваме съвсем цялостно — отговори Андреа.

Но въпреки това за всеки случай щяха да пуснат неговия социален осигурителен номер в компютрите на националната система за информация за престъпността. Тайните служби имаха доверие на малцина, дори в собствените си редове, откакто Ареф Раман беше преминал към лошите. Голямо главоболие причини на службата. Но пък именно нейният съпруг помогна да се оправят нещата и Раман го очакваше дълъг, дълъг престой във федералния затвор във Флорънс, Колорадо. Най-мрачен от всички федерални изправителни домове, затворът във Флорънс имаше най-високата степен на сигурност, вкопан в твърди скали и изцяло под земята. Неговите гости виждаха слънчевата светлина предимно на черно-бял телевизор.

Райън се върна в кухнята. Можеше да иска повече. Службата пазеше много тайни. Джак можеше да получи отговор, защото самият той е бивш президент, но не желаеше да пита.

А имаше и още работа. Затова си наля нова чаша кафе и се отправи към библиотеката си, за да работи по глава 48, част 2 — Джордж Уинстън и данъчната система. Системата работеше добре, докато Кийлти не реши, че някои хора не заплащат „справедливо дължимото“. Разбира се, Кийлти определяше какво е „справедливо“ сам и окончателно.

11

ТАЗИ СУТРИН САЙТЪТ XITS съдържаше прехванато криптирано съобщение, за което Колежа имаше ключ. Съдържанието беше възможно най-скучното — дотолкова, че не си струваше дори да се криптира. Нечия братовчедка имаше момиченце. Този текст, изглежда, беше код. По време на Втората световна война изразът „Столът е до стената“ служеше за известяване на френската съпротива да свърши нещо срещу окупационната германска армия. „Жан има дълги мустаци“ им казваше, че предстои дебаркирането на френския бряг, както и „С монотонна унесеност ранява сърцето ми“.

„Е, какво ли означава това?“ — зачуди се Джак. Може би някой наистина е родил момиче, но събитие като това не значеше много в арабската култура. Или пък е извършен голям (или малък) трансфер на пари, защото точно така оттук следяха действията на противника. Колежа елиминираше извършителите на такива трансфери. Един от тях се казваше Уда Бин Сали и умря в Лондон от същата писалка, с която Джак отстрани МоХа в Рим, защото беше научил, че последният е много лошо момче.

Нещо привлече погледа му. Списъкът на получателите на съобщението включваше твърде много френски адреси.

„Дали не се готви нещо?“ — замисли се той.

* * *

— Пак ли се хващаш за сламки? — запита го Рик Бел след десетина минути. Също като Джак, шефът на отдела за анализи в Колежа смяташе, че новината за бебето съвсем не е сериозен повод за вълнение.

— Какво ти остава, ако си в купата слама? — отвърна Джак. — Ако пренебрегнем бебето, вниманието се насочва единствено към някои банкови трансфери, но момчетата от долния етаж ги проучват сега.

— Има ли големи?

Райън поклати глава.

— Не, не се събира и половин милион евро. Пари за бонбонки. Сега ползват нова колекция кредитни карти. Та не можем да следим самолетните билети. Впрочем Бюрото се занимава с тези неща, доколкото това е възможно без нашата сбирка от шифрови ключове.

— А тя няма да ни е полезна още дълго време — предположи Бел. — Не след дълго ще сменят системата си за криптиране и ще трябва да започнем отново. Можем да се надяваме само, че няма да го сторят, преди да разкрием нещо важно. Друго има ли?

— Единствено въпроси от типа къде се крие Голямата птица. Никаква информация нямаме за това.

— Агенцията за национална сигурност следи всяка телефонна система в света. Дотолкова, че компютрите едва смогват. Искат да закупят два нови сървъра от „Сън Майкросистемс“. Ще ги получат тази седмица. В завода в Калифорния вече ги слагат в кашони.

— А случва ли се на Агенцията да й откажат нещо или да й намалят бюджета? — запита Райън.

— Нямам спомен — отвърна Бел. — Стига да си попълнят точно формулярите и да коленичат правилно пред комисиите в Конгреса.

Джак знаеше, че АНС винаги получаваше онова, което иска. А ЦРУ — не. Но пък Агенцията се ползваше с по-голямо доверие и не се набиваше толкова на очи. Ако изключим операция „Трейлблейзър“, разбира се. Скоро след 11 септември от АНС установиха, че технологията за прехващане на сигнали е печално ограничена за обема трафик, който трябваше не само да смели, но и да разпредели, и затова наеха една фирма от Сан Диего, САИК (Сайънс Апликейшън Интернешънъл Корпорейшън) да обнови системите във Форт Мийд. Проектът за 280 милиона долара, който отне 26 месеца и носеше името „Трейлблейзър“, не стигна доникъде. Затова възложиха на САИК договор за 360 милиона долара за системата заместител на „Трейлблейзър“. Това прахосване на пари и време наложи отсичането на няколко глави в АНС и навреди на иначе безупречния й имидж на Капитолийския хълм. Макар почти готова, системата „Езекют Локъс“ все още се намираше на бета етап и Агенцията започна да добавя към компютрите си за следене сървъри на „Сън“, които макар и мощни, вършеха толкова работа, колкото торба с пясък срещу цунами. Най-лошото се оказа, че когато системата „Езекют Локъс“ станеше готова, щеше да е остаряла заради новия свръхкомпютър на Ай Би Ем „Секвоя“.

Джак, който се смяташе за запознат с тези неща, считаше „Секвоя“ за невероятна. По-бърза от най-мощните пет суперкомпютъра в света, взети заедно, „Секвоя“ извършваше двадесет квадрилиона математически операции в секунда — а такава статистика можеше да се разбере само чрез опростяване: ако всеки един от 6,7 милиарда души на земята вземе калкулатор и заедно с останалите пресмята дадена задача двадесет и четири часа в денонощието всеки ден от годината, трябваше да работят над три века, за да свършат работата, която „Секвоя“ щеше да свърши за един час.

Но тази система все още не беше готова за приемане — казваха, че се намира в 69 хладилника с площ над 280 квадратни метра.

„Колкото голяма двуетажна къща“ — помисли Джак. Зачуди се дали пускат туристи?

Бел запита:

— Е, защо според теб това е важно?

— Ами защо ти е да криптираш съобщение за раждане на дете? — отвърна Райън. — Освен това го разбихме с техния собствен ключ. Съгласен съм, лошите може да имат деца, но няма име нито на майката, нито на бащата, нито на детето. Твърде семпло.

— Така е — съгласи се Бел.

— И друго — в списъка на получателите има нов човек, който ползва различен интернет доставчик. Може би си струва да поразгледаме. Може да не е така внимателен и грижлив с парите, както другите.

До момента всичките им съобщения от „Френската връзка“ идваха от тайни интернет доставчици или еднократни акаунти за електронна поща, с призрачни податели, и тъй като адресите бяха задгранични, Колежа нямаше много възможности да надникне при тях. Ако французите участваха в схемата, Колежа просто можеше да влезе при доставчика на интернет и да си вземе необходимата информация. Най-малкото щяха да се сдобият с номера на кредитни карти, откъдето да получат адреса, на който всеки месец се праща сметката, стига картата да не е подсигурена с фалшиви бариери, но дори и в този случай щяха да започнат следене и да опитат да съберат необходимите късове информация. А теорията на пъзела твърди, че многото на брой малки късчета образуват голяма картина. Ако имаш късмет.

— Може да се наложи малко хакерство, но пък сигурно ще успеем да намерим достатъчно информация за новия.

— Струва си да опитаме — съгласи се Бел. — Действай.

* * *

За Ибрахим вестта за раждането се оказа щастлива изненада. В привидно безобидния й текст се криеха три послания: участието му в операция „Лотос“ преминаваше към следващата фаза, протоколите за комуникация щяха да се сменят и към него пътуваше куриер.

В този късен следобед Париж гъмжеше от коли. Времето беше приятно. Туристите — от Америка — се завръщаха за комерсиална радост и философско несъгласие на парижани, за да опитват храната и виното и да видят каквото има да се гледа. Мнозина пристигаха от Лондон с влак, но човек не можеше да ги познае по дрехите. Шофьорите на такси возеха клиенти насам-натам и им даваха безплатни уроци по произношение, докато мърмореха за малките бакшиши — американците поне разбираха от бакшиши, за разлика от повечето европейци.

Ибрахим Салих ал Адел се беше приспособил напълно. Говореше френски достатъчно добре, за да затрудни парижани да определят откъде е акцентът му, и се разхождаше като всеки друг местен, без да зяпа наоколо като маймуна в зоопарк. Странно, но най-много се дразнеше от жените. Те се фръцкаха толкова горделиво в модните си дрехи, често с красиви и скъпи кожени чантички в ръка, но с удобни ниски обувки, защото тук хората ходеха повече, отколкото се возеха. Салих смяташе, че го правят, за да парадират повече.

Денят в работата му премина нормално — продаваше филми на видеокасети и дискове, предимно американски филми с дублаж на френски или със субтитри, което пък позволяваше на клиентите му да пробват училищния си английски. (Колкото и да презираха французите Америка, филмът си е филм, а французите обичаха киното повече от всеки друг.)

Значи утре ще започне да събира екипа и да планира мисията, което беше лесно да се каже, но трудно да се свърши. Но той знаеше това, въпреки че трябваше да действа в апартамента, а не на терен. Част от работата можеше да се свърши в квартирата, по интернет, но само най-общите неща. Конкретните факти за целта можеха да станат ясни само на терена, но подготовката тук щеше да им спести ценно време в бъдеще. Част от организацията вече съществуваше и досега информаторът им изглеждаше сигурен и надежден.

Какво му трябваше за мисията? Хора. Вярващи. Четирима. Само толкова. Един трябваше да разбира от експлозиви. Непроследими коли — това, разбира се, не е проблем. Добри езикови умения. Трябваше да изглеждат по необходимия начин, което не е трудно предвид мястото на целта, където малко хора разбираха от цвят на кожата, а и самият той говореше английски без особен акцент, та и това нямаше да е проблем.

Но най-вече всеки член на екипа трябваше да е истински вярващ. Да желае да умре. Да желае да убива. Незапознатите смятаха, че първото е по-важно, но въпреки че доста хора искаха да се жертват, щеше да е много по-добре, ако го правят за каузата. Те считаха себе си за свети воини и мечтаеха за своите седемдесет и две девственици, но си оставаха младежи без особени перспективи, на които религията даваше път към величие, каквото иначе не можеха да постигнат. Всъщност поради наивността си не проумяваха дори и това. Но пък точно затова той беше водач, а те — последователи.

12

МАКАР ДА НЕ ПОЗНАВАШЕ този мотел, жената не се затрудни да го открие, защото той се намираше на оптимистично наречената Главна улица в град Бийти — всъщност улицата представляваше около километър път между шосета 95 и 374 и разрешената скорост по нея беше 45 километра в час.

Въпреки външния си вид хотелът — Мотел 6 от Долината на смъртта — предлагаше относително чисти стаи, които миришеха на дезинфекциращ сапун. Тя не само че познаваше много по-лоши места, но и предлагаше своите… особени умения в по-лоши хотели. И с по-лоши мъже за много по-малко пари. Ако не друго, най-много я притесняваше името на мотела.

Кряшенска татарка[12] по рождение, Алисън, с истинско име Айсилу, което на турски означаваше красива като луната, беше наследила от майка си и баща си, както и от предците си, здравословно уважение към неявни и явни предзнаменования, а името Мотел 6 от Долината на смъртта определено минаваше към втория вид.

Но това нямаше значение. Предзнаменованията са непостоянни, а смисълът им винаги трябва да се тълкува. В този случай името на мотела май не важеше за нея, защото тя беше впечатлила твърде много клиента и той не представляваше заплаха — директна или не. А и онова, за което идваше тук, не й налагаше да мисли много — така добре беше обучена. Помагаше също фактът, че мъжете се оказаха прости, предсказуеми същества, ръководени от най-долни потребности.

— Мъжете са глина — каза веднъж нейната първа инструкторка Олга, а и самата тя се досещаше за тази истина още на единадесет години заради лепкавите погледи на момчетата от нейното село, както и от вечно следящите я очи на някои от мъжете.

Още преди да настъпят промените и тялото й да разцъфне, тя знаеше инстинктивно не само кой е слабият пол, но и кой е по-силният. Мъжете имаха по-голяма физическа сила, което носеше своите ползи и удоволствие, но Алисън употребяваше друг вид сила, която й служеше добре, пазеше я в опасни ситуации и улесняваше живота й в трудни времена. И сега, на двадесет и две години, оставила селото далеч назад, тази нейна сила я правеше богата. Освен това, за разлика от повечето предишни работодатели, сегашният не искаше първоначално прослушване от нея. Дали заради строгите й религиозни идеали, или заради професионализма, приеха сериозните й намерения безрезервно заедно с препоръката, дадена от непознат за нея човек. Със сигурност последният имаше влияние. Вече преустановената програма, по която я обучаваха, беше съществувала в строга тайна.

Жената подмина паркинга на мотела, след което заобиколи по съседната улица и се върна от другата посока, като опитваше да забележи нещо не на място, нещо, от което интуицията й да заработи. Съзря колата му — син пикап „Додж“ от 1990 г. сред няколко други автомобила, все с номера от този щат, освен един от Калифорния и един от Аризона. Удовлетворена, че всичко е наред, тя отби в една бензиностанция, направи бързо обратен завой, върна се в мотела и влезе в паркинга, като спря на две места встрани от пикапа. Провери набързо грима си в огледалото за задно виждане и взе чифт презервативи от жабката. Пусна ги в чантичката си и я затвори с усмивка. Мъжът беше започнал да се оплаква от презервативите, но тя бе възразила с думите, че иска да почака, докато се опознаят по-добре, може би да се прегледат за болести, предавани по полов път, и чак тогава да минат на следващото ниво във взаимоотношенията си. Всъщност предпазливостта нямаше нищо общо с нейното колебание. От работодателя си имаше подробно досие на мъжа, в което пишеше всичко — от рутинното ежедневие до предишните му приятелки. Преди нея той беше имал две приятелки — една от гимназията, зарязала го още преди да завършат, и друга малко след завършването на колежа. Втората връзка също се оказа кратка. Почти нямаше вероятност да е болен. Не, презервативът влизаше в нейния арсенал от средства. Близостта, която той искаше така силно, представляваше потребност, а потребностите са точки за натиск. Когато накрая тя „се предадеше“ и му позволеше да я има без предпазни средства, щеше само да засили властта си върху него.

„Глина“ — помисли тя.

Но не можеше да отлага твърде много, защото работодателят й вече искаше информация, която тя все още не успяваше да измъкне. Защо нямаха търпение или какво точно планираха да правят с информацията, която тя им даваше, си бе тяхна работа, но определено тайните на този мъж имаха съществено значение. Но с подобно нещо не можеше да бърза човек. Не и ако искаш добри резултати.

Тя излезе, заключи вратата на колата и тръгна към стаята. Както винаги и този път в пролуката между дръжката на вратата и касата имаше роза — „техния“ сигнал, за да знае тя къде да го намери. Всъщност той беше много приятен човек, но толкова слаб и изпълнен с незадоволени нужди, че тя не можеше да не го презира.

Почука на вратата. Чу стъпки, които бързо доближиха вратата и после тракането на веригата при отключването. Вратата рязко се отвори и той застана в отвора с кадифения си панталон и една от няколкото си раздърпани тениски с рекламни надписи на научно-популярни филми или телевизионни програми.

— Хей — изгука тя и раздвижи ханш като дръзка манекенка. Благодарение на дългогодишното обучение в гласа й нямаше и следа от акцент — Радваш ли се да ме видиш?

Плажната й рокля — в светлопрасковения цвят, който той харесваше така много — прилягаше плътно по тялото й където трябваше и висеше свободно на останалите места, като се постигаше идеалното равновесие между целомъдрие и пикантност. Повечето мъже, дори без да осъзнават, искаха жените им да бъдат дами в ежедневието и курви в спалнята.

Жадните му очи завършиха огледа на краката й и се спряха на нейното лице.

— Ъ, да… Господи, да — промърмори той. — Хайде, влизай.

* * *

Любиха се два пъти през следващите два часа, като първият път продължи само няколко минути, а вторият — десет, и то защото тя го забави. „Мускули от различен вид“ — помисли си тя. Но съвсем не по-слаби. Когато свършиха, той легна задъхан по гръб, с изпотени гърди и лице. Тя се извърна и се сгуши до рамото му, като въздъхна силно.

— Ох — промърмори тя. — Това беше… олеле…

— Да, така е — отговори той.

Стив изглеждаше добре с къдрава червеникаворуса коса и светлосини очи, но прекалено слаб за нейния вкус, а от брадата му лицето и бедрата й я сърбяха. Но беше чист и не пушеше, имаше прави зъби, така че нещата можеха да са далеч по-неприятни.

А за уменията му в леглото… почти нямаше такива. Той се оказа прекалено загрижен любовник, прекалено внимателен, винаги разтревожен, че не прави нещо както трябва или че трябва да върши нещо друго. Тя полагаше всички усилия да му вдъхне увереност с подходящи думи и въздишки в необходимия момент, но подозираше, че той се бои да не я загуби — не, че всъщност я „имаше“.

Отношенията им представляваха тези на красавицата и звяра в най-чист вид. Той нямаше да я загуби, или поне не докато тя не получи търсения от работодателите й отговор. Алисън за момент изпита вина, като си представи реакцията му, след като тя изчезне. Убедена беше, че той е влюбен в нея, както и трябваше, но той се оказа толкова… безобиден, че тя не можеше от време на време да не изпитва съжаление към него. Трудно ще е, но не невъзможно. Тя отхвърли тази мисъл.

— Е, как е работата? — запита той.

— Добре, все едно и също — обиколки, разговори, давам си телефонните номера и показвам на лекарите малко деколте…

— Хей!

— Спокойно, шегувам се. Много от тях се притесняват от проблеми с върнатите от пазара лекарства.

— Тези, дето ги даваха по телевизията ли? Болкоуспокояващите?

— Точно тях. Производителят ни оказва голям натиск да продължаваме да ги пласираме.

Той знаеше, че тя се занимава с продажба на фармацевтични продукти и че живее в град Рено. „Срещнаха“ се в кафенето „Старбъкс“ в книжарница „Барнс и Ноубъл“, когато се оказа, че не й достигат пет цента да си плати кафето. Стив, който се редеше след нея, нервно предложи да доплати. Въоръжена с досието му, или с малкото материал от него, който й трябваше, и добре запозната с навиците му, тя беше уредила лесно тази среща и още по-лесно се възползва от нея, като изрази интерес към книгата, която той четеше — инженерна механика, която изобщо не я интересуваше. Той не забеляза това, защото се развълнува твърде силно от факта, че такова красиво момиче му обръща внимание.

— Абе инженерни неща — каза тя. — Не знам как го правите. Опитах да прочета една от книгите, които ми даде, но нищо не разбрах.

— Е, ти си доста умна, ясно е, но материята е суха. Не забравяй, че съм учил четири години в колеж за това и не научих нищо от практическа полза, докато не започнах работа. Технологичният институт в Масачузетс ми даде голяма подготовка, но тя е нищо в сравнение с онова, което научих впоследствие.

— Например?

— Ами, разни неща.

— Като?

Той не отговори.

— Добре де, добре. Разбирам, мистър важен свръхсекретен мъж.

— Не е така, Али — отговори той с леко хленчещ глас. — Просто ни накараха да подпишем документи — споразумения за поверителност и подобни.

— Така ли! Значи си важна клечка.

Той поклати глава.

— Не. Нали знаеш как правителството е… параноично до дупка. По дяволите, изненадан съм, че не ни подложиха на тест с детектора на лъжата, но кой знае?

И какво е в такъв случай? Оръжие и бомби и такива неща, така ли? Чакай… ти да не се занимаваш с ракетна техника?

Той се засмя.

— Не с ракети. Инженер по механиката — средно ниво, обикновен инженер.

— Шпионин, тогава?

Алисън се облегна на лакът, като позволи чаршафът да се хлъзне надолу и да оголи бледата й гърда.

— Това е, нали? Ти си шпионин.

— Не, и шпионин не съм. Искам да кажа, виж ме. Аз съм смотаняк.

— Идеалното прикритие.

— Е, голямо въображение имаш, признавам ти го.

— Извърташ въпроса. Но така се издаде — ходът ти беше съвсем като на истински шпионин.

— Не. Съжалявам, че те разочаровам.

— Тогава какво? Кажи ми…

— Работя за МЕ — Министерство на енергетиката.

— Ядрена енергия и такива неща, така ли?

— Да.

Всъщност тя знаеше точно какво работи той, къде работи и какво става там. Но търсеше — те търсеха — нещо много по-конкретно. Уверени бяха, че той разполага с информацията, че вероятно я носи в главата си и че ако не е така, със сигурност има достъп до нея. Алисън се запита разсеяно защо ли са избрали нея, вместо просто да го отвлекат от улицата и да измъкнат информацията със сила. Подозираше, че е така заради мястото, където той работеше, и заради ненадеждността на мъченията. Ако Стив изчезне или го открият мъртъв дори при най-малко подозрителни обстоятелства, щеше да се проведе разследване не само от местната полиция, но и от ФБР, а вероятно работодателят й желаеше силно да избегне подобни неща. И все пак фактът, че не са избрали по-директен метод, й говореше нещо. Необходимата им информация беше съществено важна и изключителна. Може би Стив бе единственият използваем източник на информацията, което означаваше, че тя или е силно защитена, или той е от малцината, които я разбират.

Не че това имаше значение. Тя щеше да свърши работа, да вземе парите и после… кой знае?

Хонорарът й беше значителен, вероятно достатъчен да й позволи ново начало на друго място и да си изкарва хляба по различен начин. Нещо обикновено, като да стане библиотекарка или счетоводителка. Усмихна се при тази мисъл. Обикновеното сигурно е приятно. Но трябваше да е много внимателна с тези хора. Както и да планираха да използват информацията, тя определено имаше смъртоносна важност. Достатъчна, за да убиват за нея.

Е, трябваше отново да започва работа…

Мързеливо прокара пръсти по гърдите му.

— Ти не си в опасност или нещо такова, а? Искам да кажа от рак или подобни болести?

— А, не — отговори той. — Не. Е, може да има някакъв риск, но имат протоколи и правила, наредби… толкова са, че трябва доста да сбъркаш, за да пострадаш.

— Значи не се е случвало на никого досега?

— Случвало се е, но обикновено става дума за глупости, примерно някой да не си мръдне крака и да го прегази мотокар, или пък да се задави с чипс в кафенето. Имахме и няколко по-сериозни случая в… в други места, но обикновено някой иска да сече завои и затова се получава така, но дори и в такива случаи има резервни системи и процедури. Повярвай, скъпа, в пълна безопасност съм.

— Добре. Радвам се. Не искам да мисля, че ще се нараниш или разболееш.

— Няма да се случи, Али. Много внимавам.

„Ще видим“ — каза си тя.

13

ДЖАК-МЛАДШИ СЕ ПРИТИСНА до стената и тръгна напред по нея, като усещаше как треските на грубите дъски закачат ризата му. Стигна до ъгъла и спря, стиснал оръжието в две ръце и с насочено към земята дуло. Не както в Холивуд или в полицейските предавания по телевизията, където носеха пистолета с вдигната цев до лицето. Да, изглежда готино — нищо не можеше да подчертае лицето на героя по-добре от едрия „Глок“, — но тук не ставаше дума дали изглежда готино, а за това да останеш жив и да повалиш лошите. Да пораснеш в Белия дом, заобиколен от професионалисти от Тайната служба, които познаваха пистолетите по-добре от собствените си деца, имаше предимства.

Проблемът с холивудския начин на държане на пистолета беше двоен — пречи на погледа и позволява влизане в засада. Държането на пистолет в реалния свят изисква точна стрелба под напрежение, а за това от своя страна е необходима правилна настройка и добро визуално възприятие на ситуацията. За първото трябва подготовка, за второто — механика. Много по-лесно и по-ефективно е да вдигнеш пистолета, да видиш добре целта и да стреляш, отколкото да го правиш в обратен ред. Другият фактор — засадата — се отнася за ситуациите, при които правиш завой и се озоваваш лице в лице с лошия. Искаш ли пистолетът да е вдигнат до лицето ти или да сочи надолу, откъдето би могъл може би да гръмнеш лошия в краката, преди той да ти се нахвърли и ситуацията да дегенерира в борба без правила? Това не се случва често, разбира се, но според Джак за истинския стрелец е по-добре да се бори с някой лош, който има един-два деветмилиметрови куршума в крака си.

„Теория, Джак“ — напомни си той и се върна към реалността. Теориите са за класната стая, не за реалния свят.

Къде, по дяволите, е Доминик? Разделиха се при предната врата — Доминик тръгна надясно, към задните стаи на къщата — вероятно по-трудния път, — а Джак пое наляво към по-откритите кухня и хол. „Не се тревожи за Доминик, а за себе си.“ Братовчед му работеше във ФБР, затова не му трябваха уроци за тези неща.

Джак премести пистолета в лявата ръка, избърса потта от дланта си в крачола на панталона и пак хвана оръжието както преди. Пое си дъх, направи къса крачка назад и надникна зад ъгъла. Кухня. Надясно се виждаше хладилник, тъмнозелен барплот, мивка от неръждаема стомана и микровълнова печка отляво, а масата и столовете се намираха доста встрани, след барплота до задната врата.

Джак се огледа, но не забеляза никакво движение и затова излезе напред, като държеше пистолета на височината на рамото си. Промъкна се в кухнята, като местеше поглед, а дулото следваше очите му. Ако не го лъжеше интуицията, сводестият коридор напред и вдясно водеше към хола. Доминик трябваше да се появи от другата страна, отдясно…

— Джак, задният прозорец на спалнята! — извика Доминик отнякъде навътре в къщата. — Един избяга! През страничния прозорец! Бял мъж, червено яке, въоръжен… след него съм!

Джак устоя на импулса да се втурне напред, а вместо това продължи към кухнята и надникна зад ъгъла в хола. Чисто. Приближи към вратата за терасата, като застана до лявата страна на касата, с надеждата, че е зад гредите за гипсокартона, които на теория биха спрели или забавили всеки предназначен за него куршум, а после се наведе, за да погледне през прозореца към алеята навън. Вдясно забеляза силует: синьо яке, жълти букви. Якето от ФБР на Доминик. Джак отвори вратата, отново се огледа и след това бутна комарника. В тухлената стена срещу него се виждаше тъмен отвор за врата, а отдясно — голям зелен кош за боклук. Тръгна към него с вдигнат пистолет, като търсеше цели. Забеляза сянка при вратата и се извъртя навреме, за да види силует на мъж на прага.

— Стой! Не мърдай, не мърдай! — викна той, но силуетът продължи напред, а лявата му ръка попадна в осветената зона — държеше пистолет. — Пусни пистолета! — викна отново Джак, изчака една секунда и след това натисна спусъка два пъти — двата куршума попаднаха в целта. Силуетът падна назад в отвора на вратата. Джак отново се завъртя и продължи към коша, докато застана в позиция, от която можеше да надникне зад ръба му, за да…

И в този момент нещо го блъсна в гърба между лопатките и той пристъпи напред. Усети как кръвта нахлува в главата му и си помисли: „Мамка му, по дяволите…“

Блъсна се в коша, като основната част от удара пое с лявото си рамо, и опита да се извърти на пета към източника на стрелбата… Усети нов удар отстрани под мишницата и разбра, че е вече е късно.

— Спри! — викна глас по мегафон, последван от три бързи изсвирвания, които екнаха по уличката. — Спри учението!

— Ох, майчице… — промърмори Джак, а после се облегна на коша и издиша тежко.

Мъжът, който преди малко го застреля — специален агент Уолт Брандейс, — излезе от вратата и тъжно поклати глава.

— Господи. Такава смърт, синко, с боя по гърба…

Джак забеляза тънката усмивка по устните на мъжа, който го огледа от главата до петите и изцъка с език.

— Направо е срамно, да знаеш.

От другия край на улицата тичешком се приближи Доминик, спря рязко и запита:

— Пак ли? Виж проблема, Джак — ти…

— Бързам, знам.

— Не, не и този път. Не само това. Бързането не е истинският проблем, той е част от него, но не то те уби. Ще познаеш ли какво стана?

Джак помисли за момент.

— Въобразих си, че всичко ми е ясно.

— Точно така, въобрази си. Въобрази си, че човекът на вратата е сам. Допусна, че сито елиминирал, и спря да мислиш за него. На това му викам синдром на облекчението при засада. Няма да го намериш в учебниците, но е следното: оцеляваш при засада, разминало ти се е на косъм, и си мислиш, че си супер. Подсъзнателно си маркирал онази стая в къщата от „нечиста“ на „чиста“. Е, ако това е реалният живот и в стаята имаше двама души, всеки средностатистически тъп престъпник щеше да почне да стреля по теб в мига, в който стреля и съучастникът му, но винаги има изключения, например рядко срещащото се същество умен лош, и именно изключенията убиват.

— Прав си — промърмори Джак, като отпи малко диетична кола. — По дяволите.

Брайън, който не взе участие в последното учение, Джак и Доминик се събраха в стаята за почивка след разясненията на Брандейс, който не спести на сина на бившия президент абсолютно нищо. Каза му горе-долу същото, както Доминик, но по-забавно. У Брандейс, родом от щата Мисисипи, имаше нещо комично, заради което критиката му не жилеше така силно. Но все пак жилеше. Беше казал:

— Какво си мислиш, Джак? Че ще дойдеш тук и ще станеш незабавно експерт ли?

Както почти всичко в базата на ФБР за обучение по тактика в населените места, която наричаха с обич Алеята на Хоган, стаята за почивки изглеждаше съвсем спартанска, с шперплатови стени и пластмасови маси, които сякаш бяха удряни с чук. Но всъщност нещата бяха много различни — в базата имаше банка, поща, бръснарница и закрит басейн. „И тъмни врати“ — мислеше Джак. Определено се чувстваше зле, и не само от топчето боя, което го фрасна между лопатките. Още го болеше и той подозираше, че като се съблече под душа, ще намери голям оток. Но боя или не, той си беше мъртъв. Подозираше, че използват боя заради него. В зависимост от разигравания сценарий и агентите участници, Алеята на Хоган можеше да е много по-шумна и страшна. Джак дори чуваше слухове, че екипът за спасяване на заложници понякога стреля с истински куршуми. Но пък хората в него бяха сред най-добрите.

— А ти? Не тренираш ли? — запита Джак Брайън, който седеше отпуснат на стола си и се люлееше на два крака. — Та да ти прочетат и на тебе цяла лекция.

Брайън посочи с глава брат си и се усмихна.

— Това е негов терен, братовчед, не мой. Ти ела в Двадесет и деветте палми и тогава ще разговаряме.

Морските пехотинци имаха свой плашещо реалистичен център за обучение по бойни действия в градска среда, който наричаха ВДУТ — Военни действия в урбанизиран терен.

— Дотогава ще си държа устата затворена, ако искаш да знаеш.

Доминик почука с пръсти по масата пред Джак.

— По дяволите, братовчед, нали ти поиска да те доведем тук?

Стоманената нотка в гласа му се долавяше безпогрешно и Джак за миг се сепна. „Какво става? — запита се той.

— Да.

— Искаше да усетиш как е наистина, нали?

— Да.

— Ами спри да се държиш като момченце, което са хванали да преписва. Тук не става дума за лекциите. На никого не му пука ти кой си или дали за трети път допускаш новобранска грешка. По дяволите, първите десет пъти на този курс и аз получавах куршум. Пропуснал си вратата? Ами нея за малко не я кръстиха на мое име заради куршумите, които получавах оттам.

Джак му вярваше. Тук обучаваха агенти на ФБР от двадесет и нещо години и единствените, които се справяха идеално, бяха хората, тренирали толкова много, че даже сънуваха базата. Джак знаеше, че така е с всяко нещо. Повторението е майка на знанието — това клише всъщност представляваше аксиома, особено сред военните и правораздавателните органи. Повторението променя мисленето, а тялото развива мускулна памет заради изпълнението на едно и също нещо непрекъснато, докато мускулите и нервните окончания заработят в унисон и мисленето бъде извадено от уравнението. „Колко ли време е необходимо?“ — чудеше се Джак.

— Стига де… — каза той.

— Не, попитай Брандейс. С удоволствие ще ти разкаже. Много пъти ме е гърмял. Мамка му, първите два пъти минах точно покрай вратата и ме убиха. Виж, не ми се ще да те хваля, но се справи адски добре като за първи път. Страшно добре. Кой би помислил… Моят братовчед е истински майстор на оръжието.

— Е, сега гледаш да не ме обидиш.

— Не, не е така. Наистина. Хайде, Брайън, кажи му и ти.

— Прав е, Джак. Всъщност още не си съвсем шлифован — по дяволите, два пъти пресече Дом в пералнята.

— Пресякъл съм го?

— Е сещаш се, когато сте наредени пред някоя стая, точно преди да влезете, и вътре се разделяте, като едната група тръгва към тежката страна, а другата към леката…

— Да, сещам се.

— В пералнята стъпи настрани и насочи пистолета си извън своята зона. Дулото му пресече към мен — точно в тила. Това не е позволено.

— Ясно, урок номер едно: не насочвай пистолет към приятелите си.

Брайън се засмя.

— И така може да се каже. Та както ти разказвах, не си шлифован, но имаш страхотни инстинкти. Какво не си ни казал? Да не си се обучавал със Службата за сигурност като малък? Сигурно си прекарал няколко ваканции с Кларк и Чавес?

Джак поклати глава.

— Не, няма такова нещо. Искам да кажа, че съм стрелял, но не съм се учил като това тук. Не знам… сякаш всичко ставаше в главата ми, преди да се случи — сви рамене Джак и се усмихна. — Може да имам малко от гените на баща си. Кой знае, може пък прекалено много да съм гледал „Умирай трудно“.

— Не знам защо не мисля така — отговори Брайън. — Е, каквото и да е, не бих имал нищо против да ми пазиш гърба.

— И аз.

Вдигнаха кутиите с диетична кола и ги чукнаха една в друга.

— А, момчета, за онова — обади се колебливо Джак. — Помните ли миналата година в Италия?

Брайън и Доминик си размениха погледи.

— Помним — отговори Дом. — Адска сделка си беше.

— Ами, мислех си, че не бих се противил да го правя пак, е, не точно това, но нещо такова.

Брайън възкликна:

— Господи, братовчед, да не казваш, че си замислил да се откачиш от клавиатурата и да заживееш в реалния свят? Направо виждам как иде кукувото лято.

— Много смешно. Не, харесвам си работата. Знам, че е важно, но е неосезаемо. А вашата работа, момчета, като онова в Италия — там е истината. Истинско нещо, нали? Виждаш резултата със собствените си очи.

— Ами като си подхванал темата — отвърна Доминик, — ще ти кажа, че винаги съм искал да те питам дали след това не си имал угризения, не че е необходимо, но все пак се навря напред с гъза в лайняна ситуация, да ме извиниш за израза.

Джак помисли над думите му.

— Какво искаш да кажа? Че съм имал угризения ли? Нямах. Не. Е, поопънаха ми се нервите и за четвърт секунда преди станалото се запитах какво, по дяволите, правя. Но след това всичко свърши — бяхме само той и аз и свърших работата. Та да отговоря на въпроса, който според мен задаваш — не. Спя напълно спокойно. Смяташ ли, че не трябва?

— А, не, мамка му — каза Брайън и се огледа, за да е сигурен, че са сами, после се наведе и облегна лакти на масата. — За тези неща, Джак, няма „трябва“. Или спиш, или не спиш. Ти спиш и това е добре. Онзи задник си го заслужаваше. Първия път, когато гръмнах човек, онзи можеше да ме убие. Аз него или той мен. Очистих го и знаех, че постъпвам правилно. И все пак сънувах няколко кошмара. Правилно или не и независимо дали онзи го заслужава, убиването не е приятна работа. Всеки, който мисли противното, е малко ненаред с главата. Цялата работа не е да убиваш, а да свършиш работата, за която са ти скапали задника от учения, да се погрижиш за момчетата от лявата и дясната ти страна и да излезеш сух и с всичките си пръсти.

— Освен това, Джак — добави Доминик, — онзи в Италия нямаше просто да се пенсионира един ден. Много хора щяха да загинат, преди някой да го изпрати по пътя му. За мен това е истината. Добре е лошият да си получи заслуженото, но нашата работа не е просто да отмъщаваме. Ако правиш така е все едно да затвориш кошарата, след като конете са излезли. Аз предпочитам да спра онзи, който мисли да отвори вратата на кошарата.

Брайън изгледа брата си близнак, поклати глава и се ухили.

— Проклет да съм. Мама винаги казваше, че ти си философът в семейството. Не го вярвах чак досега.

— Да, да — промърмори Доминик. — Не е философия, а математика. Убий един, спаси стотици или хиляди. Ако говорим за свестни хора, които спазват закона, уравнението ще е по-трудно, но тези не са такива.

— Съгласен съм с него, Джак — каза Брайън. — Имаме възможност да свършим малко истинска работа. Но ако мислиш да правиш тези неща, защото според теб отговорът е в отмъщението или защото ще си като Джеймс Бонд…

— Не е това, което…

— Добре, защото отговорът не е този, никак даже. Нещата са грозни и точка. А отмъщението е лош мотиватор. То те прави немарлив, а немарливостта е смърт.

— Знам.

— И какво ще направиш по въпроса?

— Ще говоря с Гери и ще видя какво ще каже.

— Ами подготви си адски добри локуми — посъветва го Доминик. — По дяволите, Гери пое риск, че изобщо те нае. Баща ти щеше да откачи…

— Нека аз се тревожа за баща си.

— Добре, но се лъжеш, ако мислиш, че Гери просто ще ти даде пистолет и ще каже: „Иди и направи света безопасен за демокрацията.“ А нищо не става без него.

— Знам.

— Добре.

— И така — каза Джак, — ако аз говоря с него, ще дадете ли по едно рамо?

— Разбира се, с пълна сила — отговори Брайън. — Но това не е демокрация, Джак. Ако приемем, че не ти откаже на момента, вероятно ще се допита до Сам. — Сам Гренджър беше шеф на операциите в Колежа. — Съмнявам се, че ще пита нас.

Джак кимна.

— Май си прав. Е, както каза, добре е да подготвя много добри локуми.

14

ЕСЕНТА БЕШЕ ТУК. Познаваше се по вятъра и ледовете, които се отделяха от брега и разкриваха черните води на Северния Ледовит океан. Не можеше да става по-студено и да няма лед, а лед имаше в изобилие, просто за да напомня, че тук лятото в най-добрия случай минава като миг. Майката природа си оставаше мрачна и безсърдечна както винаги, дори тук под кристално синьото небе и няколко бели като памук облаци.

Базата приличаше на тази от първото му назначение в Полярни преди дванадесет години, точно когато Съветските военноморски сили започнаха съкращенията. О, да, имаха няколко кораба, но повечето стояха вързани в работещите пристанища на Колския залив и на тях служеха хора, останали във ВМС или защото трябва, или защото нямаше за какво да се прибират у дома. Имаше и няколко кораба с екипажи, съставени почти изцяло от офицери, които всъщност получаваха заплата няколко пъти в годината. Виталий беше от последните хора, призовани в бившите съветски ВМС и за свое учудване откри, че работата му харесва.

След безмозъчното основно обучение го направиха старшина и помощник-боцман. Работата беше трудна, много трудна, но удовлетворителна и му даде полезен занаят. Той лично спечели от разпадането на съветските ВМС, като закупи с отстъпка стара, но добре поддържана десантна амфибия Т-4 и я пригоди за пътници. Водеше предимно научни експедиции из района за неща, които не го интересуваха, но имаше и ловци, които искаха да превърнат някоя бяла мечка в скъп килим.

Пътникът за тази седмица го чакаше на брега в малко рибарско селце. Преди два дни беше качил оборудването — прясно боядисан камион ГАЗ с четири водещи колела, нови гуми и здрава триъгълна рама отгоре, докаран от анонимен шофьор, който също като него вероятно беше получил парите си в евро. Както всеки добър капитан, Виталий прегледа целия товар и с изненада откри, че камионът няма никакви идентификационни надписи, дори и номер на двигателя. Макар тази задача да не е особено сложна и да не изисква монтьор, Виталий реши, без да знае защо, че друг, а не клиентите му, е свършил тази работа. Значи, идват тук, купуват газка в добро състояние, плащат щедро на някого да я обезличи, а след това наемат частен кораб. Прекалено много пари за харчене и прекомерно силен интерес към анонимността. Какво ли означаваше това?

Нямаше смисъл човек да е прекалено любопитен. Умните хора знаеха колко опасно е да си любопитен, а той обичаше да мисли, че е достатъчно умен. Парите също се грижеха за паметта, както мислеше цялата група без колебание. Водачът им, с очевиден средиземноморски произход, искаше Виталий да го нарича Фред. Не ставаше дума за някаква хитрост, а за прякор, нещо като шега помежду им, която Фред беше потвърдил с високомерната си усмивка при първата им среща.

Капитанът гледаше как клиентите се качват на борда и му махат, след което даде сигнал на Ваня, неговия машинист/юнга, да свали въжетата. Виталий включи дизеловите двигатели и се отдалечи от пристана.

Скоро излезе в талвега и се отправи към открито море. Черната вода сякаш го викаше — той й принадлежеше заедно с корабчето си и се радваше, че пак пътува към нея. За да е идеално утрото, се нуждаеше само от транквилант, но вместо такъв Виталий пушеше цигари „Марлборо Лайт 100“. И утрото стана идеално. Местната флотилия риболовци вече беше напуснала пристанището — имаха ужасно работно време, а бистрата вода позволяваше лесно плаване, като вълните съвсем леко се разбиваха в шамандурите.

Щом мина покрай вълнолома, Виталий зави надясно и след това се отправи на изток.

* * *

Съгласно указанията Аднан дойде с малък екип от още трима души, на които имаше пълно доверие — стигаха за тежката работа, но нямаше да представляват опасност при неизбежния завършек на мисията им. Всъщност той нямаше нищо против. В края на краищата и него го чакаше същото както сънародниците му. Каза си, че това е тъжна необходимост. Всъщност най-много се тревожеше да не се провалят. Провалът тук несъмнено щеше да се отрази сериозно на по-голямата операция, каквато и да е тя, и Аднан възнамеряваше да направи всичко по силите си, за да не го допусне.

Какво нещо е животът! Аднан се усмихна при тази мисъл. Според неверниците всичко — дървета и вода, материални притежания — е живот. Животът не е онова, което човек яде и пие и което осквернява със сластта на тялото си. Времето, което прекарваш на земята, е само подготовка за онова, което следва, и ако си вярващ и покорен на единствения истински Бог, наградата ти ще бъде невъобразимо прекрасна. Аднан разбираше, че ако не успее сега, ще се наложи да стане по-несигурен за съдбата си. Дали ще му дадат по-велики мисии, или може би мълчанието му ще бъде по-ценно за джихада? Би предпочел първото, та дори само за да продължи да служи на Аллаха, но ако съдбата му е друга, така да бъде. Какъвто и да е изходът, той ще го посрещне спокоен, уверен, че е живял земния си живот по най-добрия начин.

Реши, че каквото има да става, ще става в бъдещето и няма да се тревожи за него. Имаше работа тук, в настоящето. Важна работа, въпреки че не знаеше точно как тя се вписва в по-голямата картина. Това знаеха по-мъдри от него.

Пристигнаха в рибарското селище предишния ден, след като се разделиха с шофьора, който докара камиона им до пристанището и го предаде на капитана на корабчето, което бяха наели. Селището почти нямаше жители, защото повечето от тях бяха отишли другаде заради обеднелите от годините на свръхулов води. Малцината останали жители бяха необщителни и се бореха с живота както можеха през тази есен, която преминаваше в зима. Аднан и хората му, загънати в дълги якета и с шалове около лицата, за да се пазят от студа, не привлякоха много внимание, а управителят на хотела, изненадан и щастлив от готовите да платят клиенти, не им беше задал никакви въпроси — откъде идват или какви са плановете им за бъдещето. А и да беше питал, Аднан не можеше да му каже дори да искаше. Бъдещето принадлежи на Аллах, независимо дали хората по света го знаят или не.

* * *

В Париж беше тъмно и от студения въздух двамата араби страдаха повече от парижаните. Всъщност така се оправдаваха пред себе си, за да си поръчват още вино. А и вече имаше толкова свободни маси на тротоара, че можеха да си говорят по-открито. Ако ги наблюдаваше някой, значи доста добре се крие. А човек не може все да се страхува, дори и в този бизнес.

— Чакаш ли ново обаждане? — запита Фаад.

Ибрахим кимна.

— Сега пътува насам. Куриерът е добър. Много надежден.

— Какво очакваш?

— Научих се да не мисля за тези неща — отговори Ибрахим. — Приемам нарежданията, когато пристигнат. Емира знае какво да прави, нали?

— Досега успява, но понякога си мисля, че е като стара жена — оплака се Фаад. — Ако планираш операцията интелигентно, тя ще успее. Ние сме ръцете и очите на Емира тук, на място. Той ни е избрал. Трябва да ни има повече доверие.

— Да, но той вижда неща, които ние не виждаме. Не забравяй това — напомни Ибрахим на госта си. — Затова той взема решенията за всички операции.

— Да, много е мъдър — съгласи се Фаад, без да е напълно съгласен, но така трябваше. Нямаше какво да стори — заклел се беше във вярност към Емира, макар и преди пет години, като ентусиазиран юноша. На тази възраст хората вярваха в много неща и лесно се заклеваха в лоялност. А подобна клетва не се забравя дълги години. Никога.

Но този факт не спираше съмненията. Само веднъж беше виждал Емира, за разлика от Ибрахим, който можеше да твърди, че го познава. Такава беше работата им. Нито Ибрахим, нито Фаад знаеха къде живее водачът им. Знаеха само един от краищата на доста дълга електронна следа. Имаше смисъл в подобна мярка за сигурност, защото американската полиция работеше също толкова ефективно, колкото европейската, а с нея шега не биваше. „И въпреки това Емира се държи като бабичка. Не вярва даже на хората, които се заклеват да умрат за него. Тогава на кого вярва? Защо на другите, а не… на мен?“ — питаше се Фаад. По принцип той не приемаше нещата просто защото „аз казвам така“, както нареждаха всички майки по света на своите петгодишни синове. Имаше и по-лошо — не можеше да задава определени въпроси, защото щяха да означават нелоялност към определени хора. А нелоялността в организацията се равняваше на искане да те принесат в жертва. Но Фаад знаеше, че в това има смисъл както за Емира, така и за цялата организация.

Не беше лесно човек да върши делата на Аллах, но Фаад бе наясно с това, когато започна. Или така си мислеше. Е, поне в Париж човек може да зяпа преминаващите жени, облечени като блудници, за да показват телата си, сякаш рекламират услугите си. Фаад мислеше колко е хубаво, че Ибрахим е избрал да живее тук. Ако не друго, то гледката си струваше.

— Тази е хубава — каза Ибрахим в знак на съгласие с неизказано мнение. — Жена е на един лекар и за съжаление от опит знам, че не прелюбодейства.

— Ти мислите ли им четеш? — засмя се Фаад. — Французойките не се ли поддават на свалки?

— Някои. Трудно е да им разгадаеш мислите. Дори тук малко мъже го могат — отговори Ибрахим и се засмя от сърце. — В този смисъл французойките не са по-различни от нашите жени. Някои неща са еднакви навсякъде.

Фаад отпи от кафето и се наведе напред.

— Ще стане ли? — запита той, като имаше предвид планираната операция.

— Не виждам причина да не стане, а ефектът ще е забележителен. Единствената спънка е, че ще си спечелим нови врагове, но иначе как ще узнаем разликата? Нямаме приятели сред неверниците. За нас сега е важно да доставим инструментите на място, за да нанесем удара.

— Иншаллах — отговори Фаад.

Двамата чукнаха чашите си точно като французи след постигане на споразумение.

* * *

Бившият президент Райън си мислеше, че у дома и стените помагат. Беше взел докторската си степен по история в университета в Джорджтаун и познаваше кампуса не по-зле от дома си. Четенето на лекции се оказа изненадващо приятно. А и лесно — плащаха му срамно големи пари, за да говори по тема, която познаваше добре — престоят му в Белия дом. До момента имаше съвсем малко откачени сред аудиторията, убедени в правителствени заговори срещу тях, но виковете на останалите бързо ги караха да млъкнат. Двадесет процента от откачалките пък се оказаха левичари, които смятаха, че Едуард Кийлти измъква страната от създадената от Райън пропаст. Естествено, в това нямаше нищо вярно, но пък човек не можеше да се съмнява в искреността им — Джак знаеше, че реалността е едно, а схващанията — съвсем друго, и двете рядко се срещат. Именно този урок опитваше без успех Арни ван Дам да набие в главата му по време на президентството, а Райън не успяваше да го преглътне от гордост. Истината си е истина. Схващанията да вървят по дяволите. Джак все още не разбираше защо повечето американски избиратели са забравили това и избраха Кийлти, но пък мнението му не беше обективно. В Овалния кабинет трябваше да седи Роби. Сега не трябваше да позволи разочарованието да проличи в лекцията. Добрият тон не му позволяваше да критикува настоящия президент, дори ако той е магаре.

Вратата на зелената стая — малък салон до зала „Макнеър“ — се отвори и Андреа Прайс-О’Дей, главният му агент от Тайната служба, мина покрай агентите отпред.

— Пет минути, сър.

— Как е тълпата? — запита Райън.

— Пълно е. Няма факли и вили за сено.

Райън се засмя.

— Добър знак. Как е вратовръзката ми?

Научил беше отрано, че Андреа се справя много по-добре с възлите от него — биваше я почти колкото Кети, но добрата лекарка замина за болницата рано и затова се наложи сам да завърже вратовръзката си. Грешка.

Андреа наведе глава настрани и отговори:

— Не е лошо, сър.

Направи малки корекции и с кратко кимване даде одобрението си.

— Усещам как май ми изстива мястото.

— В никакъв случай, Андреа.

Прайс-О’Дей беше със семейство Райън от много време, толкова отдавна, че вече рядко се сещаха, че тя е въоръжена и готова да убива и да умре за тяхната безопасност.

На вратата се почука и един агент пъхна глава през отвора.

— Шортстоп — обяви той, след което отвори вратата, за да пропусне Джак-младши.

— Джак! — каза бащата и отиде към сина си.

— Здравей, Андреа — поздрави Джак-младши.

— Здравейте, господин Райън.

— Приятна изненада — каза бившият президент.

— Да, имах среща, но дамата се отказа и…

Райън се засмя.

— Един мъж трябва да си знае приоритетите.

— По дяволите, не исках така да прозвучи…

— Забрави това. Радвам се, че дойде. Имаш ли място?

Младият Джак кимна.

— На първия ред.

— Добре. Ако закъсам, можеш да ми помогнеш с някой подходящ въпрос.

* * *

Джак остави баща си, премина по коридора, пое по стълбите към долния етаж и се отправи към залата. Тя беше почти неосветена — само половината от флуоресцентните лампи светеха. Както повечето образователни институции, Джорджтаун гледаше да стане „по-зелен“. Мина покрай една зала за конференции и чу скърцане на метал отвътре като от влачен по пода стол. Върна се и надникна през прозореца. Вътре един чистач в син комбинезон клечеше до обърната нагоре машина за полиране на подове и буташе с отвертка кечето. Джак натисна вратата и надникна в залата. Чистачът вдигна глава.

— Здравейте — поздрави Джак.

— Здравейте.

Мъжът, изглежда, беше латиноамериканец и говореше със силен акцент.

— Сменя кече — каза той.

— Извинявайте за безпокойството — отвърна Джак и затвори вратата след себе си.

Извади телефона си и набра номера на Андреа. Тя отговори при първото позвъняване. Джак каза:

— Виж, по пътя към залата видях един чистач…

— В конферентна зала две Б?

— Да.

— Проверихме го и ще го видим пак. А и без това ще минем през мазето.

— Добре, просто проверявам.

— Търсиш ли си втора работа? — запита Прайс-О’Дей.

Джак се засмя.

— Как е заплатата?

— Много по-малка от твоята. А и работното време е противно. Доскоро.

Андреа прекъсна връзката. Джак тръгна към лекционната зала.

* * *

— Време е, сър — каза Андреа на бившия президент Райън, който стана и дръпна ръкавите си. Само той правеше така, но Прайс-О’Дей забелязваше в него и някои черти на сина му. Обаждането на „Шортстоп“ за чистача й говореше повече — крушата не беше паднала твърде далеч от интелектуалното дърво. Дали съществува шпионски ген? Ако е така, Джак-младши сигурно го има. Също като баща си беше любопитен и не приемаше нещата такива, каквито са. Разбира се, сградата е огледана и той го знае. Но след като е видял чистача, веднага е помислил, че има нещо. Тревогата може и да излезе фалшива, но въпроса си го биваше, а подобни въпроси агентите от Тайната служба научаваха да задават чрез обучение и от опит.

Андреа погледна часовника си и повтори маршрута, който виждаше сякаш на карта в мислите си и определяше минутите и разстоянията между отделните завои. Доволна, почука два пъти на вратата, с което даде сигнал, че Фехтовач е готов. Изчака малко да се сформира кордонът, след което отвори вратата, провери коридора и тръгна, като направи знак на Райън да я следва.

* * *

Седнал в залата, Джак разсеяно прелистваше програмата за вечерта, но като четеше, думите не достигаха до мозъка му. Нещо драскаше подсъзнанието му, имаше чувство, че не е свършил нещо… нещо, което май е трябвало да свърши, преди да тръгне от Колежа?

Ректорът на университета излезе на сцената и отиде до подиума под съпровод от учтиво ръкопляскане.

— Добър вечер, дами и господа. Тъй като програмата за тази вечер включва само една точка, ще бъда кратък. Бившият президент Джон Патрик Райън е дългогодишен държавен служител…

„Чистач.“ Думата изскочи рязко в мислите му. Андреа каза, че е проверен. Но все пак… Посегна към телефона си, но се спря. Какво щеше да й каже? Че има чувство? От мястото си виждаше лявата страна на сцената. Оттам се появиха двама облечени в черно агенти от Тайната служба, последвани от Андреа и баща му.

Без да съзнава какво прави, Джак скочи на крака и се отправи към страничния изход. Изтича по стълбите, зави наляво и тръгна по коридора, като отброяваше вратите на конферентните зали.

„Отвертка“ — помисли той и в този момент разбра какво тревожеше мислите му. Чистачът опитваше да свали с отвертка кечето, което се захваща към машината с гайка в средата.

С разтуптяно сърце Джак стигна до въпросната зала и спря пред нея. През прозореца струеше светлина, но отвътре не се чуваха никакви звуци. Джак почака, после отиде до вратата и опита да я отвори. Заключено. Надникна през прозореца. Машината все още стоеше там. Чистача го нямаше. Плоската отвертка лежеше на пода.

Джак се извърна и затича към лекционната зала. Спря до вратата, пое си дъх, натисна я бавно, след което я затвори леко. Няколко души го погледнаха, както и един от агентите на Андреа. Агентът му кимна, след това продължи да оглежда залата.

Джак започна собствен оглед, като отначало търсеше син комбинезон, но после бързо изостави идеята — чистачът нямаше да влезе тук. Отзад също не би могъл, защото екипът на Андреа заключваше входа. „Кой ли е?“ — питаше се той, докато разглеждаше морето от лица. Аудитория, агенти, охрана на университета…

До източната врата стоеше един полицай, чието лице отчасти се криеше в сенките. И той като агентите оглеждаше хората. Като агентите… Джак продължи да оглежда и да брои охранителите на университета. Общо петима. Но не оглеждаха аудиторията. Тъй като не бяха обучени за лична охрана, те не насочваха вниманието си към аудиторията — най-вероятната заплаха, а към сцената. Освен охранителят на източната стена. Мъжът завъртя глава и лицето му за миг застана под лъча светлина.

Джак извади телефона си и изпрати съобщение на Андреа: „Охранител, източна стена = чистача.“

На сцената Андреа стоеше на три метра зад подиума, малко вляво. Джак видя как тя вади телефона си, проверява екрана и го връща в джоба. Реакцията й беше мигновена. Приближи микрофона на китката си до устата си. Агентът на централната пътека в залата спокойно се върна назад, после сви надясно по покритата с килим пресечна пътека и тръгна към източната стена Джак забеляза как Андреа застава до баща му в позиция, която я постави между него и охранителя.

Агентът от централната пътека стигна до източната стена. Охранителят, който сега се намираше на десет метра от него, завъртя глава към агента, погледна го съвсем за малко, след това върна поглед към сцената, където Андреа беше застанала между него и лектора. Баща му я погледна, но продължи да говори. Джак мислеше, че баща му със сигурност знае какво прави Андреа, но не знае дали има някаква конкретна заплаха.

Охранителят при източната стена забеляза хода на Андреа. Спокойно пристъпи надолу по пътеката и се наведе над ухото на една жена. Жената вдигна изненадана поглед към него, а след това стана. Усмихнат, охранителят я подхвана за лакътя и като пристъпи от дясната й страна, я поведе към изхода до сцената. Когато минаха край четвъртия ред, Андреа пристъпи още напред, за да продължи да му пречи.

След това разкопча сакото си.

Охранителят внезапно прехвърли лявата си ръка от лакътя на жената към яката й, после се отмести встрани, като премина странично покрай първия ред. Жената извика тихо. Хората извърнаха глави. Дясната ръка на охранителя се пъхна в панталона отпред. Рязко дръпна жената пред себе си като щит. Андреа вдигна пистолета си.

— Не мърдай! Тайна служба!

Зад нея другите агенти вече заобикаляха бившия президент, като го натиснаха да се наведе и бързо го изведоха от далечната страна на сцената.

Охранителят вдигна ръка, в която стискаше полуавтоматичен деветкалибров пистолет. Когато видя, че целта му се изплъзва, той допусна грешката, която Андреа чакаше. Тя вдигна пистолета успоредно на пода и пристъпи напред. И на десетина сантиметра встрани от зоната, защитена от живия му щит.

Андреа стреля веднъж. От три метра нискоскоростният куршум с кух връх улучи охранителя в главата между лявото око и ухото. Проектиран за близка стрелба в оживени места, куршумът свърши работа точно като в рекламата. Разду се в мозъка на охранителя, изразходва цялата си енергия за хилядна от секундата и спря на пет сантиметра от другия край на черепа, както по-късно щеше да се види от аутопсията.

Охранителят падна, като умря още преди да стигне килима.

* * *

— Андреа сподели с мен, че заслугата е твоя — каза в лимузината двадесет минути по-късно бившият президент Райън.

— Само изпратих сигнал — отговори Джак.

Всичко му изглеждаше нереално, особено след стрелбата. Въпреки кратката поредица от събития — пет секунди от момента, в който охранителят беше вдигнал жената от стола й, до мига, в който изстрелът на Андреа го повали, мислите на Джак работеха като на забавен кадър. Аудиторията остана толкова шокирана от стрелбата, че извикаха само няколко души, и то от хората, пред които беше паднал мъртвият убиец.

А самият Джак знаеше, че не трябва да се движи, а да остане до западната стена, докато охранителите на университета и агентите на Андреа прочистваха залата. Баща му, заобиколен от охраната от Тайната служба, беше напуснал сцената още преди Андреа да стреля.

— Въпреки това — отвърна Райън — благодаря.

Настъпи неловка тишина. Джак-младши я наруши:

— Кофти работа, а?

Бившият президент Райън кимна.

— Защо се върна… да провериш чистача, имам предвид?

— Когато го видях, опитваше да свали кечето от полировъчната машина с отвертка. А за това му трябва гаечен ключ.

— Впечатлен съм, Джак.

— Ами заради отвертката…

— Отчасти е това. Другата част е, че не си се паникьосал. И си оставил професионалистите да си вършат работата. Малко хора щяха да забележат това с кечето. Повечето биха се паникьосали. Останалите сигурно биха опитали сами да се оправят с чистача. А ти направи всичко правилно, от игла до конец.

— Благодаря.

Бащата се усмихна.

— А сега да помислим как да разкажа за това на майка ти…

15

НЕ СТИГНАХА далече, преди самолетът да се върне обратно, без дори да докосне пистата. Нямаше обяснение, а само усмивка и кратка покана:

— Бихте ли дошли с мен, ако обичате?

След молбата към него и Чавес последва усмивка, на каквато е способна само професионалната стюардеса и от която Кларк разбра, че искането не подлежи на обсъждане.

— Да не си забравил да си платиш някоя глоба за неправилно паркиране? — запита зет си Кларк.

— Не и аз. Изряден съм като ангел.

Двамата целунаха жените си бързо, казаха им да не се тревожат и последваха стюардесата към вече отворената врата. В коридора отвън ги очакваше полицай. От шарките в бяло и черно на шапката Кларк разбра, че не е обикновено ченге — от емблемата на пуловера ставаше ясно, че е от Дирекцията по особени престъпления — разузнаване.

— Съжалявам, че прекъсвам полета ви, господа — каза униформеният. — Вашето присъствие е необходимо. Моля, последвайте ме.

Маниерите на англичаните, особено сред висшия ешелон на армията, както и движението от неправилната страна на пътя, а и това, че наричаха пържените картофи чипсове, бяха неща, с които Кларк така и не можа да свикне. Във всички случаи е по-добре да си учтив, а не груб. Този полицай навярно бе убил повече лоши, отколкото мнозина виждат за цял живот, и нямаше нищо смущаващо да говори толкова учтиво. Кларк познаваше хора, които можеха да обяснят най-детайлно как смятат да убият някого с вилица, да му изпият кръвта, после да го одерат и всичко това да звучи като покана за следобеден чай.

Кларк и Чавес последваха полицая, минаха няколко контролни пункта и накрая влязоха в една врата в зоната за охраната на летище „Хийтроу“. Заведоха ги в малка конферентна зала, където ги чакаше Алистър Стенли, все още официално заемащ длъжността заместник-командир на „Дъга 6“. Той стоеше зад подобната на диамант маса под студената ослепителна светлина на неоновите лампи. Стенли беше от САС, или специалните военновъздушни сили — основната британска група за война със специални методи.

Кларк не обичаше да признава в смесена компания, но САС бяха ефективни и без конкуренция. Да, имаше поделения, които са също толкова добри, например тюлените от Военноморските сили, но англичаните отдавна бяха създали златния стандарт за съвременните специални войски, и то още от 1941 г., когато един офицер от шотландската гвардия на име Стьрлинг, който по-късно става известен с картечницата си, и неговото поделение от шестдесет и пет мъже безпокоели Вермахта из Северна Африка. От диверсионните мисии в тила на врага в Северна Африка до ловенето на ракети СКЪД в пустинята на Ирак, САС бяха правили всичко, видели всичко и намерили време да напишат книгата за специални операции. И като предишните си събратя Алистър Стенли беше отличен войник. Всъщност Кларк рядко мислеше за него като за заместник, а по-скоро за свой съкомандир — толкова много го уважаваше.

Освен лявото движение и пържените картофи организацията САС също бе част от нещата, с които Кларк трябваше да свиква. Типично по английски, организацията беше уникална, разделена на полкове — 21-ви, 22-ри и 23-ти, както и бригади от А до G, като за всеки случай имаше и незаети букви от азбуката. И все пак Кларк трябваше да признае, че англичаните правят всичко с усет.

— Алистър, здравей — поздрави Кларк и кимна. От лицето на Стенли се виждаше, че нещо или се е случило, или се случва в момента.

— Липсваме ли ти вече, Стан? — запита Динг и се здрависа.

— Е, де да беше така, приятел. Адски зле се чувствам, че ви прекъсвам пътуването. Но реших, че преди да се отпуснете и да омекнете, можете да поработите. Има нещо интересно.

— От? — запита Кларк.

— Шведите, казано заобиколно. Изглежда са загубили консула си в Триполи. Много неприятно за тях.

Чавес се обади:

— Предполагам, като казваш „загубили“, имаш предвид, че не знаят къде е?

— Точно така, извинявай.

„Типично по английски. Очарователно, но невинаги практично. Тепърва идваха новините, но предвид страната, в която се случва всичко, човек не трябва да гадае много кой е извършителят“ — помисли си Кларк.

Двамата с Чавес дръпнаха по един стол и седнаха до масата. Стенли ги последва. Отвори кожена папка с бележник с ръкописен текст.

— Да чуем — каза Кларк, замислен за много неща.

Допреди десет минути, когато се готвеше да замине със семейството си за дома, беше цивилен или поне си позволяваше да се държи като такъв, а сега отново командваше „Дъга 6“. Трябваше да си признае, че се чувстваше добре.

— Доколкото знаем, е имало общо осем мъже — каза Стенли. — Заобиколили са местните полицаи без проблем. Спътниковите изображения показват в района четирима шведи, вероятно Fallskarmsjagares, които лежат неподвижни.

Fallskarmsjagares бяха шведската версия на рейнджърите, подбрани сред най-добрите от армията. Вероятно бяха от „Сарскилда Скидсгрупен“ — Специалната група за защита, предадена на подчинение на SAPO — шведската служба за сигурност, за да работят в посолствата.

— Това са доста печени момчета — каза Чавес. — Някой си е написал домашното и стреля добре. Има ли новини от самото консулство?

Стенли поклати глава.

— Радиото им мълчи.

Кларк реши, че в това има смисъл. Всеки, който е достатъчно добър да влезе в района бързо и да елиминира четирима Fallskarmsjagares, щеше да е и достатъчно умен веднага да блокира комуникационната стая.

— Никой ли не си приписва заслугата? — запита Чавес.

— Не още, но подозирам, че няма да изтраят дълго така. Засега либийците са наложили на вестниците си да не публикуват нищо, но се боя, че всичко е само въпрос на време.

Безбройните терористични групи в Близкия изток си приписваха заслугите за всяко по-жестоко действие, и то не за престиж, а като нарочен опит да мътят водата на разузнаването. Досущ като онова, което полицаите трябва да правят при големи случаи с убийства. Бързите признания и откачените заподозрени се предлагаха по пет за лев, а към всеки трябваше да се отнасят сериозно, за да не пропуснат истинския виновен. Същото важеше и за тероризма.

— И никакви искания, предполагам? — добави Кларк.

— Точно така.

В половината от случаите нямаше искания. В Близкия изток похитителите просто се стремяха да си спечелят международна аудитория, преди да се захванат с екзекуциите на хората, като едва после обясняваха какво и защо. Не че това имаше значение за Кларк и екипа, но докато някой от правителството не кажеше „тръгвай“, бойна група „Дъга“ си оставаше обикновен екип за специални операции, подхвърлен на милостта на политиката. Едва след като политиците се уверяха, че е уместно да развържат кучетата, „Дъга“ правеше онова, което умееше най-добре.

— Ето особената част — заяви Стенли.

— Политиците — предположи Кларк.

— Отново си прав. Както се досещаш, нашият приятел полковникът желае да изпрати своята „Джамахирия“ — дори вече е подготвил екипа, — но шведският генерален консул не изгаря от желание, особено предвид правилата за водене на бойни действия на „Джамахирията“.

Гвардията „Джамахирия“ всъщност бяха личната охрана на полковник Муамар Кадафи, състояща се от около две хиляди мъже, които набираха от родното му място — района на Сирт в Либия. Кларк знаеше, че гвардейците ги бива и са добре подсигурени със собствени логистични и разузнавателни части, но „Джамахирията“ не се славеше с благоразумие или силна загриженост за материалните и нематериалните щети. Ако „Джамахирията“ щурмува, шведите вероятно щяха да загубят доста служители.

„Интересен мръсник е Кадафи“ — каза си Кларк. Както повечето хора от разузнаването в САЩ, и Кларк имаше съмнения относно скорошната промяна в Кадафи от лошото момче на Северна Африка в хуманист и разобличител на тероризма. Старата фраза, че „вълкът козината си мени, но нрава — не“ може и да е изтъркана и да не се отнася за някои, но според Кларк полковник Муамар Абу Миняр ал Кадафи, „братският водач и ръководител на революцията“, си беше вълк и щеше да остане такъв до своята смърт, естествена или не съвсем.

През 2003 г. по заповед на Кадафи либийското правителство беше информирало по официален ред Обединените нации, че е готово да поеме отговорността за свалянето на самолета „Панам“ 103 над Локърби преди петнадесетина години, както и да компенсира семействата на жертвите с около 3 милиарда долара. Жестът веднага получи не само възхвала от Запада, но и доведе до вдигането на икономическите санкции, както и дипломатично поднесени поздрави от много европейски страни. Но вълкът не спря дотам — най-напред разкри оръжейната си програма на международните инспектори, а след това разобличи нападенията на 11 септември.

Кларк имаше предположения относно промяната на курса на Кадафи и те нямаха нищо общо с размекването с годините, а чисто и просто с икономиката. С други думи, цените на нефта, спаднали до дъното през деветдесетте години, бяха оставили Либия по-бедна, отколкото по времето, когато за пустинната нация крале са били камилите, а не черното злато, а и по-неспособна да заплаща любимите терористични проекти на полковника. Кларк естествено осъзнаваше, че Кадафи се прави на свестен човек отчасти заради нахлуването на САЩ в Ирак, което може би за него изглеждаше като предупреждение за малкото му феодално владение. Всъщност Кларк знаеше, че е по-добре да имаш вълк, който се преструва, че си е сменил нрава, стига зъбите му да са поизтъпени. Въпросът беше следният — дали сега, когато цените на нефта тръгнаха отново нагоре, полковникът пак няма да стане палав? Щеше ли да използва този инцидент, за да нададе вой?

— Разбира се, висшето командване в Стокхолм иска да викне своите хора, но Кадафи не ще да чуе — продължи Стенли. — Последното, което чух, е, че „Розенбад“[13] разговаря с „Даунинг Стрийт“. Във всеки случай ние сме в готовност. Херефордшир свиква останалите от екипа. Двама са в отпуск — един по болест, другият е на почивка, но останалите ще са призовани и готови до час, след което тръгват насам.

Стенли погледна часовника си.

— Имаме седемдесет минути до излитането.

— Каза „свикани“ — обади се Чавес. — Къде?

Нямаха време, а дори и с най-бързия самолет пътуването от Лондон до Триполи беше дълго, може би по-дълго от времето, което имаха заложниците в консулството.

— Таранто. Военноморските сили ни предложиха любезно да се настаним там, докато политиците се разберат. Ако ни се обадят, сме само на скок място от Триполи.

16

ОПЕРАТИВНИКЪТ лейтенант Павел Росикин отметна чаршафа — всъщност покривка за маса, която някой добър човек беше сложил върху тялото, и се загледа в лицето на вероятно поредната жертва на мафиотско убийство. А може би не. Въпреки посивялото лице на мъжа се виждаше ясно, че не е чеченец, което го изненада предвид мястото. Европеиден руснак. Интересно.

Куршумът беше влязъл в черепа малко над лявото ухо и на два сантиметра пред него, и излязъл… Росикин се приведе над масата, като внимаваше да не пипа нищо освен покривката, и се взря в дясната страна на главата на убития, която лежеше на тапицирания горен ръб на сепарето. Ето. Изходна рана с размерите на яйце зад дясното ухо на мъжа. Кръвта и мозъкът, пръснати по стената отзад, съответстваха на траекторията на куршума, което означаваше, че убиецът би трябвало да стои… там. Пред кухненската врата. Точното разстояние щеше да определи съдебният лекар, но като погледна входящата рана, Росикин разбра, че не е стреляно отблизо. По кожата около раната нямаше нагар или точици барут. Самата рана представляваше идеален кръг, а това още веднъж изключваше изстрел отблизо, при който обикновено се получава характерно звездообразно разкъсване на кожата. Росикин запуши носа си заради фекалната смрад. Както при много от внезапно загиналите, червата и пикочният мехур на мъжа се бяха отпуснали. Следователят внимателно отметна палтото на мъжа, първо отляво, после отдясно, като потупваше джобовете за портфейл. Намери само сребърна химикалка, бяла кърпичка и допълнително копче от сако.

— От колко близо са стреляли според теб? — дочу глас следователят и се обърна.

Някогашният му партньор Генадий Алексеев стоеше на около метър от него с увиснала на усмихнатите устни цигара и с ръце в джобовете на коженото яке.

Над рамото на Алексеев Росикин забеляза, че униформените милиционери са извели всички клиенти през предната врата. Очевидците пристъпваха наоколо и чакаха да ги разпитат. А служителите от ресторанта — четирима сервитьори, касиер и трима готвачи — седяха на празните маси и казваха имената си на друг милиционер.

Алексеев и Росикин работеха в Главното управление за борба с финансовите престъпления, което беше поделение на Криминалната милиция в Санкт Петербург. За разлика от повечето западни полицейски служби, руските оперативници нямаха постоянни партньори. Росикин не знаеше защо е така, но предполагаше, че е заради финансирането. Всичко беше свързано с парите — като се почне от това да имат всяка седмица служебна кола и се свърши с партньора.

— Теб ли определиха за случая? — запита Росикин.

— Обадиха ми се вкъщи. От какво разстояние? — повтори Алексеев.

— Половин до един метър. Лесен изстрел.

Росикин забеляза нещо на седалката зад задника на жертвата. Наведе се, за да огледа по-добре.

— Има пистолет — каза. — Полуавтоматичен. Изглежда е „Макаров“. Е, поне е направил опит. Ако е бил с една секунда по-бърз, може би…

— Ето ти един въпрос — прекъсна го Алексеев. — Би ли предпочел да си заминеш както нашият приятел тук, знаейки, че краят идва, или просто… бам? Край. Нищо.

— Господи, Генадий…

— Хайде де, кажи.

Росикин въздъхна.

— Ами, предпочитам да умра насън — на сто години и с Наталия в леглото.

— Павел, Павел… изобщо не ми отговаряш.

— Извинявай. Това не ми харесва. Нещо не е наред. Изглежда като стандартен удар на мафията, но пък жертвата определено не е стандартна — не и като за такова място.

— Или е бил много смел, или много глупав — отговори Алексеев.

— Или отчаян.

За да дойде в подобно място, жертвата, чистокръвен руснак, трябва да е търсел нещо повече от паница джепелгеш и ужасна музика с пондур, която напомняше на Павел за разгонена котка.

— Или истински гладен — добави Алексеев. — Може да е някакъв бос, а? Не ми изглежда познат, но сигурно го има в картотеката.

— Съмнявам се. Те не ходят никъде без малките си армии. Дори да е успял някой да се добере до него тук и да му пусне куршума от това разстояние, бодигардовете са щели да започнат адска престрелка. Всичко щеше да е изпонадупчено, а и телата щяха да са много повече. Не. Имаме само един куршум и един мъртвец. Съвсем предумишлена работа. Професионално изпълнена засада. Въпросът е кой е той и защо е достатъчно важен, та да го убиват?

— Е, от тези тук няма да получим отговори.

Росикин знаеше, че партньорът му е прав. Страхът от Общината или верността към нея смълчаваха дори най-услужливите. Сведенията от очевидците неизменно попадаха в една от три общи фрази: „не видях нищо“, „един с маска влезе тичешком, застреля човека и избяга — всичко стана толкова бързо…“ и любимата на Росикин: „Не говоря руски.“

И единственото вярно нещо щеше да е второто: „всичко стана толкова бързо“. Не че винеше някого. Червената мафия Братва (братството) или Общината, както я наричаха според вероизповеданието, нямаше равна по жестокост. Често пъти свидетелите и целите им семейства биваха белязани да умрат просто защото някакъв бос в някое тъмно подземие решава, че някой може да разкрие информация пред властите. И не ставаше въпрос за обикновено умиране. Мафията често проявяваше изобретателност и не бързаше по време на екзекуциите. Росикин се запита как ли би постъпил в подобни обстоятелства? Мафията може и да се въздържаше да убива служители на милицията — отразяваше се зле на бизнеса, — но имаше и такива случаи. Въоръжени и обучени, милиционерите можеха да се защитят, но какви шансове имаха средният гражданин, учителят, работникът в завода или счетоводителят? Никакви. Милицията нямаше нито пари, нито хора за защита на всеки свидетел и средностатистическият гражданин го знаеше, поради което си държеше устата затворена и свеждаше глава. Дори и сега някои от клиентите на ресторанта изпитваха ужасен страх за живота си просто защото са се намирали на неправилното място в неподходящ момент. Цяло чудо беше, че подобни заведения изобщо успяват да оцеляват.

Според Росикин именно този страх караше хората да тъгуват по старото време, да желаят възвръщането на сталинския контрол върху страната, а Путин до голяма степен вършеше точно това със своите „реформаторски програми“. Средно положение нямаше. Докато в Русия има политическа свобода, права на личността и свободен пазар, ще има престъпност — голяма и малка, каквато е имало и по времето на Сталин. Но този довод не струваше много. Комунистите хардлайнери и ултранационалистите оплюваха демокрацията и капитализма, но забравяха или пренебрегваха факта, че железният юмрук, с който се контролираше Съветска Русия, имаше много висока цена. Как казваха древните? Трудностите скъсяват паметта? Бащата на Росикин, якут от рибарско селище, имаше собствено виждане по въпроса: „Ако жена ти е опърничава, дори и най-грозното бивше гадже изглежда привлекателно.“ А следователят знаеше, че Съветска Русия е точно това — грозно бивше гадже. Имаше плюсове, но нищо особено, че да желаеш да се събереш с него. За съжаление много от съгражданите му не споделяха това мнение — към четиридесет процента според последните анкети, колкото и съмнителни да изглеждаха те. Или пък може би Алексеев имаше право, като го обвини веднъж в кривоглед оптимизъм. Или май ставаше дума за „сляп оптимизъм“?

Росикин се загледа през витрината на ресторанта към клиентите, които с мрачни лица стояха на групички във вечерния студ и издишаха малки облачета пара, и се запита дали всъщност оптимизмът му е неоснователен. От тридесетината души в ресторанта, видели преди не повече от двадесет минути как пръсват нечий череп, сигурно никой нямаше да вдигне и пръст, за да помогне да хванат убиеца.

— Истина е, но човек никога не знае — отговори той. — По-добре да питаш и да се изненадаш, нали?

Алексеев сви рамене и се усмихна така, както могат само руските фаталисти. Какво можеше да стори? Със спокойствие, вечно като цигарата между устните му, той не се вълнуваше от нищо.

Но пък от време на време свидетелите изпускаха по някой полезен детайл, за който следователите можеха да се хванат. По-често обаче сведенията бяха неясни или противоречиви, или и двете, и можеше да се работи само с онова, което научаваха от тялото или телата.

— От друга страна — продължи Росикин, — без излишната информация от свидетелите няма да ни чакат четири славни часа бумащина и лошо кафе.

— Четири часа ли? Де този късмет.

— По дяволите, къде е съдебният лекар?

Докато жертвата не бъде официално призната за мъртва, тялото оставаше на място с вперени в тавана безжизнени и изцъклени очи.

— Пътува насам — отговори Алексеев. — Проверих, преди да дойда. Тежка вечер.

Росикин се наведе, вмъкна показалеца си в скобата пред спусъка на пистолета и го вдигна от седалката.

— Деветмилиметров.

Извади пълнителя и дръпна затвора. Патронът изхвърча от цевта и издрънча на пода.

— Аха, очаквал е нещо. Липсват ли патрони?

Росикин поклати глава и помириса цевта.

— Подозирам, че всичко е станало много бързо. Пистолетът е чистен скоро. Я, дявол да ме вземе… Виж ти, серийният номер не е изтрит, Генадий.

— Чудесата никога не свършват, а?

Лошите често заличаваха серийните номера на оръжието си, но рядко написваха нови върху тях. Ако случаят тук беше такъв, номерът на този пистолет „Макаров“ можеше да ги отведе нанякъде. Абсурден оптимизъм.

„И вероятно неоснователен“ — припомни си Росикин.

Както често става в случаите с убийства на Запад или в Москва, лейтенант Росикин и Алексеев нямаше да научат много от хората, присъствали в ресторанта по време на убийството, нито пък от разговорите с живеещите наблизо. Чеченската общност беше плътно споена, не вярваше на милицията и силно се страхуваше от Общината. И съвсем основателно. Бруталността им нямаше граници. Един свидетел би заплатил не само със собствения си живот, но и с живота на семейството си, като вероятно щяха да го накарат да гледа представлението, преди да го убият. Перспективата да гледаш как режат децата ти с трион затягаше хлабавите устни. Въпреки това Росикин нямаше избор — трябваше да вземе показания, колкото и непродуктивни да са те, и да проследи нишките, колкото и илюзорни да са.

Щяха старателно да работят по убийството, но накрая и малкото следи щяха да се изпарят, а следователите да прекратят делото. Росикин изгледа тъжно жертвата.

— Съжалявам, приятел.

17

СТРАННО, мислеше Джак Райън-младши, но съобщението за раждането нямаше поздравителни отговори. Нито един. Направи пълна проверка в компютъра си, разрови се в терабайтовете информация на чудовищния сървър на Колежа и прочете най-скорошните документи, като отбелязваше подателя и получателя, но те винаги се оказваха съчетания от цифри и букви, които едва ли имаха връзка с истинските имена на хората. Джак разшири търсенето сред стари имейли, до шест месеца назад, и подреди информацията в електронна таблица. Наистина трафикът беше постоянен и рядко се различаваше с повече от пет процента през отделните месеци. А сега, няколко дни след известието за раждането, се наблюдаваше стръмен спад. Всъщност нямаше никакви имейли освен няколко рутинни съобщения, вероятно изпратени преди обявата за раждането и останали в киберпространството. Емира и неговият РСУ — Революционен съвет „Умаяд“ — бяха преминали към радиомълчание и от тази мисъл Джак почувства хлад. Имаше три възможности: или са променили комуникационните си протоколи като принципна мярка за сигурност, или пък са разбрали някак, че някой чете съобщенията им, или ставаше въпрос за промяна в оперативната сигурност, затваряне на електронните устни преди операция на високо ниво. За първите две възможности нямаше голяма вероятност. През последните девет месеца не се наблюдаваха много промени в процедурите на РСУ, а и Колежа внимаваше да не се издаде. Значи оставаше вероятност номер три. Разбира се, имаше прецедент. Точно преди 11 септември нивото на електронните разговори на „Ал Каида“ беше паднало като камък, точно както и с японците преди Пърл Харбър. Джак искаше да може да докаже, че е прав, но в същото време се надяваше да греши.

Добре, как Емира щеше да изпраща съобщенията си сега? Най-сигурно е с куриери, макар и не най-бързо: пишеш съобщението, копираш го на компактдиск и го даваш на някой да го занесе. Със съвременните транспортни средства човек можеше да отиде от Чикаго до Калкута за по-малко от един ден, стига да не обръща внимание на храната в самолетите. По дяволите, ами нали точно затова съществуваха международните линии? Сякаш са били замислени заради „черната“ общност, а не заради парите на холивудските звезди или на фирми като „Фредерикс“ и, Дау Кемикъл“.

Чикаго до Калкута. Ами ако Емира се намира в Чикаго, или Ню Йорк, или пък Маями? Какво можеше да му попречи да живее там? Нищо. ЦРУ и всички останали смятаха, че е някъде в Мала Азия, но защо? Защото го бяха засекли там за последно. А не защото имаха информация за местонахождението му. И сигурно половината от специалните сили на САЩ се ровеха из пущинаците в Пакистан и Афганистан и проверяваха всяка дупка в скалите, задаваха безкрайни въпроси и пръскаха пари в търсене на някой мъж или жена, които познават по лице Емира и знаят къде е. Но резултат нямаше. Джак се зачуди дали всичко това не беше напразно.

Човек като Емира никога не би се чувствал в достатъчна безопасност — не и щом всяка разузнавателна служба на света го търси, а пък някой всеотдаен и патриотично настроен служител от разузнаването се поблазни от наградата, която Америка беше обявила за главата му, и се размечтае за приятна вила на Ривиерата и спокойни старини само срещу едно телефонно обаждане и малко информация…

Емира със сигурност разбираше това. Той би ограничил броя на онези, които знаеха къде се намира. Би намалил броя на хората, на които има пълно доверие и би се грижил много за тях. По най-добрия начин. Пари, комфорт, лукс и всичко, което обстоятелствата позволяват. Той би засилил желанието им да се борят за неговото доверие. Той би укрепвал вярата им в Аллаха и в себе си и би проявявал изключително внимание към тези хора. Но в същото време би запазил аурата си на командир, защото източникът на власт винаги е в човека и както много от истински важните неща в живота, е въпрос на манталитет.

Та какво би сторил Емира, за да се премести някъде извън Пакистан и Афганистан? Как се организира преместването на най-търсения човек в света?

Досието на Емира от ЦРУ съдържаше посредствени снимки, някои в суров вид, само с дигитална обработка, и всички бяха разпратени на абсолютно всяка разузнавателна и полицейска служба в света. Същото се отнасяше и за широката общественост. След като Брад Пит и Анджелина Джоли не могат да излязат на късен обяд в неделя, без да ги нападнат тълпите, Емира със сигурност би имал трудности да пътува далече от свърталището си.

Емира не можеше да смени ръста си, въпреки че имаше технически възможности за това, но то налагаше сериозна и донякъде болезнена хирургическа намеса, последвана от продължителен период на възстановяване, който означава неподвижност за няколко седмици, а това е кофти, ако те издирват. Можеше да промени лицето си, цвета на кожата, косата. Можеше да носи цветни контактни лещи, за да смени цвета на очите си, а дори и да подобри зрението си, което според досието беше средна работа. Ходеше изправен, не прегърбен. Приказките колко се мъчи от синдрома на Марфан[14] бяха разбити на пух и прах от един специалист от болницата „Джон Хопкинс“ за голяма изненада на Ленгли, където смятаха това за абсолютна истина. Значи Емира нямаше постоянна нужда от машина за диализа.

Джак се сепна. Разузнавателните служби предполагаха много неща за Емира. За тази болест имаха мнението само на един лекар. А то стигаше ли, за да отхвърли предположенията им? Доколкото Джак знаеше, никой никога не беше се доближавал до някой близък на Емира, за да знае нещо за него. Ето ти тема за размисъл.

— Хей, Джак — сепна го познат глас и той се извърна към Доминик и Брайън, които стояха на вратата.

— Влизайте, момчета. Какво става?

Братята взеха по един стол. Доминик каза:

— От компютъра ме заболява глава, затова реших да ти досаждам. Какво четеш? Молба за работа в Министерството на финансите ли?

Джак схвана шегата. Министерството на финансите инспектираше Тайната служба. Подобни шеги се носеха още от онзи случай в Джорджтаун. Пресата отрази инцидента доста подробно, но до този момент името на Райън-младши не беше излязло и той нямаше нищо против. Разбира се, Хендли знаеше цялата история, което също не тревожеше Джак. Всъщност това му прибавяше тежест за пред шефа.

— Умник — отвърна Райън.

— Знаят ли нещо за онзи помияр? — запита Брайън.

— Не съм чул. Пресата твърди, че няма съучастници, но в подобни случаи те получават само онова, което Тайната служба иска да им даде.

В град, в който изтичането на информация беше по-скоро правило, а не изключение. Тайната служба знаеше как да се пази. Джак смени темата.

— Ти знаеш за теорията за болестта на Марфан, нали? За Емира.

— Да — отговори Доминик. — Май не излезе вярно, а?

Джак сви рамене.

— Просто разсъждавам извън матрицата. Например къде се намира: според мен не е в Афганистан, но ние продължаваме да мислим, че е там или в Пакистан. А защо ли? Той има пари, а парите купуват гъвкавост.

Брайън отговори:

— Все пак трудно е да си помислиш, че такъв като него може да стигне и петдесет километра от дупката си, без да го забележат.

— Предположенията и разузнаването са лоши приятели — отбеляза Джак.

— Вярно е. Ако този шибаняк се е преместил, значи сега се скъсва от смях при вида на всички останали, дето се мъкнат из планините и го търсят. Но как ли би го извъртял? Определено не би отишъл на летището в Исламабад да иска билет.

Доминик се обади:

— Парите купуват и много информация.

— Какво искаш да кажеш? — запита Джак.

— За всеки проблем си има специалисти, Джак. Номерът е да знаеш къде да ги потърсиш.

* * *

Денят мина бързо. В пет часа Джак надникна в офиса на Доминик. Брайън седеше на стола от другата страна на бюрото на брат си.

— Здравейте, момчета — обади се Райън.

— Здрасти — отвърна Брайън. — Как е спецът по компютрите?

— Копае.

— Какво има за вечеря? — запита Доминик. — Отворен съм за идеи.

— Любовният ти живот сигурно е като моя — промърмори Брайън.

— Открих едно ново място в Балтимор. Искате ли да го опитаме?

— Да.

„Защо пък не?“ — запита се Джак. Не беше интересно да се храниш сам.

* * *

Кортежът от три автомобила се отправи на север по шосе 29, после сви на изток по шосе 40 към квартала „Малката Италия“ в Балтимор — такъв има в почти всеки американски град, — до „Истърн Авеню“. Маршрутът почти не се различаваше от обичайния маршрут към дома на Джак на няколко преки от бейзболния стадион в Камдън Ярдс. Но и този път сезонът беше завършил без преиграване на мачове.

„Малката Италия“ в Балтимор е лабиринт от тесни улици и паркинги и Джак имаше чувството, че не паркира „Хамър“, а презокеански лайнер. Но успя да намери място в малък паркинг, след което измина пеша двете преки до ресторанта на „Хай Стрийт“, който предлагаше специалитети от Северна Италия. Влезе и откри двамата си братовчеди в ъглово сепаре, около което нямаше други хора.

— Как е храната тук? — запита той, докато сядаше.

— Главният готвач е добър колкото дядо ни, а това е голяма похвала, Джак. Телешкото е първокласно. Казват, че сам той го купува всеки ден от пазара в Лексингтън.

— Сигурно е кофти да си крава — отбеляза Джак, докато разглеждаше менюто.

— Не съм питал — обади се Брайън. — Но не съм чувал и оплаквания.

— Говори със сестра ми. Тя се превръща в пълен вегетарианец, ако изключим обувките — засмя се Джак. — Как е листата с виното?

— Поръчано е — отговори морският пехотинец. — „Лакрима Кристи дел Везувио“. Открих го в Неапол, когато бях на обиколка из Средиземноморието. Сълзите на Христос от Везувий. Ходих до Помпей и гидът каза, че там отглеждат винено грозде от около две хиляди години, та реших, че сигурно вече са се научили какво правят. Ако не ти харесва, аз ще го изпия — обеща Брайън.

— Брайън разбира от вино, Джак — обади се Доминик.

— Казваш го, сякаш си изненадан — отговори Брайън. — Знаеш, че не съм прост морски пехотинец.

— Разбрано.

Бутилката пристигна след минута. Сервитьорът я отвори със замах.

— Къде се храниш в Неапол?

— Момче, много трябва да се постараеш, за да намериш лош ресторант в Италия — отговори Доминик. — На улицата се купуват неща, които не са по-лоши от храната в повечето ресторанти тука. Но има едно сериозно добро заведение. Собственикът е истински паезано.

Брайън се включи:

— В Неапол, на брега, на около миля от голямата крепост, има един ресторант на име „Ла Берсалиера“. Знам, че рискувам да се сбием, но заявявам, че това е най-добрият ресторант на света.

— Не. В Рим е и се казва „При Алфонсо Ричи“, на около миля източно от Ватикана — произнесе се Доминик.

— Сигурно си прав.

Храната пристигна с още вино и разговорът се насочи към жените. И тримата имаха приятелки, но не ходеха сериозно с тях. Братовчедите Карузо се шегуваха, че търсят идеалната италианка, а Джак казваше, че търси момиче, което може да „заведе вкъщи при мама“.

— Та какво ще кажеш, братовчед? — запита Брайън. Не ги ли харесваш малко по-големи мръсници?

— В спалнята ли? О, да — отвърна Джак. — Но сред хората… Не си падам много по големите деколтета и голите задници.

Доминик се засмя.

— Брайън, как се казва това момиче, онази де, татуираната стриптийзьорка?

— Ах, мамка му…

Доминик продължаваше да се смее. Обърна се към Джак и каза със заговорнически тон:

— Имаше татуировка под пъпа със стрелка надолу и надпис „Хлъзгаво при намокряне“. Само дето беше изпуснала буквата „X“.

Джак се разсмя.

— Как й беше името? — отново запита Доминик.

— Не казвам.

— Хайде де — подкани го Джак. — Кажи.

— Кенди.

Отново се разсмяха.

— И то ли беше сгрешено? — запита Джак.

— Да. Слагаше ударението на „и“. Добре де, добре, не блестеше с много мозък. Но пък и не се бяхме заженили. А ти, Джак? Какви ги харесваш? Като Джесика Алба може би? Или Скарлет Йохансон?

— Чарлийз Терон.

— Добър избор — отбеляза Доминик.

От един стол на бара чуха глас:

— Аз бих се хванала с Холи Мадисън[15]. Страхотни цици. Тримата се извърнаха и забелязаха една жена, която им се усмихваше. Тя имаше червеникава коса, зелени очи и широка усмивка.

— Просто си давам мнението — добави тя.

— Госпожата има право — каза Доминик. — Но ако говорим за интелект…

— Интелект? — отвърна жената. — Аз мислех, че говорим за секс. Ако ще включваме и мозък в цялата работа, то тогава избирам… Парис Хилтьн.

Изминаха няколко мига, преди по сериозното лице на жената да заиграе лека усмивка. Джак, Доминик и Брайън избухнаха в смях. Морският пехотинец каза:

— Май сега е времето да питаме дали не искате да седнете при нас.

— С удоволствие.

Жената вдигна наново напълнената си чаша вино и се премести на масата, като седна до Доминик.

— Името ми е Уенди — каза тя и добави: — С ударение на „е“. Съжалявам, но нямаше как да не ви чуя. Е, сега знаем, че Джак харесва Чарлийз, а Брайън си пада по неграмотни стриптийзьорки…

— Ох, заболя ме — обади се Брайън.

— А ти?

— Истински отговор ли искаш?

— Разбира се.

— Ами не знам как ще прозвучи.

— Опитай.

— Предпочитам червенокосите.

— Е, много си добър — въздъхна Джак.

Уенди задържа погледа си върху лицето на Доминик.

— Според мен не лъже.

— Точно така — потвърди Брайън. — В стаята му още има афиш на Люсил Бол[16].

Всички се разсмяха.

— Глупости, брат ми. Ти имаш ли си приятел? — запита Доминик.

— Имах. Приятелка. Писа ми по телефона, че не може да дойде на срещата тук.

Четиримата вечеряха, пиха още вино и разговаряха почти до единадесет часа, когато Джак обяви, че си тръгва. После и Брайън, който беше забелязал същото, както братовчед си, се извини и си тръгна и не след дълго Доминик и Уенди останаха сами. Поговориха още малко и тя каза:

— Е…

Доминик долови поканата и я прие.

— Искаш ли да се махаме?

Уенди се усмихна.

— Аз живея на две преки.

* * *

Зацелуваха се още преди вратите на асансьора да се затворят, разделиха се за малко, когато стигнаха нейния етаж, и заедно отидоха до вратата на апартамента, влязоха и започнаха да се събличат. В спалнята Уенди смъкна роклята си, под която се показаха копринен черен сутиен и бикини. Тя седна на леглото пред Доминик, хвана колана му, рязко го разкопча и се излегна на леглото.

— Твой ред е.

Кичур червеникава коса скри едното й око.

— Леле — възкликна Доминик.

— Приемам това като комплимент — отговори жената през смях.

Доминик свали панталона си и легна до нея. Целувката им продължи тридесет секунди, преди Уенди да се отдръпне. Изтърколи се и отвори чекмеджето на нощното си шкафче.

— Малко нещо за подобряване на настроението — обяви тя, като го погледна през рамо, а после се претърколи до него с правоъгълно огледалце в ръка и стъклено шишенце.

— Какво е това? — запита Доминик.

С него ще е по-добре — отговори Уенди.

„Мамка му“ — помисли Доминик. Жената забеляза промяната в изражението му и запита:

— Какво има?

— Това няма да свърши работа.

— Защо? Какво има? Само малко кокаин.

Доминик стана, взе си панталона и го нахлузи.

— Тръгваш ли си? — запита Уенди и седна.

— Да.

— Шегуваш ли се? Само заради…

— Да.

— Господи, какъв ти е проблемът?

Доминик не отговори. Взе ризата си от пода и я облече. Тръгна към вратата.

— Ти си задник — обади се Уенди.

Доминик спря и се извърна. Извади портфейла си от панталона и го отвори, за да й покаже значката си от ФБР.

— О, мамка му — прошепна жената. — Аз не… Ти ще ме…

— Не. Днес е щастливият ти ден — отговори Доминик и излезе.

* * *

Тарик Химси размишляваше над силата на парите. И капризите на избора. Намирането на компаньонка на Емира дори само за мимолетно развлечение беше деликатна работа. Той имаше специфичен вкус, а най-важното беше сигурността му. За щастие тук имаше изобилие от блудници, които се намираха лесно по улиците, а и както се оказа, никак не се противяха на необичайни искания като да ги закарат на неизвестно място в кола със затъмнени стъкла. От наблюдение знаеше, че макар и развратни, тези жени съвсем не бяха глупави: патрулираха из своите ъгли по две или три и ако някоя се качеше в кола, другите записваха номера й. Този проблем се решаваше с кратко пътуване до паркинга на близкото летище. Автомобилните номера се монтираха и изхвърляха лесно. Почти както да промениш външния си вид с черни очила и бейзболна шапка.

Отначало Тарик смяташе да наеме компаньонка, но това криеше други усложнения — определено преодолими, но все пак усложнения. Чрез тяхната мрежа тук той откри името на агенция за компаньонки, известна с ревнивата защита на самоличността на своите клиенти, и то дотолкова, че услугите й се ползваха от много знаменитости и политици, дори и няколко американски сенатори. Тарик трябваше да признае, че имаше голямо изкушение и ирония в това да използваш такава агенция.

Засега щеше да се задоволи с една улична курва, която наблюдаваше от седмица. Онази се обличаше както останалите, в противно оскъдни дрехи, но вкусът й изглеждаше по-малко отвратителен, а поведението — не толкова безсрамно. Щеше да свърши работа като влагалище за краткотрайно ползване.

Той изчака доста след залез-слънце, след което спря до пряката в очакване на пролука в трафика и закара колата до жената и двете й компаньонки. Спря до бордюра и свали стъклото на вратата на пасажера. Едната, червенокоса с невъзможно големи гърди, тръгна към него.

— Не ти — каза Тарик. — Другата. Високата блондинка.

— Както искаш, господине. Хей, Трикси, теб иска.

Трикси приближи нехайно.

— Хей — поздрави тя. — Гадже ли търсиш?

— За мой приятел.

— Къде е този приятел?

— В апартамента си.

— Аз не ходя по домовете.

— Две хиляди долара — отговори Тарик и забеляза мигновената промяна в очите на Трикси.

— Приятелките ти може да запишат номера на колата ми, ако искат. Моят приятел е… добре известен. Той просто иска анонимна компания.

— Стандартен секс?

— Моля?

— Не си падам по грубостите. Никакви водни спортове и други подобни.

— Разбира се.

— Окей, чакай секунда, сладур.

Трикси отиде при приятелките си, размени няколко думи с тях, а после се върна при Тарик, който отключи вратите и каза:

— Можеш да се возиш отзад.

— О, супер — отвърна Трикси и се качи.

* * *

— Моля, седнете — каза й Емира тридесет минути по-късно, когато Тарик я въведе в стаята и я представи. — Бихте ли желали малко вино?

— Ъ, да… — отговори Трикси. — Обичам зинфандел. Нали така се казва?

— Да.

Емира направи знак на Тарик, който изчезна и се върна след минута с две чаши вино. Трикси взе своята, огледа се нетърпеливо, след това бръкна в чантичката си и извади една салфетка, в която изплю дъвката си. Отпи глътка вино.

— Добро е.

— Да. Трикси истинското ви име ли е?

— Да. А вашето?

— Може и да не ви се вярва, но се казвам Джон.

Смехът на Трикси прозвуча като кашлица.

— Щом казваш. Е, арабин ли си или какво?

Изправен до вратата зад Трикси, Тарик сви вежди. Емира вдигна показалец от облегалката на фотьойла. Тарик кимна и отстъпи една крачка назад.

— От Италия съм — отговори Емира. — Сицилия.

— А, като Кръстника ли?

— Моля?

— От филма, бе. Нали семейство Корлеоне са оттам, от Сицилия.

— Май да.

— Акцентът ти е странен. Тука ли живееш, или си на почивка?

— Почивка.

— Много хубава къща. Сигурно имаш кинти, а?

— Къщата е на мой приятел.

Трикси се усмихна.

— Приятел, а? Ами може би приятелят ти търси компания.

— Ще го питам — отговори сухо Емира.

— Да ти кажа отначало — правя само стандартен секс, ясно ли е? Нищо перверзно.

— Разбира се, Трикси.

— И никакви целувки по устата. Твоят човек каза две хиляди.

— Желаеш ли възнаграждението сега?

Трикси отпи от виното.

— Въз… какво?

— Парите.

— Да, и после можем да започваме.

По сигнал на Емира Тарик пристъпи и подаде на Трикси пачка стодоларови банкноти.

— Не се обиждай — каза тя и преброи банкнотите. — Тука ли искаш да го правиме или?

* * *

След един час Емира излезе от спалнята. Зад него Трикси нахлузваше гащичките си и си тананикаше. Тарик стана от масата в хола, за да посрещне шефа си. Емира промълви:

— Твърде много въпроси.

Няколко минути по-късно в гаража Тарик заобиколи задницата на колата и отвори вратата.

— Това беше приятно — каза жената. — Ако твоят човек иска пак да го прави, знаеш къде да ме намериш.

— Ще му кажа.

Трикси се наведе, за да се качи в колата, и в този момент Тарик я ритна зад коляното, при което тя падна.

— Хей, какво…

Това бяха единствените думи, преди Тарик да увие около гърлото й шестдесетсантиметровото си гладко найлоново въже и да притисне с него дихателната й тръба.

Точно по план двата възела на петнадесет сантиметра един от друг веднага притиснаха сънните артерии от двете страни на дихателната й тръба. Трикси започна да подскача, като опитваше да хване въжето, и изви гръб, а Тарик видя очите й — отначало широки и изпъкнали, те затрептяха и бавно се извъртяха нагоре, щом притокът на кръв към мозъка й намаля. След още десет секунди Трикси се отпусна. Напълно неподвижен, Тарик продължи да стиска въжето още три минути, докато животът напускаше тялото на жената. Удушаването съвсем не беше бързата работа, която човек вижда в холивудските филми.

Направи две крачки назад, като я повлече и бавно отпусна тялото й на бетонния под на гаража. Внимателно разви въжето от врата й, след което разгледа кожата под него. Имаше леки охлузвания, но никаква кръв. Въпреки това въжето по-късно щеше да бъде изгорено в стоманена кофа. Потърси, но не откри пулс. Със сигурност жената беше мъртва, но предвид обстоятелствата се налагаше допълнителна предпазна мярка.

Тарик завъртя Трикси по корем, като постави едната си длан под раменете й, а другата — под задника, след което я възседна на кръста. Пъхна лявата си ръка под брадичката й, вдигна главата й нагоре, сложи длан отстрани и натисна с ръце в противоположни посоки. Вратът се прекърши. Тарик размени ръцете си и изви главата в обратната посока, при което се чу ново приглушено пукане. Заради остатъчните нервни импулси в тялото й краката на Трикси потръпнаха веднъж. Мъжът леко пусна главата на пода и се изправи.

Сега трябваше да реши само колко навътре в пустинята да я откара.

18

НА ЛЕТИЩЕТО В ТРИПОЛИ ги посрещнаха така, че да е ясно какво точно е настроението на полковник Муамар Кадафи и неговите генерали, както и подкрепата, на която можеха да се надяват. Лейтенантът от Народната милиция, който ги очакваше до стълбичката от самолета, беше достатъчно учтив, но толкова зелен, колкото е горещо либийското слънце, а по тика на лявото му око Кларк разбра, че мъжът знае достатъчно добре кои са поверените му хора и затова е нервен. Браво на него. Определено Кадафи не изпитваше особено удоволствие от присъствието на бойци от специалните сили на западна страна. Кларк не знаеше дали неудоволствието е породено от гордост или друг по-дълбок политически мотив, но и не искаше да знае. Стига да не им се пречкат и да не направят нещо, заради което да загине някой в посолството, Муамар можеше да се цупи колкото си иска.

Лейтенантът отдаде рязко чест на Кларк и произнесе думата „Масуди“ — Кларк реши, че това е името му. След това либиецът отстъпи встрани и направи жест към един военен камион от около 1950 година с брезентово чергило, който чакаше с включен двигател на петнадесетина метра от тях. Кларк кимна на Стенли, който заяви на екипа да си събере оборудването и да тръгва към камиона.

Слънцето жилеше кожата на Кларк, а прегрятият въздух направо изгаряше дробовете му. Слаб вятър развяваше знамената по покрива на хангара, но не предлагаше никаква разхлада.

— Е, поне са изпратили някого, а? — промълви Чавес на Кларк, докато вървяха.

— Винаги гледай добрата страна, а, Динг?

— Точно така, тапо[17].

За не по-малко от час, откакто ги измъкнаха от самолета на „Хийтроу“ и получиха информацията от Алистър Стенли, Кларк, Чавес и останалите стрелци от „Дъга 6“ бяха натоварени на самолет на „Бритиш Еъруейс“ за Италия.

Както всеки друг военен екип, и „Дъга“ страдаше от голямо текучество, след като хората се върнеха по родните си страни в повечето случаи за заслужено повишение. От осмината, които Стенли избра за операцията, четирима бяха оригинали: главен старшина Мигел Чин, тюленът от ВМС Хомър Джонстън, Луис Лоазел и Дитер Вебер. Двама американци, един французин и германец. Джонстън и Лоазел бяха снайперистите на групата — плашещо добри, като почти никога не улучваха друго освен центъра на мишената.

Всъщност всички умееха да стрелят добре. Стенли не се тревожеше за тях, защото човек не можеше да влезе в „Дъга“, без да е служил дълго време и без да е най-добър сред най-добрите. А и не можеше да остане там, без да отговаря на изискванията на Алистър Стенли, който макар и учтив до мозъка на костите си, не се притесняваше да рита задници. Кларк си напомни, че е по-добре да се потиш на учение, отколкото да кървиш по време на операция. Това беше стара поговорка на тюлените и всяка що-годе добра специална служба се придържаше към нея като към словото Божие.

След кратък престой в Рим ги бяха прехвърлили в един двумоторен турбовитлов самолет „Пиаджо Р180 Аванти“, предоставен от 28-а армейска авиоескадрила „Тукано“ за последния преход до Таранто, където седяха и пиха чиното — италианския билков отговор на американския „Спрайт“ — и слушаха урок по история на военноморската база на бившата Кралска флота в Таранто от офицера за връзки с обществеността. След няколко часа, прекарани по този начин, спътниковият телефон на Стенли звънна. Политиците се бяха разбрали. Кларк не знаеше как са убедили Кадафи да не изпраща своите ударни части, а и не се интересуваше. „Дъга“ имаше зелена светлина.

Час по-късно се бяха качили на самолета, за да изминат петстотинте мили през Средиземно море до Триполи.

Кларк последва Чавес до камиона и се качи в каросерията. На пейката срещу него седеше мъж в цивилни дрехи.

— Тад Ричардс — представи се мъжът и раздруса ръката на Кларк. — Посолство на САЩ.

Кларк не го пита за поста му. Отговорът вероятно щеше да включва съчетания от думи като аташе, културен, младши и Държавен департамент, но всъщност онзи си беше член на оперативната база на ЦРУ в Либия, която функционираше извън посолството, в хотел „Коринтия Баб Африка“. Както лейтенантът от народната милиция, който ги посрещна, Ричардс също изглеждаше новак. Кларк реши, че това сигурно е първото му назначение зад граница. Всъщност нямаше" значение. Стига онзи да имаше какво да им каже.

Скоростите изръмжаха и обвит в облак изгорели газове, камионът подскочи и потегли напред.

— Съжалявам за закъснението — каза Ричардс.

Кларк сви рамене, като си отбеляза, че онзи не ги пита за имената им. Може би беше малко по-хитър, отколкото изглеждаше.

— Предполагам, че полковникът не се радва особено силно да ни е домакин.

— Предполагате правилно. Не съм сигурен как е станало, но през последните осем часа телефоните полудяха. Армията е разположила допълнителна охрана около хотела.

В това имаше смисъл. Истинска заплаха или не, засилената „защита“ от страна на либийското правителство около посолството на САЩ определено даваше сигнал: народът на Либия е толкова недоволен от факта, че на негова земя има войници от Запада, че са възможни нападения над американско имущество. Глупости, разбира се, но Муамар трябваше да балансира по тънката линия между ролята си на най-нов северноафрикански съюзник на Америка и да управлява население, което все още таеше симпатии към палестинската кауза и следователно не изпитваше добри чувства към потисниците на палестинците — Съединените щати и Израел.

— Радостите на международната политика — отбеляза Кларк.

— Амин.

— Разбираш ли арабски?

— Да, справям се. Ставам по-добър. Уча трето ниво на курса „Розетски камък“.

— Хубаво. Ще ми трябваш, за да превеждаш.

— Дадено.

— Имаш ли информация за нас?

Ричардс кимна, като избърса потното си чело с кърпичка.

— Имат команден пункт на горния етаж на жилищен блок на една пряка от посолството. Ще ви покажа с какво разполагаме, като стигнем там.

— Добре — отвърна Кларк. — Има ли контакти от самото посолство?

— Не.

— Колко са заложниците?

— Според шведското Министерство на външните работи шестнадесет.

— Какво е направено до момента? От местните, искам да кажа.

— Нищо, доколкото знаем, освен че отцепиха района и не допускат цивилни и репортери.

— Новините излязоха ли? — запита Чавес.

Ричардс кимна.

— Преди два часа, докато бяхте във въздуха. Съжалявам, забравих да ви кажа.

Кларк запита:

— Комунално-битови услуги?

— Вода и ток все още се подават към посолството.

Спирането им се намираше в началото на списъка на съществените неща за всяка ситуация със заложници. По две причини: първо, колкото и печени да са лошите, липсата на подобни удобства ще ги изтощи. И, второ, възобновяването на водата и тока може да се използва по време на преговорите: „Дайте ни петима заложници и ще ви пуснем климатиците.“

И в този случай либийското правителство, получило политическия вариант на израза „чукай се отзад“, си измиваше ръцете от ситуацията. Но това можеше да е в тяхна полза. Ако лошите в посолството не са пълни идиоти, щяха да забележат наличието на водата и тока и да предположат, че нещо става там, отвън, че силите за сигурност или не са подготвени, или пък чакат да им наредят да изключат захранването, преди да нападнат.

„Може би… ако…“ — замисли се Кларк. Трудно е да разбереш какво мисли другият, особено ако е някакъв боклук, който смята, че няма проблем да вземеш за заложници няколко невинни цивилни. Имаше вероятност лошите да не са стратези и да не са мислили по въпроса за тока и водата. Но пък се оказаха достатъчно добри, за да се справят с бойците от шведските специални сили „Сарскилда Скидсгрупен“, от което следваше, че „Дъга“ ще си има работа с обучени хора. Е, и това нямаше значение. Кларк знаеше, че няма по-добри от „Дъга“. Каквото и да става там, вътре, ще се оправи, и то най-вероятно за сметка на лошите.

Пътуването отне двадесет минути. Кларк прекара повечето време в разиграване на сценарии наум, докато наблюдаваше как прашните охрови пътища на Триполи се вият отвъд задния капак. Накрая камионът изръмжа и спря на една улица, чийто преден и заден изход се оказаха засенчени от финикови палми. Лейтенант Масуди се появи отзад и спусна капака. Ричардс слезе от камиона и поведе Кларк и Стенли по улицата, а Чавес и останалите събраха екипировката и ги последваха. Ричардс заведе групата нагоре по каменно стълбище от външната страна на каменна стена до втория етаж, после влезе през една врата в полузавършен апартамент. На стената бяха облегнати плочи гипсокартон и няколко кофи гипс. От четирите стени само две бяха завършени, боядисани в бледозелено, достойно за филма „Маями Вайс“. В стаята се носеше миризма на свежа боя. От големия прозорец, заобиколен от финикови палми, на 200 метра от тях се виждаше сграда, която според Кларк бе шведското посолство. Посолството представляваше двуетажна вила в испански стил, заобиколена с триметрови бели стени с шипове от черно ковано желязо в горния край. Приземният етаж на сградата имаше много прозорци, но всичките бяха затворени с решетки и жалузи.

„Най-малко петстотин и шейсет квадратни метра“ — каза си Кларк горчиво. Голяма площ. Сигурно имаше и мазе.

Мислеше, че тук може би ги очаква някой полковник или генерал от Народната милиция, но нямаше никой. Очевидно Масуди щеше да е човекът за връзка с либийското правителство, което за Кларк нямаше значение, стига лейтенантът да имаше необходимите конски сили, за да осигури каквото му поискат.

Улицата под тях изглеждаше като място за военен парад. Кларк преброи на двете пресечки около посолството шест армейски коли, два джипа и четири камиона, заобиколени от група войници с цигари в уста и с пушки, които висяха на раменете им. Ако не го знаеше, щеше да разбере всичко необходимо за отношението на Кадафи към кризата по оръжието на войниците. Изтласкан встрани в собствената му страна, полковникът беше оттеглил елитните си войски от отцепения район, за да ги замени с най-опърпаните нещастници, с които разполагаше.

Точно като някое разглезено момченце, което си събира топчетата за игра и си отива вкъщи.

Докато Чавес и останалите разопаковаха оборудването и го подреждаха в незавършената трапезария, Кларк и Стенли се заеха да наблюдават посолството през биноклите. Ричардс и лейтенант Масуди стояха настрани. След две минути тишина Стенли каза, без да сваля бинокъла си:

— Трудна работа.

— Да — отговори Кларк. — Виждаш ли някой да се движи?

— Не. Жалузите са плътни. Добри и стабилни. Има наблюдателни камери на всеки ъгъл, точно под стрехите, и две по предната фасада. Най-добре е да приемем, че са две и на задната фасада — каза Стенли. — Въпросът е дали хората от охраната са имали време да натиснат бутона?

Повечето посолства имаха контролен списък за действие в критични ситуации, който всеки охранител знаеше наизуст. В началото на списъка, озаглавен „В случай на нахлуване на въоръжени лица и превземане на посолството“ или нещо подобно, има указание как трябва да бъде унищожена външната система за наблюдение на сградата. Лошите, които не виждат какво става, са по-лесни за елиминиране. Но нямаше как да се разбере дали шведите са постъпили така и затова отрядът „Дъга“ трябваше да приеме, че не само камерите работят, но и че някой наблюдава картината от тях. Добрата новина беше, че камерите са неподвижни, което позволяваше да се подберат зони без наблюдение и пропуски във видеопокритието.

Ричардс, кога залязва слънцето? — запита Кларк.

След три часа горе-долу. Според прогнозата небето ще е ясно.

„Мамка му!“ — помисли Кларк. Работата в климата на пустинята е кофти нещо. Триполи страдаше от известно замърсяване, но съвсем не като това в западните градове, и затова светлината от луната и звездите щеше да ги затрудни. Операцията щеше да зависи от броя на лошите вътре и от мястото им. С достатъчно хора почти сигурно щяха да организират наблюдение, но това нямаше да попречи на Джонстън и Лоазел. И все пак подходът към посолството трябваше да се планира внимателно.

— Джонстън… — извика Кларк.

— Да, шефе.

— Иди да се разходиш. Избери си позиции, после се върни, за да видим какво покритие и огнево поле има от всяка. Ричардс, кажи на придружителя ни да предупреди останалите. Нека нашите да работят и никой да не им се бърка.

— Окей.

Ричардс хвана Масуди за лакътя, заведе го няколко крачки настрани и взе да му говори нещо. След половин минута Масуди кимна и излезе.

— Имаме ли чертежи? — запита Стенли.

Ричардс погледна часовника си.

— Трябва да пристигнат до час.

— От Стокхолм ли?

Ричардс поклати глава.

— Тук. От Министерството на вътрешните работи,

— Господи.

Но нямаше никакъв смисъл да уредят да им пратят чертежите един по един като снимки във формат JPEG. Нямаше гаранция, че ще са по-добри от това, с което вече разполагаха, освен ако либийците не пожелаят да се обърнат към професионален печатар и да съединят отделните снимки. Кларк не мислеше да чака това да се случи.

— Динг?

— Тук съм, шефе.

Кларк му подаде бинокъла.

— Погледни.

Заедно с Дитер Вебер Чавес щеше да води един от двата щурмови екипа.

Чавес огледа сградата за две минути, а после върна бинокъла.

— Мазето?

— Още не знам.

— Обикновено лошите обичат да се крият, та според мен са на първия етаж или в мазето, ако има такова, макар че не е сигурно, освен ако наистина не са тъпи.

„Под земята няма изходи“ — помисли си Кларк.

— Ако можем поне приблизително да определим къде са заложниците и дали са заедно или са разделени… Но ако питаш мен, ще кажа, че трябва да влезем на втория етаж, до южната и източната стена, да прочистим етажа, а после да тръгнем надолу. Стандартна тактика за малка група хора всъщност. Елиминираме възвишенията на картата и поставяме лошите автоматично в неблагоприятна ситуация.

— Продължавай — каза Кларк.

— Прозорците на първия етаж не стават. Можем да се справим с решетките, но това няма да е бързо, а и ще се вдигне много шум. Но тези балкони… парапетите изглеждат доста здрави. Сигурно е лесно човек да се качи дотам. Много неща ще зависят от разположението. Ако е с повече открити площи и ненакъсано, бих казал да започнем отвисоко. Иначе просто ще ги ядосаме с няколко зашеметяващи гранати, ще пробием стените на две места с танковете „Гейткрашър“ и ще влезем.

Кларк погледна към Стенли, който кимна одобрително.

— Момчето се учи — каза той усмихнат.

— Да ти го начукам за благодарност — отговори Чавес също усмихнат.

Кларк отново погледна часовника си. „Време е.“

Лошите не бяха се обадили, а това го тревожеше. Имаше само две обяснения за това мълчание: сигурно чакаха, за да се убедят, че са привлекли вниманието на целия свят, преди да обявят исканията си, или пък чакаха, за да се убедят, че са привлекли вниманието на света, преди да започнат да изхвърлят тела през предната врата.

19

КАКТО СЕ ОЧАКВАШЕ, чертежите не пристигнаха до час, а почти след два часа и Кларк, Стенли и Чавес успяха да ги разгънат и да видят за първи път какво им предстои едва деветдесет минути преди залеза.

— По дяволите — изръмжа Стенли.

Чертежите не бяха оригиналите на архитекта, а по-скоро слепено с тиксо фотокопие на фотокопие. Много от бележките изглеждаха напълно размазани.

— О, господи… — обади се Ричардс, като надникна над раменете им. — Съжалявам. Те казаха…

— Не си виновен ти — отговори с равен глас Кларк. — Игрички. Но ще се справим.

Е, „Дъга“ поне можеха много добре да се адаптират и да импровизират. Лошите чертежи са просто друга форма на недостатъчна информация — никаква новост за бойците. Освен това разузнавателната служба на добрия полковник беше отказала на шведите чертежите за собствената им шибана сграда, та и те имаха същия късмет.

Имаше и добра новина — сградата на посолството нямаше мазе, а етажите изглеждаха относително открити. Без насечени коридори и малки помещения, заради които почистването се превръщаше в досадна и продължителна работа. Освен това по периферията на втория етаж имаше балкон, отворен към пространство, което завършваше с редица малки стаи по протежение на западната стена.

— Дванадесет до петнадесет метра — отбеляза Чавес. — Какво мислиш? Това ли е основната зона за работа?

Кларк кимна.

— А тези стаи покрай западната стена сигурно са кабинетите на шефовете.

Срещу тези стаи и надолу по къс коридор, който правеше завой надясно при основата на стълбището, се намираше нещо като кухня/столова, баня и още четири стаи без обозначения на чертежа. Съдейки по размерите им, Кларк реши, че може да са складови помещения. Едното можеше да е стаята за охранителните системи. А вратата в края на коридора водеше навън.

— На тези схеми не са показани електрическите и водоснабдителните системи — обади се Чавес.

— Ако мислите за влизане през канализацията, забравете — отговори му Ричардс. — Това е един от най-старите квартали в Триполи. Канализационната система е абсолютно лайно…

— Много смешно.

— Тръбите са широки колкото волейболна топка и се разпадат, ако ги погледнеш лошо. Тази седмица се наложи два пъти да минавам по други пътища, за не пропадна в дупки.

— Добре — обади се Кларк, връщайки се на темата. — Ричардс, говори с Масуди и уреди да спрат тока, когато кажем.

Решили бяха да оставят тока и водата, за да не ядосат лошите през малкото време, което оставаше на Чавес и хората му да влязат.

— Добре.

— Динг, провери ли оръжията?

— Да.

Както винаги щурмовите екипи щяха да носят автомати „Хеклер и Кох“ MP5SD3. Със заглушители и 9-милиметрови патрони и скорострелност 700 изстрела в минута.

Освен стандартния товар осколъчни и зашеметяващи гранати всеки щеше да носи и пистолет МК23, 45-и калибър, с модифициран заглушител и лазерен прицел с четири режима: само видим лазер, видим лазер/фенерче, само инфрачервен лазер и инфрачервен лазер/осветител. Предпочитан от специалните части на Военноморските сили и от британските спецчасти, пистолетът МК23 представляваше едно издръжливо чудо, преминало не изпитания, а мъчения от тюлените и от британците в условията на екстремна температура, солена вода, скоростна стрелба, удари и най-лошото за едно оръжие — пръст. Точно както един добър часовник „Таймекс“, пистолетът МК23 не спираше да тиктака, или в случая, да стреля.

Джонстън и Лоазел си носеха нови лъскави играчки, след като „Дъга“ премина от снайперската пушка М24 към системата „Найтс армамент“ Ml 10, оборудвана с телескоп „Леуполд“ за работа денем и доказания нощен прицел AN/PVS-14. За разлика от М24, която имаше затворен механизъм, системата Ml 10 беше полуавтоматична. За щурмовите екипи това означаваше, че докато Джонстън и Лоазел ги прикриваха със стрелба, можеха да вкарват повече куршуми в целта за много по-малко време.

По указание на Кларк всеки снайперист беше обходил района и улиците около посолството, за да си избере позиции и да определи сектора за стрелба. Джонстън и Лоазел можеха да осигурят абсолютно покритие на местата, които Чавес и Вебер избраха за влизане, но прикриването щеше да спре с проникването в сградата. Оттам екипите оставаха сами.

* * *

Петдесет минути след залеза екипът седеше в импровизирания команден пункт и чакаше с угасено осветление. С бинокъла Кларк виждаше слаба светлина през жалузите на посолството. Външното осветление — четири петметрови стълба с насочени към сградата натриеви лампи, по една на всеки ъгъл — също се включи.

Преди час призивът на мюезина за вечерната молитва ехтеше из Триполи, но сега улиците опустяха и настана тишина, нарушавана от далечен лай на кучета, клаксона на някой автомобил и тихите гласове на пазачите от Народната милиция, които продължаваха да дежурят около посолството. Температурата спадна малко, но остана над 25 градуса. Отсега до изгрева на слънцето, когато жегата се разсее под безоблачното пустинно небе, температурата щеше да спадне с двадесетина градуса, но Кларк смяташе, че до сутринта посолството ще е овладяно и екипът му ще си опакова багажа. Надяваше се при това никой от хората му да не пострада и да останат няколко лоши, които да предаде на… на някого. Още спореха кой да води почистването след мисията и разследването.

Някъде в тъмното се чу мек звън на мобилен телефон и след малко Ричардс приближи Кларк и му прошепна:

— Шведите са пристигнали на летището.

Шведската служба за сигурност се занимаваше с антитероризъм, а Следствената служба беше техният вариант на ФБР. След като „Дъга“ превземеше посолството, щяха да го прехвърлят на тях.

— Добре. Благодаря. Май това дава отговор на всичките ми въпроси. Кажи им да стоят в готовност. Щом свършим, могат да влязат. Но не им казвай нищо за нашия график. Не искам тази информация да излиза на открито.

— Смяташ, че шведите биха…

— Не, няма да е преднамерено, но кой знае с кого говорят.

Кларк не мислеше, че има такава вероятност, но не можеше да не вземе под внимание възможността либийците да сложат прът в колелата: американците дойдоха, провалиха се и сега хората са мъртви. Истински рекламен удар в полза на полковника.

Изминаха почти 24 часа от нападението над посолството, но отвътре още нямаше признаци на живот. Кларк реши да нападне в 02,15 часа, защото според него терористите смятаха, че ще ги атакуват с падането на нощта. Кларк се надяваше, че това забавяне ще ги накара да се поотпуснат поне малко. Освен това според статистиката човешкият мозък губи от остротата си в часовете между два и четири през нощта, особено ако е стресиран от несигурността на последните двадесет и осем часа.

* * *

В 01,30 Кларк каза на Джонсън и Лоазел да се готвят, след това кимна на Ричардс, който от своя страна кимна на лейтенант Масуди. Пет минути по-късно, след няколко разговора по преносимите радиостанции, либиецът докладва, че охраната около посолството е готова. Кларк не искаше някой нервен новак да стреля по неговите снайперисти, докато заемат позиция. Затова накара Стенли и Чавес да наблюдават с биноклите си какво става. Винаги имаше вероятност, макар и малка, някой симпатизант или просто задник от охраната, който мрази американците, Да предупреди терористите, че играта започва. В този случай на Кларк нямаше да му остане друго, освен да прибере Джонстън и Лоазел и да опита пак по-късно.

След като двамата снайперисти се подготвиха и метнаха пушките през рамо, Кларк изчака пет минути и шепнешком запита Стенли и Чавес:

— Как сме?

— Няма промяна — отговори Динг. — Говорят по радиостанциите, но вероятно това е, за да се предупреждават помежду си.

В 01,40 Кларк се обърна към снайперистите и кимна. Двамата се измъкнаха през вратата и се изгубиха в тъмното. Кларк си сложи слушалката.

Минаха пет минути, после десет.

В радиостанцията се чу гласът на Лоазел:

— Омега едно на позиция.

Десет секунди по-късно се обади и Джонстън:

— Омега две на позиция.

— Ясно — отговори Кларк и погледна часовника си. — Имайте готовност. Щурмоваците тръгват след десет минути.

В отговор прозвучаха две двойни щраквания на радиостанции.

— Алистър… Динг?

— Нищо. Тихо е.

— И тук е така, шефе.

— Добре. Пригответе се.

След тези думи Чавес подаде бинокъла на Кларк и се присъедини към екипа при вратата. Вебер и неговите хора, които имаха задача да проникнат на приземния етаж през стената в западния ъгъл, трябваше да идат по-далеч, за да заемат позиция, и затова тръгваха първи, а Чавес и неговите стрелци щяха да ги последват четири минути по-късно.

Кларк огледа посолството още веднъж — търсеше движение, промени и всяко нещо, което не издържа на кинестетичната проверка. Установил беше, че ако правиш това достатъчно дълго, развиваш нещо като шесто чувство. Добре ли му се струва всичко? Не го ли измъчват натрапчиви мисли? Пропуснал ли е някоя подробност? Кларк беше виждал твърде много добри оператори да се провалят заради това, че пренебрегват тази проверка.

Той свали бинокъла и се обърна към хората си до вратата.

— Тръгвайте — прошепна.

20

ЧАВЕС ИЗЧАКА предвидените четири минути, след което поведе екипа надолу по стълбището към горещината на улицата. По искане на Кларк либийците бяха изключили уличното осветление наоколо, като се надяваха, че това ще остане незабелязано за лошите, защото насочените навътре лампи на стълбовете в посолството все още светеха. По негово искане три военни камиона стояха в редица по средата на улицата между командния им пункт и източната страна на посолството.

Като подаде сигнали с ръце, той изпрати всички до съседната улица по тротоара, зад сенките и камионите. Пред сградата, за която Динг узна, че е частна болница, опразнена по-рано през деня, имаше жив плет.

След като екипът стигна безопасно до живия плет, Чавес го последва бавно, приведен, с готов за стрелба автомат, като се оглеждаше напред и надясно над стената на посолството. Нищо не се движеше. „Добре. Няма нищо за гледане, терористи.“

Чавес стигна до плета и спря приклекнал. Чу в слушалката си гласа на Вебер:

— Командване, Червен актуален, край.

— Казвай, Червен актуален.

— На позиция. Настройвам „Натрапника.“

На Чавес му се искаше да има работата на Вебер. Използвал беше най-новата играчка на екипа при обучение, но не и на живо.

Разработен от „Алфърд Текнолъджис“ във Великобритания, „Натрапника“, който Лоазел нарече „вълшебен майстор на врати“, напомняше на Динг за големите закръглени правоъгълни щитове на спартанците във филма „300“, но по-точната аналогия би била с гумен сал в умален мащаб. Вместо въздух във външния кръг тръби имаше вода, а под тях от кухата страна на „Натрапника“ имаше детонаторна лента. С помощта на водната риза тази лента създаваше така наречения „трамбовъчен“ ефект, при който лентата се превръщаше в насочен взривен заряд, способен да премине през половин метър тухлена стена.

„Натрапникът“ разрешаваше редица проблеми на специалните сили и екипите за спасяване на заложници: първо, минираните входове и, второ, „фаталната фуния“. Терористите, като знаеха, че лошите трябва да влязат през вратите или прозорците, често ги минираха, както в училището в Беслан, Русия, или съсредоточаваха огневата си мощ и внимание върху вероятните входни места.

С помощта на „Натрапника“ Вебер и хората му щяха да проникнат през външната западна стена на сградата около три секунди след взрива.

— Разбрано — отговори Кларк. — Синьо актуално?

— Три минути до стената — отговори Чавес.

Огледа посолството за последен път през очилата си за нощно виждане, не забеляза нищо интересно и тръгна напред.

За преминаване над стената бяха избрали съвсем нискотехнологичен метод: еднометрова стълба и яке от кевлар. Сред многото аксиоми, по които живееха бойците от специалните сили, най-важната беше „Прави нещата просто, глупако“. Не усложнявай простите неща, или както Кларк казваше: „Не стреляй по хлебарка с бренеке.“

В случая стълбата щеше да позволи на Чавес и хората му да стигнат горния ръб на стената, а бронебойното яке, прехвърлено върху парчетата стъкло там — да си запазят телесните течности при прескачането.

Чавес се измъкна иззад живия плет, изтича бързо и клекна до стената. Натисна копчето на микрофона.

— Командване, Синьо актуално. До стената.

— Разбрано — отговори Стенли.

След няколко секунди върху стената на метър вдясно от Чавес се появи червена лазерна точка. След като беше разбрал слепите места на наблюдателните камери, Алистър показа пътя на Динг с лазерния прицел.

Чавес се премести, докато лазерната точка застане на гърдите му. Точката изчезна. Бързо и тихо той нагласи стълбата, а после даде сигнал на останалите от екипа.

Шоуолтър мина първи. Чавес му подаде якето и боецът се качи по стълбата. След десет секунди той се прехвърли и изчезна от погледа му. Едва когато всички прескочиха оградата, дойде ред на Динг.

* * *

От другата страна Чавес се озова на зелена поляна с гъста трева и храсти хибискус по краищата. Помисли разсеяно, че сигурно сметката за пръскачката струва много кофти пари на шведите. Вдясно от него се намираше предната фасада на сградата, а право напред на шест метра — източната стена. Шоуолтър и Бианко стояха на пост в двата ъгъла на сградата. Ибара клечеше под балкона. Динг тръгна към него.

— Стоп — обади се Лоазел. — Движение от юг.

Динг се закова на място.

След десет секунди последва ново обаждане:

— Чисто. Котка.

Чавес отиде до Ибара, преметна автомата на рамо и се качи върху здравия гръб на испанеца. Най-долната пръчка на парапета на балкона се намираше на един пръст от ръката му. Чавес се изпъна. Ибара се закрепи добре и се поизправи. Чавес хвана парапета с дясната си ръка, а после и с лявата и се покатери. След пет секунди клечеше на балкона. Откачи скобата на едно въже с възли от колана си, закачи я за парапета и метна другия край на въжето отвън.

Обърна се с лице към вратата. Тя беше с жалузи, точно както прозорците, и, разбира се, заключена. Зад себе си чу леко скърцане, когато Ибара се прехвърли над парапета и почувства потупване по рамото си.

Чавес натисна копчето на микрофона:

— Командване, Синьо актуално. До вратата.

— Ясно.

Динг извади гъвкавата камера от джоба на десния си крак, свърза я към очилата си и спусна обектива под вратата съвсем бавно и леко, по-скоро по усет, а не визуално. Всеки член на групата се беше обучавал отново и пак, и отново, да използва инструментите от арсенала, включително гъвкавата камера. Ако на вратата имаше жица, Чавес щеше не само да я види, но и да я почувства.

Най-напред огледа долния праг, а след това, като не откри нищо, премина към пантите и завърши с дръжката и резето. Чисто. Нищо нямаше. Извади камерата. Зад него Шоуолтър и Бианко също се прехвърлиха над парапета. Динг посочи Бианко, а после дръжката на вратата. Италианецът кимна и се захвана за работа с шперцовете. След тридесет секунди бравата се отвори.

Динг даде последни указания с ръце: двамата с Бианко щяха да водят и да прочистят стаите отдясно, а Шоуолтър и Ибара — тези отляво.

Динг внимателно завъртя дръжката и открехна леко вратата. Изчака десет секунди, след това я отвори на още тридесет сантиметра и пъхна глава. Коридорът беше чист. Три врати — две отдясно, една отляво. Чу приглушени гласове в далечината, след което настъпи тишина. Някой кихна. Чавес измъкна главата си и отвори вратата докрай, като остави Шоуолтър да я задържи.

С готов за стрелба автомат Динг пристъпи в коридора. Бианко го последва на две крачки разстояние отляво, в средата на коридора. Шоуолтър, който се движеше покрай южната стена, стигна до вратата отляво и спря. Тя беше открехната съвсем малко.

— До южната врата в коридора — обади се по радиото той.

— Оглеждам — отговори Лоазел. — Няма движение.

Шоуолтър се изправи пред вратата, отвори я и влезе. Излезе след двадесет секунди и вдигна палец. Чавес продължи бавно покрай северната стена.

Прозвуча гласът на Джонстън:

— Спри.

Динг вдигна юмрук и останалите трима души спряха и клекнаха.

— Движение — обяви Джонстън. — Северната стена, вторият прозорец от източния ъгъл.

„Следващата стая“ — помисли Динг. Изминаха двадесет секунди. Искаше му се да пита Джонстън какво става, но се въздържа. Снайперистът щеше да се обади, когато има какво да каже.

— Прозорецът е с щори — обади се Джонстън. — Отворен е наполовина и виждам да се движи едно тяло.

— Оръжие?

— Не мога да видя. Стой. Отива към вратата. Три секунди.

Чавес метна автомата на рамо, извади пистолета със заглушител, стана и бавно се промъкна на ръка разстояние от вратата.

— До вратата е — обади се Джонстън.

Вратата се отвори и от нея се показа силует. Чавес забеляза автомата АК-47 на гърдите му и вкара един куршум над дясното му ухо. Завъртя се на пета, вдигна лявата си ръка и хвана мъжа през гърдите, докато той падаше. Бианко влезе през вратата, за да търси още цели. Чавес леко пусна своя човек на земята.

— Чисто — обади се италианецът по радиото след пет секунди, а после излезе и помогна на Чавес да вкарат тялото в стаята. Затвориха вратата зад себе си, подредиха се отново един зад друг и клекнаха в очакване. Щяха да разберат много бързо дали изстрелът е привлякъл внимание. Нищо не се движеше.

— При втората врата, северна стена — каза по радиото Чавес.

— Не забелязвам движение — отговори Джонстън.

Динг и Бианко провериха стаята и излязоха от нея.

— Командване, Синьо актуално. Горният етаж е чист — обади се Динг. — Тръгваме към главната врата.

— Ясно — отговори Стенли.

Шест метра надолу по коридора се виждаше арка с остър завои надясно, зад който Чавес знаеше, че се намира стълбището към първия етаж. Широкото стълбище без парапет опираше в стената от едната си страна и водеше към главната работна зона в Посолството — най-вероятното място, където терористите са събрали заложниците.

Динг знаеше, че това крие предимства и недостатъци. Ако заложниците са събрани заедно, имаше голяма вероятност и лошите да са заедно. Съсредоточените по този начин цели щяха да улеснят работата на групата, но пък заложниците, седнали един до друг, също щяха да са лесни мишени, ако терористите открият огън.

„Ами значи не трябва да им даваме тази възможност, мано.“

Бавно продължи напред, докато стигна арката. Бързо надникна зад ъгъла и видя приземния етаж. Надолу по стълбището и вдясно се намираше предната стена, чиито прозорци бяха със затворени жалузи. В края на стълбището започваше и късият коридор с четирите неизвестни стаи.

Чавес насочи поглед към северозападния ъгъл на стаята, след което премери на око един метър до стената. Точно оттам щеше да проникне Вебер. Още по-наляво, над парапета, се виждаха два силуета. Всеки от тях държеше компактен автомат, но не в готовност за стрелба. Автоматите висяха отстрани на телата. „Много добре“ — каза си Чавес. Встрани от тях лампа със зелен абажур осветяваше стената до едно бюро.

Чавес се отдръпна и се върна до екипа си. Обясни с жестове, че разположението е точно както го знаят и че ще продължат по план. Двамата с Бианко и с Вебер и екипа му, след като влезеха през стената, щяха да се заемат с отсрещната част на главната зона. Шоуолтър и Ибара щяха да слязат по стълбището и да прочистят коридора. Всички кимнаха в отговор.

— Командване, Синьо актуално. Край.

— Казвай.

— На позиция сме.

— Ясно.

Гласът на Вебер прозвуча в слушалките:

— Тук Червен актуален, разбрано.

— Тръгваме след деветдесет секунди — каза Чавес.

— Чакаме — отговори Вебер.

— Започвай да броиш — обади се Динг.

— Пет секунди — отброи Вебер. Пет секунди до „Натрапника“.

Всеки от хората на Чавес стискаше зашеметяваща бомба в ръка с изваден щифт.

Четири… три… две…

Динг и Бианко метнаха заедно бомбите над парапета и се втурнаха напред с вдигнати автомати в търсене на цели. Динг чу как първата бомба изтрака по пода и четвърт секунда след това избухна „Натрапника“. В стаята нахлу дим и се разлетяха отломки. Чавес и Бианко продължиха напред, а Ибара и Шоуолтър минаха бързо към коридора вдясно, който водеше към източната страна на сградата.

Втората бомба избухна. От тавана и стените се отрази ярка светлина. Динг не й обърна внимание. Забеляза цел.

Някакъв силует тичаше към тях. Динг насочи мерника към гърдите на човека и стреля два пъти. Онзи падна и Динг продължи напред. Отляво забеляза друг, силует, но знаеше, че Бианко го прикрива, и сякаш по сигнал чу два приглушени изстрела зад себе си. Вдясно забеляза как първият човек от екипа на Вебер влиза през еднометровата овална дупка в стената, последван от втори, трети и накрая четвърти.

Динг се отклони наляво към средата на помещението. Чу писъци. На пода забеляза група притиснати едно към друго тела. Цел. Стреля два пъти и продължи да се прицелва с автомата си. Зад себе си чу вика на Шоуолтър:

— Цел вляво!

Викът му беше последван от серия припокриващи се изстрели от автомати със заглушител.

Вебер и хората му стигнаха при Чавес и Бианко и започнаха да се разпределят по определените им сектори.

— Лягай, лягай, лягай! Всички лягайте! — викна Динг.

Някой стреля надясно.

Чавес продължи напред през центъра на помещението, а Бианко го следваше отляво и се оглеждаше за движещи се цели.

— Чисто — извика Вебер, последван от още двама.

— Чисто вляво! — отговори Бианко.

— Коридорът е чист! — обади се Шоуолтър. — Проверявам стаите.

— Идвам — извика Ибара.

От коридора на Шоуолтър се дочу писък на жена. Чавес се изви рязко. Ибара, достигнал входа на коридора, отстъпи надясно и се притисна до стената. Имаше цел. Чавес изтича и застана срещу Ибара. От последната стая беше излязъл някакъв мъж, който мъкнеше със себе си една жена. Притискаше пистолет във врата й. Динг надникна. Онзи го забеляза и завъртя жената, за да се прикрие. Извика нещо уплашено на арабски. Динг се прибра назад.

— Шоуолтър, къде си? — прошепна той.

— Втората стая.

— Целта е пред третата врата. Към три метра. Има заложник.

— Чувам я. Имам ли ъгъл?

— Имаш изстрел към половината глава.

— Разбрано. Кажи кога.

Чавес отново надникна. Мъжът се изви съвсем леко и застана право срещу него. Шоуолтър се показа иззад вратата с опрян на рамо автомат и стреля. Куршумът влезе през дясното око на мъжа. Той се свлече, а жената се разпищя. Шоуолтър излезе в коридора и тръгна към нея.

Чавес си отдъхна, а след това метна автомата на рамо и се обърна да огледа стаята. Готово. Двадесет секунди. Натисна копчето на микрофона.

— Командване, тук Синьо актуално. Край.

— Казвай.

— Осигурени сме.

* * *

След окончателния оглед Чавес прецени, че посолството е съвсем безопасно, и се обади на Кларк и Стенли, за да потвърди, че тук е чисто. Събитията тръгнаха бързо, като вестта премина от Тад Ричардс към човека от Народната милиция, лейтенант Масуди, а оттам нагоре по либийската командна верига до майора, който настоя Чавес и екипът му да излязат през главната врата и да отведат заложниците до портала. Кларк и Стенли, които не разбраха искането, не се съгласиха, докато Масуди не обясни на развален английски, че няма да има телевизионни камери. Либийският народ просто искаше да изрази своята благодарност. Кларк помисли малко и се съгласи.

— За международното благо — промърмори той на Алистър Стенли.

Десет минути по-късно Чавес, неговите хора и заложниците излязоха от главния вход на посолството, окъпани в светлината на ярките лампи и съпроводени от бурни овации. На портала ги посрещна група от шведската Служба за сигурност и Следствената служба, която пое заложниците. След две минути ръкостискания и прегръдки Чавес и хората му излязоха на улицата сред шпалир от офицери и редови бойци от Народната милиция.

Ричардс се появи до Чавес, докато си пробиваха път към командния център.

— Какво става, по дяволите? — извика Чавес.

— Трудно ми е да разбера думите — отвърна Ричардс, — но са впечатлени. Не, смаяни е по-добре казано.

Шоуолтър, който вървеше зад тях, извика:

— От какво, за бога? Какво са очаквали, мамка му?

— Жертви. Много мъртъвци! Не очакваха заложниците да оживеят или поне не всичките. Празнуват!

— Така ли? — извика Бианко. — Ние да не сме аматьори!

Ричардс отговори през рамо:

— Ами те нямат много спасени заложници.

Чавес се усмихна.

— Да, ама ние сме отряд „Дъга“.

21

АКО ГЛЕДАШЕ НА НЕЩАТА обективно, Найджъл Емблинг сигурно щеше да схване съществуващото настроение като самодоволство, но в момента считаше, че светът бързо отива по дяволите. Вероятно по-късно щеше да преосмисли преценката си, но точно сега, докато седеше в кухнята с чаша чай и четеше един от дузината пакистански всекидневници, сутрешния „Дейли Машрик“ от Пешавар, не видя нищо, което да подобри настроението му.

— Проклети идиоти — изръмжа той.

Домашният му прислужник Махмуд се появи магически на кухненската врата.

— Има ли нещо, господин Найджъл?

От единадесетгодишното момче лъхаше щастие и старание, особено по това време на деня, но Емблинг знаеше, че без него в домакинството му щеше да настъпи хаос.

— Не, не, Махмуд. Просто си говоря сам.

— А, това не е добре, господине, никак не е добре. За луд ще ви помислят. Моля ви, запазете си го за у дома, да?

— Да, добре. Ти продължавай да учиш.

— Да, господин Найджъл.

Махмуд беше сираче — майка му, баща му и двете му сестри бяха загинали при жестоките сблъсъци между сунити и шиити, започнали в Пакистан след убийството на Беназир Бхуто. Емблинг почти беше осиновил момчето — хранеше го, даваше му подслон, малко пари и без то да знае, постоянно нарастващ доверителен фонд, който щеше да наследи на осемнадесет години.

Поредната изгоряла джамия, поредният убит водач на фракция, поредният слух за подправени избори, поредният арестуван офицер от разузнаването по обвинение в кражба на държавни тайни, поредният призив към спокойствие от Пешавар. Много жалко. Не че Пакистан винаги е бил пример за мир, но имаше периоди на почти пълно спокойствие, въпреки че и то се оказваше измамно, като тънък капак над кипнал котел. И все пак Емблинг знаеше, че за него няма друго място на света, макар и да не разбираше защо. Вероятно това бе прераждане, но както и да е, Пакистан определено му легна на сърцето и сега, на 68 години, той беше пуснал твърдо и необратимо корени в новия си дом.

Емблинг знаеше, че повечето хора на негово място щяха, и може би трябваше, да се страхуват — англосаксонски християнин от Англия, родината на британското господство. Повече от деветдесет години, от 50-те на деветнайсети век до след края на Втората световна война, Великобритания властваше над „Индийския континент“, включвал в различни периоди Индия, Пакистан, Бангладеш, Сомалиленд, Сингапур и Долна и Горна Бирма, известна сега като Мианмар, въпреки че Емблинг продължаваше да я нарича Бирма, без да го е грижа кой може да се обиди. Въпреки че спомените от британското господство отшумяваха от Пакистан с годините, влиянието му не изчезна напълно и Емблинг виждаше и усещаше това всеки път, когато излезеше, заради погледите на възрастните хора на пазара и шепненето между полицаите, чули разни истории от родителите и прародителите си. Емблинг по никакъв начин не криеше произхода си, а и не би могъл, дори да искаше, заради акцента, с който говореше урду и пущу, които владееше почти перфектно. А да не говорим за бялата кожа и ръста му. Нямаше много местни хора като него.

И все пак към него се отнасяха с уважение, но то нямаше нищо общо със спомените за британското управление, а по-скоро със собствената му история. В края на краищата той беше живял в Пакистан по-дълго от много от хората, които идваха на пазара Кайбер всеки ден. „Колко години точно?“ — замисли се той. Ако изключим някоя и друга почивка или кратка задача сред съседите на Пакистан… Може би четиридесет и нещо години. Достатъчно време за бившите (а и някои сегашни) негови сънародници да му лепнат етикет „станал е местен“. Не че това имаше значение. Въпреки всичките недостатъци и опасности, избегнати на косъм, и неприятните места, в които беше ходил, за него нямаше друго място като Пакистан и дори тайно се гордееше, че го смятат за „повече пакистанец, отколкото англичанин“.

Още на нежната и наивна възраст от двадесет и две години Емблинг стана един от привлечените от Оксфорд следвоенни служители на МИ-6, а го извика бащата на приятел от училище, когото младежът смяташе за чиновник от Министерството на отбраната. Той обаче се оказа вербовчик на МИ-6, всъщност един от хората, предупреждавали началниците си, че предателят Ким Филби не е от най-добрите попадения и след време така ще обърка нещата, че ще загинат хора или че той ще се изкуши да премине от другата страна, както и стана след дългогодишния му стаж като къртица на Съветите.

След като преживя трудностите на обучението във Форт Монктън на крайбрежието на Хемпшир, Емблинг замина за северозападната гранична провинция в Пакистан (позната като Пахтунхва или Сархад в зависимост от това с кого разговаряш), до Афганистан, който пък по това време тъкмо се превръщаше в игрище на руския КГБ. Емблинг прекара повече от шест години в планините по границата, като посещаваше главатарите на пущуните, които управляваха ничията земя между Пакистан и Афганистан. Ако Съветите пуснеха пипалата си към Пакистан, вероятно щяха да дойдат през планините и земите на пущуните.

С изключение на няколко редки пътувания до Англия, Емблинг беше прекарал кариерата си в централноазиатските страни — Туркестан, Казахстан, Туркменистан, Узбекистан, Киргизстан и Таджикистан, като всички те попаднаха в различна степен и по различно време под съветска власт или поне влияние. Докато ЦРУ и неговите сънародници от Тайната разузнавателна служба, известна с неприятното за него съкращение SIS, воюваха по фронтовете на студената война в мъгливите улици на Берлин, Будапеща и Прага, Емблинг тичаше из планините с пущуните, хранеше се с куабили пулавдампухт (ориз с моркови и стафиди) и горчив черен чай. През 1977 г. Емблинг се ожени за най-младата дъщеря на маловажен вожд на пущунско племе, без шефовете му от Лондон да разберат, но две години по-късно я загуби при въздушно нападение от хеликоптер „Ми-24“, когато Съветите нахлуха в Афганистан. Не откриха тялото й. Той често се питаше дали заради нея не остана в Пакистан дълго след пенсионирането си. Дали някъде в тъжното си сърце не таеше надежда, че Фаришта е все още жива? В края на краищата на английски името й значеше ангел.

„Празни мечти“ — каза си Емблинг.

Точно както идеята за стабилен Пакистан.

* * *

Седем хиляди мили оттук, в Силвър Спринг, Мериленд, Мери Пат Фоли разсъждаваше по подобен начин с подобна напитка — половин нормално и половин безкофеиново кафе, претоплено и посолено, както тя обичаше вечер, но над съвсем различна тема: Емира и двата въпроса, които почти десетилетие измъчваха американското разузнаване — къде се намира той сега и как може да бъде хванат. С няколко мимолетни изключения и въпреки статуса му на обществен враг номер едно, Мери Пат не беше съгласна с Белия дом. Определено трябваше да го заловят или дори да го очистят и да пръснат праха му по вятъра, но убийството на Емира нямаше да разреши проблемите на Америка с тероризма. Имаше спорове с каква оперативна информация разполага Емира. Мери Пат и пенсионираният й съпруг бяха склонни да мислят, че информацията му не е кой знае каква. Емира знаеше, че го издирват, и макар първокласен кучи син и масов убиец, определено не беше достатъчно глупав да се вкара в цикъла на събиране на данни, особено в наши дни, когато терористите знаеха какви красоти крие класифицирането на информацията. Ако Емира беше държавен глава в някой дворец, сигурно щеше да получава редовни сведения, но случаят не беше такъв или поне всички смятаха така. В най-добрия случай според ЦРУ той седеше сврян в някоя дупка в полупустинните планински райони на Пакистан, по границата с Афганистан. А в този сценарий ставаше дума за пословичната игла в купа сено, нали така? Но човек никога не знае. Мери знаеше със сигурност, че един ден някой ще извади късмет и ще го намери.

Въпросът беше дали ще го хванат жив. Не че й пукаше, но все пак я привличаше идеята да застане очи в очи с този гад.

— Скъпа, тук съм — весело извика облеченият в анцуг и тениска Ед Фоли и слезе по стълбите към кухнята.

Откакто се пенсионира, Ед изминаваше десетина метра и половин дузина стъпала до кабинета си, където работеше върху историята на разузнавателната общност на САЩ от Войната за независимост до Афганистан. Главата, върху която работеше в момента — адски добра впрочем, — се отнасяше за ирландския тъкач и вероятно най-прикрития шпионин на своето време Джон Ханиман. Получил задача от самия Джордж Вашингтон да проникне в редовете на разквартируваните в Трентън страховити наемници на Хау[18], Ханиман в ролята на търговец на говеда се промъкнал през фронта, проучил бойния ред и позициите им, успял да се върне и осигурил на Вашингтон предимството, което му трябвало за пълния разгром. Ед направо бленуваше за тази глава и малката неизвестна част от историята. Да, добре е да пишеш за Бил Донован[19], за залива Кочинос[20] и за „желязната завеса“, но тази остаряла и известна на всички информация от шпионския жанр вече не е особено интересна.

Ед определено си заслужаваше пенсионирането, също като Мери Пат, но само шепа хора от Ленгли, включително Джак Райън-старши, знаеха до каква степен семейство Фоли са служили на страната си и колко са жертвали за нея. Ирландец по рождение, Ед беше завършил университета във Фордъм и започнал като стабилен, макар и не много известен репортер на „Ню Йорк Таймс“, преди да навлезе в света на лошите и шпионите. А колкото до Мери Пат… Ако имаше жена, родена за разузнавач, то това беше точно тя, внучката на треньора по езда на цар Николай II и дъщерята на полковник Ваня Борисович Камински. Баба й, след като разбрала накъде отиват нещата, през 1917 г. измъкнала семейството си от Русия точно преди революцията, която свали династията Романови и отне живота на Николай II и семейството му.

— Труден ден ли имаше в работата, скъпи? — запита Мери Пат.

— Изтощителен, абсолютно изтощителен. Толкова много думи и толкова малък речник.

Той се наведе и я целуна по бузата.

— А ти как си?

Добре.

— Пак разсъждаваме, а? Сещаш се за кого, нали?

Мери Пат кимна.

— Трябва довечера да ида дотам. Май има някаква гореща новина. Ще повярвам, като я видя.

Ед се намръщи, но Мери Пат не разбра дали защото му липсва всичко това, или заради своя скептицизъм. Терористите с всеки ден ставаха все по-хитри, особено след 11 септември.

Мери Пат и Ед Фоли бяха си заслужили правото да са леко цинични, когато им изнася, защото от първа ръка знаеха как работи ЦРУ и познаваха пълната му с обрати история през почти тридесетгодишен период, а и защото по времето, когато Съветският съюз и КГБ все още управляваха Русия и нейните сателити, двамата ръководеха агенти в Москва.

И двамата се издигнаха от оперативния отдел на Ленгли — Ед завърши кариерата си като директор на централното разузнаване, а Мари Пет, бивш заместник-директор по операциите, стана заместник-директор в Националния център за борба с тероризма. Както се очакваше, това породи безброй слухове, че Мери Пат е понижена и мястото й в Центъра е просто спирка по пътя към пенсионирането. Разбира се, нищо не се намираше толкова далече от истината. Центърът представляваше върха на копието и Мери Пат искаше да е там.

За решението й помогна фактът, че старият им дом, Дирекцията за операции, не беше вече същата. Новото й име, Служба за нелегални операции, ги дразнеше (макар добре да знаеха, че и онова „Дирекция за операции“ не заблуждава никого, новото наименование им се струваше малко прекалено), обаче все пак то бе само име. За нещастие промяната беше настъпила горе-долу по времето, когато според тях дирекцията започваше да се занимава по-малко с тайни операции и с набиране на разузнавателни данни, отколкото с политика. И макар Мери Пат и Ед да имаха собствени политически възгледи, често пъти противоположни, и двамата смятаха, че политиката и разузнаването не си подхождат. Твърде много хора в горните ешелони на ЦРУ се оказаха просто държавни служители, които търсят път към по-големи и по-хубави неща, което семейство Фоли не можеше да проумее. Според тях нямаше по-високо призвание от това да браниш родината си в униформа на бойното поле или зад завесата, която шпионинът от ЦРУ Джеймс Джизъс Енгьлтън от епохата на студената война наричаше „Пустиня от огледала“. Нищо, че неговите параноични търсения на съветски къртици разяждаха Ленгли отвътре като рак. За Мери Пат неговото описание на шпионския свят си беше съвсем точно.

Колкото и да я обичаше, „пустинята“, в която работеше, вземаше своето. През последните няколко месеца двамата с Ед започнаха да обсъждат пенсионирането си и въпреки характерната тактичност (макар и недотам изтънчена) на съпруга й тя разбираше ясно какво иска той от нея, защото даже й оставяше екземпляри на списание „Нешънъл Джиографик“ на кухненската маса, отворени на снимка на Фиджи или на някоя историческа местност в Нова Зеландия — все места от списъка на страните, които „един ден“ щяха да посетят.

В тези редки моменти, когато си позволяваше да мисли за друго освен за работата. Мери Пат си задаваше най-важния въпрос „Защо стоя още?“, без да търси отговор. Имаха достатъчно пари, а и нямаше да скучаят. Е, ако парите не са проблем, то кое е? Всъщност нещата се оказаха прости — нейното призвание беше разузнаването и тя го знаеше още от първия си ден в ЦРУ. Навремето беше свършила много добри неща, но не можеше да се отрече, че ЦРУ вече не е същото както преди. Сега тук работеха различни хора и мотивацията им се замъгляваше от амбиции. Никой вече не се интересуваше „какво той би могъл да стори за страната си“. Пипалата на политиците се впиваха все по-дълбоко в разузнавателната общност и Мери Пат се страхуваше, че това състояние е необратимо.

— Колко ще се бавиш? — запита Ед.

— Трудно е да се каже. Сигурно до полунощ. Ако закъснея много след това, ще ти се обадя. Не ме чакай.

— Има ли някоя сочна новина за онази работа в Джорджтаун?

— Нищо повече от вестниците. Самотен стрелец, единичен изстрел в главата.

— Чух, че телефонът звънна по-рано…

— Два пъти. Обади се Ед-младши. Каза, че ще те потърси утре. И Джак Райън. Интересуваше се от книгата. Каза да му се обадиш когато можеш. Току-виж си измъкнал някоя подробност от него.

— Няма да затаявам дъх в очакване.

И двамата пишеха спомени: Ед — история, а бившият президент Райън — мемоари. Разговаряха и споделяха спомени най-малко веднъж седмично.

Кариерата на Джак Райън от новобранските му дни в ЦРУ до заемането на президентския пост заради една трагедия се преплиташе с тази на Мери Пат и Еди. Имаха чудесни, но понякога и съвсем гадни моменти.

Мери подозираше, че ежеседмичните сесии по телефона между Джак и Ед включваха предимно разговори за миналото и съвсем малко за книгите. Това не я притесняваше. И двамата си бяха заслужили това право, и то многократно. Мери знаеше кариерата на Ед наизуст, но със сигурност някои неща от кариерата на Джак Райън бяха известни само на него и на малко други хора, което значеше доста, предвид нейните пълномощия. „Е, какво пък, нима животът щеше да е интересен без тайни?“

Мери Пат погледна часовника, след което си допи кафето, сбърчи лице от горчилката и стана. Целуна Ед по бузата.

— Трябва да бягам. Ще нахраниш ли котката, а?

— Разбира се, скъпа. Карай внимателно.

22

МЕРИ ПАТ УГАСИ фаровете на колата си и свали стъклото. От будката излезе мъж с мрачно лице и синьо яке. Въпреки че тя виждаше само него, знаеше със сигурност, че я наблюдават още дузина други хора и също толкова охранителни камери. Както останалите пазачи, хората на портала служеха в отдела за вътрешна охрана на ЦРУ. Деветмилиметровият пистолет „Глок“ на колана на мъжа не заблуди жената. На кръста под якето си той имаше компактен автомат в специално разработен и леснодостъпен за тренираните му ръце кобур.

Националният център за борба с тероризма, който до 2004 г. се наричаше Център за интегриране на терористичната заплаха, известен като „Кръстовище Свобода“ сред служителите, е сгушен в тихия квартал Маклийн в град Феърфакс, Вирджиния. Изграден от много стъкло и сив бетон, той прилича по-скоро на нещо от филм за Джеймс Бонд, а не на сивите сгради на ЦРУ, и Мери Пат бавно свикна с това. И все пак стените бяха взривоустойчиви, прозорците осигурени срещу куршуми до 50-и калибър. Разбира се, ако нещата стигнеха дотам, че лошите да обстрелват сградата с такива куршуми, вероятно хората в нея щяха да имат по-сериозни проблеми. Но въпреки че отвън сградата на Центъра биеше малко повече на очи, отколкото тя би искала, трябваше да си признае, че с удоволствие идва на работа всеки ден. Тук имаше първокласен ресторант, заради който Ед идваше да обядва с нея всяка сряда.

Тя вдигна идентификационната си карта и мъжът я проучи внимателно, свери я с лицето й и със списъка на хората с право на достъп в папката си. Нощта вече беше настъпила и от храстите се чуваше квакане на жаби.

След десет дълги секунди охранителят кимна, изключи фенерчето и махна с ръка да минава. Жената изчака да се вдигне бариерата, след което премина през контролния пункт и спря на паркинга. Проверката й беше стандартна за всеки служител на Центъра по всяко време всеки ден, от най-низшия аналитик до самия директор. Фактът, че тя е номер две тук, не означаваше нищо за охраната — те сякаш развиваха амнезия за лица, коли и имена секунди след преминаването им през пункта. Лоша идея беше човек да се държи приятелски с тях. Плащаше им се да са мнителни и те се отнасяха сериозно към задачата. Не се славеха и с чувство за хумор. Цялата работа смътно напомняше на Мери Пат за епизода „Супа по нацистки“ на сериала „Зайнфелд“ — пристъпваш, поръчваш, стъпваш надясно, плащаш, вземаш супата, излизаш. В този случай нещата ставаха така — приближаваш с колата, показваш значка, говориш само ако ти говорят, чакаш за кимване, тръгваш. Отклоненията са на твой риск.

Понякога Мери Пат смяташе това за досадно, особено ако закъсняваше и нямаше време да се отбие до кафенето „Старбъкс“, но не се оплакваше. Охраната вършеше важна работа и тежко на идиота, който не мисли така. Всъщност през годините няколко идиоти бяха подценили охраната — случваше се някой задник да опита да мине, без да спира и само да покаже значката, но му отговаряха с извадени оръжия и залавяне в полицейски стил. Няколко дори бяха се оплаквали от това отношение. Малко от тях продължаваха да работят тук.

Мери спря на своето място, отделено от останалите само със специален щрих на бордюра. Още сигурност — имената са лична информация, а тя е потенциално оръжие за лошия. И за този сценарий нямаше голяма вероятност, но тук не ставаше дума за вероятности, а за принцип. Контролирай онова, което можеш, защото адски много са нещата, които не можеш.

Тя мина през фоайето и се отправи към сърцето на службата и към своя „офис“ — оперативния център. Обзавеждането включваше мебели в топла имитация на дърво и приятни мокети с цвета на суха пръст, но оперативният център съвсем не приличаше на останалата част и беше обект на много шеги.

Разположен на 930 квадратни метра, оперативният център имаше екрани колкото стените, на които се изобразяваха горещи опасности или инциденти и по-рядко суровите данни от последната минута или час, предвид ролята на Центъра като клирингова къща за информация.

Дузини компютри с ергономична клавиатура и с по няколко плоски екрана, на които работеха аналитици от ЦРУ, ФБР и Агенцията за национална сигурност, запълваха централното пространство, а в двата края имаше остъклени наблюдателни центрове — един на Отдела за борба с тероризма на ФБР, а другия за Центъра за борба с тероризма на ЦРУ. Всеки божи ден тук преминаваха над десет хиляди съобщения. Всяко едно от тях можеше да е част от пъзел, който ако не бъде сглобен, вероятно би струвал живота на някой американец. Повечето късчета информация се оказваха тривиални, но всички получаваха еднакво внимание от аналитиците.

Част от проблема се криеше в преводачите, или в липсата им. Много от нещата, които се разглеждаха всеки ден, идваха необработени, на арабски, фарси, пущу или друг от половин дузина диалекти, които се различаваха от основния език достатъчно, за да изискват специализиран преводач, който може да издържи проверките за работа тук. Ако към всичко това се прибавеше и целият обем на трафика в оперативния център, се получаваше рецепта за претоварване. Имаха програма за сортиране и категоризиране на входящите данни, която позволяваше най-напред да се разглеждат приоритетните неща, но тук ставаше дума по-скоро за изкуство, а не за наука, защото често пъти намираха ценните сведения сред другата информация.

Проблемът с преводачите представляваше само едната страна на монетата според Мери Пат. От работата си в ЦРУ тя знаеше, че хората движат света на разузнаването, а вербуването на агентура в арабските страни се оказа костелив орех. Тъжната истина беше, че през десетилетието преди 11 септември ЦРУ беше изоставило вербуването на агенти назад в приоритетите си. Техническите методи за събиране на информация — спътници, прехващане на аудиоинформация и електронни данни — бяха лесни и звучаха секси и можеше в определени граници да даваха големи резултати, но старите пушки като Мери Пат отдавна знаеха, че повечето разузнавателни битки се печелят и губят от хората, т. е. от агентите и ръководещите ги служители.

Служителите от Ленгли, които ръководеха агентите, бяха израснали през последните седем години, но имаха още много да учат, особено в страни като Афганистан и Пакистан, където заради религията, древните съперничества и главорезката политика вербуването на надеждни хора ставаше особено трудно.

Центърът впечатляваше дори и ветеран като Мери Пат. Но тя знаеше, че въпреки това в него тържествува нещо неуловимо, което можеше да убегне на случайния наблюдател — сътрудничеството. Вече десетилетия разузнавателната общност в САЩ страдаше от осакатяваща липса на размяна на информация, а в най-лошия случай и от открити междуособни войни, предимно между двете служби, чиято задача беше да пазят страната от терористични нападения. Но както учените глави от телевизията и социолозите заявяваха до втръсване, събитията от 11 септември промениха всичко, включително и как разузнавателните служби в САЩ пазят Америка. 11 септември не изненада Мери Пат и много професионалисти от разузнаването, тъй като това просто се оказа тъжно потвърждение на дългогодишните им подозрения, че правителството на САЩ не се отнася достатъчно сериозно към терористичната заплаха, и то не само през няколкото години преди 11 септември, а още от 1979 г., когато Съветите нахлуха в Афганистан, където талибаните и муджахидините, удобни, но идеологически несъвместими съюзници, показаха на какво са способни жертвоготовните, но печално превъзхождани бойци срещу една от двете суперсили на планетата. За много хора, включително семейство Фоли и Джак Райън, войната в Афганистан представляваше преглед на филм, който се бояха, че ще се играе и срещу Запада, след като муджахидините приключат със Съветите. Колкото и ефективен да беше съюзът между ЦРУ и муджахидините, той си оставаше маловажен в най-добрия случай, винаги под сянката на бездната между западната култура и ислямския закон Шериат, между радикалния ислямски фундаментализъм и християнството. От арабската поговорка „Врагът на моя враг е мой приятел“ се роди въпросът: „Колко скоро ще спре приятелството?“ За Мери Пат отговорът се оказа прост — моментът, в който последният съветски войник напусне Афганистан. И в зависимост от това кой пишеше историята, очакванията й се оказаха напълно или почти верни. Както и да е, към края на 80-те години талибаните, муджахидините и накрая организацията РСУ на Емира насочиха гневни и калени в боя погледи към Запада.

„Станалото — станало“ — мислеше Мери Пат, загледана през балкона към оперативния център. Каквато и трагедия да ги беше докарала дотук, хората от разузнавателната общност сега играеха играта си много повече, отколкото от началото на студената война насам, и Центърът заслужаваше лъвския пай от похвалите за това. Тъй като седем дни в седмицата и двадесет и четири часа на ден тук на щат работеха аналитици от всеки клон на разузнаването, сътрудничеството се превърна в правило, а не в изключение.

Мери слезе по стълбите и мина покрай редиците компютри, като кимаше за поздрав на колегите си, докато достигна Центъра за борба с тероризма на ЦРУ. В него я очакваха двама мъже и една жена — шефът й директор Бен Марголин, директорът по оперативните въпроси Джанет Къмингс и Джон Търнбул, който ръководеше база „Акра“ със задачата да намери, залови или убие Емира и ръководството на РСУ. По намръщеното лице на Търнбул Мери Пат разбра, че в база „Акра“ не всичко е розово.

— Закъснях ли? — запита тя и седна. От другата страна на стъклената стена хората от оперативния център работеха мълчаливо. Като практически всяка заседателна зала тук, Центърът за борба с тероризма представляваше помещение, изолирано от всякакви входящи или изходящи електромагнитни излъчвания освен криптираните данни.

— Не, ние подранихме — отговори Марголин. — Пакетът идва.

— И?

— Изпуснахме го — изръмжа Търнбул.

— А той бил ли е изобщо там?

— Трудно е да се каже — отвърна шефката по операциите Джанет Къмингс. — Имаме продукт от нападението, но не знаем колко е добър. Някой, вероятно на по-висок пост, е ходил там, но друго не знам…

— Девет мъртъвци — обади се Търнбул.

— Пленници?

— Започнали са с двама, но при оттеглянето попаднали на засада и загубили единия, а втория очистили, когато в зоната за кацане попаднал ракетен снаряд. Загубили са и няколко рейнджъри.

— Ах, мамка му.

„Наистина мамка му“ — каза си Мери Пат. Разбира се, рейнджърите щяха да тъгуват по загубата на двама от своите, но тези момчета бяха най-добрите от най-добрите и приемаха опасностите като част от работата си. За разлика от цивилните си колеги, които знаеха как да отпушат канализация или да сменят електроинсталацията на една къща, или пък да построят небостъргач, тези рейнджъри специализираха в нещо съвсем различно — убиване на лоши типове.

— Водачът на екипа — каза Къмингс и спря, за да погледне в папката си — сержант Дрискол е ранен, но се измъкнал. Според неговия доклад пленникът стоял прав по време на престрелката. Нарочно.

— Господи — промърмори Мери Пат. И преди бяха виждали същото с бойци от РСУ, които предпочитаха смъртта пред пленничеството. Сред разузнаването и военните се водеха горещи спорове дали онези постъпват така от гордост или от страх, че може да проговорят по време на разпит.

— Вторият опитал да бяга, когато хеликоптерът кацнал. Очистили го.

— Е, не са попаднали на сух кладенец — обади се Търнбул, — но не и на онова, което очаквахме.

Мери Пат беше сигурна, че проблемът не е в радиосигнала. Тя прочете суровите данни и анализа. Някой беше предавал данни от тази пещера с програмите на РСУ за кодиране на обикновена реч. Една от думите, Лотос, познаваха отпреди, от инструктажите на агентите от техните офицери и от съобщенията, прехванати в Агенцията за национална сигурност, но никой не знаеше какво значи тя.

Отдавна подозираха, че в РСУ са преминали към методите на старата школа заради криптираните съобщения, използването на еднократни пароли или протоколи, при които само получателят и подателят имаха данните за дешифриране. Това беше древна система, още от Римската империя, но си оставаше надеждна и почти неразбиваема при напълно случайно подбрани пароли. Например във вторник Лош А изпраща поредица ключови думи — куче, зелка, стол — на Лош Б, който със своя шифър преобразува думите в цифрова стойност, като куче става 4, 15 и 7, което от своя страна прави друга дума. Екипите от специалните сили в Афганистан бяха заловили няколко такива еднократни пароли, но все използвани и до момента нито ЦРУ, нито Центърът успяваха да разберат как да екстраполират ключа.

Системата имаше и недостатъци. Първо, ползваше се трудно. За да действа правилно, се налагаше подателите и получателите да работят с едни и същи пароли, като преминаваха към нова през еднакви периоди от време и колкото по-често, толкова по-добре, което пък изискваше куриер между Лош А и Лош Б. ЦРУ имаше своята база „Акра“ за издирване на Емира, а ФБР ползваше работна група на име „Риба клоун“, която пък търсеше възможност да хване куриера на РСУ.

Мери Пат знаеше, че големият въпрос е: „Какво е накарало обитателя на пещерата да се изнесе малко преди екипът да дойде?“ Тъпо съвпадение или нещо друго? Тя се съмняваше, че става въпрос за човешка грешка — рейнджърите не допускаха такива грешки. Всъщност тя прочете доклада от операцията по-рано през деня — със счупения крак на командира и нараняването на Дрискол, както и двамата мъртви и двама ранени, тази операция ставаше много скъпа. И всичко заради някаква суха дупка.

Ако се изключи случайността, най-вероятният виновник трябва да са слуховете. Рядко минаваше ден, в който да излети хеликоптер от базите в Пакистан или Афганистан, без някой симпатизант на РСУ да отбележи факта и да се обади по телефона — проблем, решен отчасти с кратки и случайни мисии на екипи на специалните сили в часовете и дните преди някоя операция, както и използването на скрити бази по пътя към целта, като всичко това помагаше за объркването на любопитните погледи.

Но грубият и непрощаващ терен създаваше проблеми, а и времето пречеше, заради което често маршрутите ставаха непроходими. Точно както армията на Александър Велики и след това на Съветите бяха научили, географията на Централна Азия сама по себе си беше враг. И то непобедим враг според Мери Пат. Човек или се научаваше да търпи и да се бори с него, или се проваляше. По дяволите, дори Наполеон и Хитлер го бяха разбрали, макар и със закъснение, при своите дръзки, но недомислени нападения срещу Русия през зимата. Разбира се, и двамата вярвали в бързата победа, още много преди да завали снегът. А и по дяволите, руските земи са приятни и равни. Но прибавиш ли и планини… получаваш Средна Азия.

Пред стъклената врата се появи куриер, набра кода и влезе. Мълчаливо сложи пред Марголин четири кафяви папки с червена линия и една голяма, сгъната като акордеон папка, и след това напусна стаята. Марголин раздаде папките и групата прекара следващите петнадесет минути в мълчаливо четене.

Накрая Мери Пат се обади:

— Пясъчна маса? Дявол да ме вземе!

— Добре щеше да е, ако я бяха донесли цяла — каза Търнбул.

— Виж й размерите — включи се и Къмингс. — Няма как да я донесат пеша. Не и без да компрометират екипа. Правилно са постъпили според мен.

Да, права си, май — промърмори неубеден шефът на база „Акра“. Търнбул се намираше под невероятен натиск. Официално Емира не стоеше на първо място в списъка на най-издирваните от САЩ. Залавянето му едва ли щеше да спре тероризма, но останал на свобода, засрамваше всички тук. А освен това си беше опасно. Джон Търнбул издирваше Емира от 2003 г., отначало като заместник, а после като шеф на базата.

Колкото и да си разбираше от работата, Търнбул, както много други кадрови служители в ЦРУ, страдаше от онова, което Мери Пат и Ед наричаха „оперативно откъсване“. Просто нямаше идея как изглежда една операция от първа ръка на терен и откъсването създаваше много проблеми, които по принцип попадаха в една категория: нереалистични очаквания. При планирането на операция човек очаква твърде много или от изпълнителите, или от самия й обхват. Но повечето операции не са окончателни, а бавно и постепенно полагат основите и бележат точки по пътя към голямата победа. Както веднъж редакторът на Ед беше казал: „Трябват десет години, преди да успееш за една нощ.“ Същото важеше и за тайните операции. Случваше се разузнаването, подготовката и късметът да се съберат в подходящия момент, но в повечето случаи им липсваше синхрон, и то достатъчно, за да не може изпратената отдалече топка да прекоси голлинията. Докато четеше доклада, Мери Пат си каза също, че понякога човек не осъзнава, че е отбелязал хоумрън, дълго след като е достигнал успешно края.

— Прочетохте ли онова за Корана, който са намерили? — запита Къмингс. — Няма как да е принадлежал на някой от хората в пещерата.

Никой не й отговори — нямаше нужда. Тя, разбира се, имаше право, но без обратен адрес на корицата старият Коран нямаше да им е от особена полза.

— Виждам, че са направили доста снимки — обади се Мери Пат. Рейнджърите бяха фотографирали старателно всички лица от РСУ в пещерата. Ако някой от тях е бил сниман преди, компютърът щеше да изплюе детайлите за него. — А и парчетата от масата. Умен е този Дрискол. Къде са парчетата, Бен?

— Ами по някаква причина не са ги качили на хеликоптера от централното командване в Кабул. Ще пристигнат утре.

Мери Пат се чудеше какво ли ще могат да им кажат тези парчета. Вълшебниците от научно-техническата лаборатория в Ленгли правеха чудеса, както и лабораториите на ФБР в Куантико, но нямаше как да се разбере колко време са прекарали тези неща в пещерата, нито пък имаше гаранции, че моделът върху нея показва някаква конкретна местност. Нищо сигурно.

— Ето снимките — обади се Марголин.

Вдигна едно дистанционно от масата и го насочи към 42-инчовия екран на стената. След миг на него се появи мрежа от дребни снимки с размери 8 х 10 см. Всяка носеше обозначение с дата и час. Марголин натисна едно копче на дистанционното и увеличи първата снимка, на която се виждаше пясъчната маса на малко повече от метър.

Мери Пат забеляза, че фотографът се е постарал, защото имаше снимки в макро- и микрорежим с миниатюрна линийка за показване на мащаба. Въпреки че се намираха в пещера, хората се бяха погрижили и за осветлението, а това даваше голяма разлика. От общо 215 снимки, направени от Дрискол и хората му, 190 представляваха вариации на различни теми — същия изглед, но отблизо или от различен ъгъл, и Мери Пат се зачуди дали има достатъчно материал за създаване на триизмерно изображение. Щеше да проучи въпроса. Нямаше представа дали анимирането на тази проклетия би имало значение, но по-добре да опита и да няма резултат, отколкото да съжалява по-късно, че не е опитала. Някой в РСУ си е правил труда да изработи тази маса и щеше да е хубаво да знаят защо. Човек не прави пясъчна маса просто така, по дяволите.

Според доклада оставащите 25 снимки повтаряха три различни зони на масата — две отпред и една отзад, и на всички имаше някакви маркировки. Мери Пат помоли Марголин да ги изкара на монитора и той го стори, като включи снимките в режим на автоматична смяна. Когато снимките преминаха, тя каза:

— Двете отпред приличат на маркировка на производител. Дрискол казва, че основата на масата е от дебел шперплат. Може по тази маркировка да успеем да ги проследим. Другата маркировка, на гърба… Кажете ми, ако греша, но ми изглежда писана на ръка.

— Съгласен съм — обади се Марголин. — Ще я пуснем на преводачите.

— А най-важният въпрос? — запита Къмингс. — Защо им е такава маса и какво представлява?

— Предполагам, че Емира скицира къде ще ходи на почивка — отвърна Търнбул.

Всички се засмяха.

— Ако желанията бяха коне… — каза замислен Марголин. — Мери Пат, виждам, че машинката в главата ти се върти. Имаш ли идея?

— Може би. Изчакай малко.

— Ами документите в сандъка за патрони? — запита Търнбул.

— Преводачите смятат, че ще са готови утре следобед — отвърна Марголин. Отвори подобната на акордеон папка, извади карта на пещерата и я разгъна на масата. Всички станаха и се наведоха над нея.

Къмингс зачете легендата:

— Картографска агенция на Министерството на отбраната… 1982 г.?

— Оставена им е от съветници от ЦРУ — обади се Мери Пат. — Искали са муджахидините да имат карти, и то от най-добрите.

Марголин обърна картата — на другата страна картата показваше същия район от страната на Пешавар.

— Тук се вижда надпис — каза Мери Пат, като почука по хартията и се наведе още повече. — Точки. От химикалка.

Всички се вторачиха в картата и бързо откриха девет обозначения, всяко с група от три или четири точки.

— Кой има нож? — запита Мери Пат.

Търнбул й подаде джобно ножче и тя сряза хартиената лента по четирите края на картата, след което я обърна.

— Ето… — промърмори тя.

В горния десен ъгъл се виждаше ръчно нарисувана стрелка, дълга към един сантиметър, последвана от три точки и друга стрелка, която сочеше надолу, следвана от четири точки.

— Легенда — прошепна Марголин.

23

ВСИЧКО ЗАПОЧНА в Министерство на правосъдието. В него се озова изпратеният от Пентагона доклад на сержант Дрискол за завземането на пещерата в Хиндукуш. Докладът, дълъг само три страници и простичко написан, показваше подробно действията на Дрискол и неговите хора. На юриста, който го чете, беше направил впечатление броят на убитите. Дрискол съобщаваше, че е убил към девет афганистански бойци, четирима от които с пистолет със заглушител от упор. Директни изстрели в главата — това беше смразило кръвта на юриста. За него нямаше по-ясно самопризнание за извършването на хладнокръвно убийство. Чел беше подобни неща, но нищо толкова директно. Според юриста нямаше начин този Дрискол да не е нарушил някой закон или нещо подобно. Тук дори не ставаше дума за действия в бой, дори не и за обясненията на снайперист, който убива хора от стотина метра, когато си покажат главите като патици на стрелбище. Погрижил се беше за „лошите“ (така ги наричаше в доклада), докато спят. Спят! Напълно безобидни според юриста и онзи ги беше убил, без дори да му мигне окото, и го докладваше съвсем недвусмислено, сякаш разказваше как е окосил тревата пред къщата си.

Възмутително. „Били му на мушката“, както казваха по уестърните. Онези не са имали възможност да се съпротивляват. Не са знаели дори, че животът им е в опасност, а този Дрискол извадил пистолета и ги избил като дете, което стъпква насекоми. Но това не са насекоми. Това са човешки същества и според международните закони са имали право на залавяне и пленяване съгласно Женевската конвенция. А Дрискол ги е убил без никаква милост. И по-лошото, този побойник, изглежда, не се е замислил изобщо дали убитите от него хора е можело да бъдат разпитани. Съвсем произволно решил, че деветимата не струват нищо като човешки същества и като източници на информация.

„Юристът беше млад, нямаше и тридесет години. Завършил Иейл като първенец, той бе приел предложението да работи във Вашингтон. За малко не се съгласи да отиде във Върховния съд, но го измести някакъв селяндур от университета в Мичиган. Юристът знаеше сега, че там определено нямаше да му хареса. В новия Върховен съд, вече на около пет години, изобилстваха консервативни „строги привърженици на конструкционизма“, които се прекланяха пред буквата на закона, сякаш тя е Зевс от древните времена. Точно като баптистите от южните щати, които говорят от трибуните в черквите си или по сутрешните телевизионни канали.

Мамка му.

Повторното прочитане на доклада пак го шокира с голите си факти и стил като на третокласник. Войник от армията на Съединените щати убива без милост и без оглед на международното право. След това подготвя доклад по въпроса, в който описва всичко с незавоалирани думи.

Доклада му изпрати негов приятел и съученик, който работеше в кабинета на министъра на отбраната, заедно с бележка, в която пишеше, че никой в Пентагона не е обърнал особено внимание, но че той, другият юрист, го намира за възмутителен. Новият министър на отбраната бил погълнат от бюрокрацията от другата страна на реката. Самият той има юридическо образование, но твърде дълго е бил в компанията на типовете в униформи. Този кървав доклад не му се сторил тревожен, независимо от указанията на настоящия президент за употребата на сила дори и на бойното поле.

Но юристът реши, че ще разнищи тази работа. Написа свое резюме на случая с язвителна съпровождаща бележка, която да изпрати на шефа си, випускник на Харвард, който пък май беше близък с президента, защото баща му бил един от най-изтъкнатите поддръжници на същия президент.

Юристът смяташе първи сержант Дрискол за убиец. В съда съдията може да се смили над него, като отбележи, че той все пак е войник на бойното поле, така да се каже. Но юристът знаеше, че това не е точно война, защото Конгресът не я е обявявал, макар всички да смятаха, че е така. Адвокатът на Дрискол би изтъкнал този факт, а съдията от федералния съд, когото защитата ще избере заради спокойствието му по време на дела с военни, ще се смили над убиеца по тази причина. Стандартна тактика на защитата, но въпреки това убиецът ще получи доста силно пляскане по ръката. Дори и да го оправдаят (имаше такава вероятност предвид състава на журито, което защитата ще се потруди да осигури, а в Северна Каролина съдебни заседатели се избират лесно), онзи щеше да научи един урок, урок за много други войници, които предпочитат стрелбата по планините пред престоя в съдебната зала.

Е, по дяволите, делото щеше да изпрати послание, от каквото имаше нужда. Сред многото неща, които отличаваха Съединените щати от банановите републики, фигурираше и безпрекословното подчинение на армията пред цивилните й предводители. Без него Америка не се различава по нищо от Куба или шибаната Уганда с нейния Иди Амин. Самото престъпление на Дрискол нямаше значение. На тези хора трябваше да им се напомни пред кого отговарят.

Юристът завери доклада си и го изпрати по електронната поща на своя шеф с опция за потвърждаване на получаването, което бе позволено във вътрешната мрежа на отдела. Този Дрискол се нуждаеше от напляскване и юристът щеше да свърши тази работа. Сигурен беше, че той е човекът за това. Добре де, търсили са Емира, обаче не са го намерили, нали, а в реалния свят неуспехите се заплащат.

* * *

След пет часа в колата той се качи на самолета в Каракас за полет до Далас и нататък. Ръчният багаж на Шазиф Хади съдържаше лаптоп, проверен старателно в летището, за да са сигурни, че е истински. Проверката включваше и деветте компактдиска в чантата с различни игри, които щеше да играе над океана. Освен един. Но дори и да го разгледаха внимателно, щяха да установят, че съдържа безсмислени неща, добре шифровани данни, написани на компютърния език C++ и лишени напълно от смисъл, та ако летищата не разполагаха с програмисти или хакери по контролните пунктове, нямаше начин да разберат, че този код не е обикновена игра. Самият той не знаеше нищо за съдържанието на кода, а имаше само адрес за среща в Лос Анджелис, за да предаде диска на човек, когото щеше да познае единствено по размяната на грижливо подбрани фрази.

След това щеше да прекара няколко дни в Калифорния за алиби, после да отлети за Торонто, а оттам да се върне на полупостоянния си адрес, за да чака нова задача. Той беше идеалният куриер. Не знаеше нищо ценно и следователно не можеше да го издаде.

Отчаяно искаше да е по-пряко ангажиран в каузата, за което извести контакта си в Париж. Винаги лоялен, той можеше и имаше готовност да се прости с живота си, ако му го поискат. Да, имаше съвсем малко военно обучение, но тази война със сигурност не изискваше само да умееш да натискаш спусъка, нали? Хади почувства пристъп на вина. Ако Аллах в своята мъдрост прецени, че трябва да иска повече от него, той с удоволствие щеше да се отзове. Също така, ако съдбата му е да играе тази малка роля, трябва да я приеме. Каквото и да е желанието на Аллах, той щеше да се подчини.

Премина през контролния пункт без проблеми, освен допълнителното претърсване, каквото се правеше тези дни на повечето мъже с вид на араби, след това се отправи към коридора за качване. След двадесет минути седеше в самолета със затегнат колан.

Щеше да прекара само дванадесет часа в път, което включваше и отиването с кола до първото летище. И затова седна на най-задната седалка в отделението за първа класа отдясно на самолета, заигран в безмозъчна игра със стрелба и замислен дали да не изгледа някой филм на миниекрана — услуга, която влизаше в цената на билета. Но след малко щеше да постигне личен рекорд в играта и се отказа от филма. Установи, че чаша вино му помага да подобри резултата. Изглежда укротяваше достатъчно ръцете му върху мишката…

24

ШЕФЪТ НА АДМИНИСТРАЦИЯТА на президента Уесли Макмълън пристигна бързо по коридора, видя, че секретарят му кимна, бутна вратата и влезе в Овалния кабинет. Закъснял беше, не с цяла минута, но президентът държеше стриктно на точността. Групата вече чакаше — Кийлти седеше в стола с подобната на крило облегалка пред масичката за кафе, а Ан Рейнолдс и Скот Килбърн — на диванчетата отстрани. Макмълън седна на стола срещу президента.

— Колата ли не запали тази сутрин, Уес? — пошегува се Кийлти. Усмивката изглеждаше достатъчно истинска, но Макмълън познаваше шефа си твърде добре, за да не усети предупреждението.

— Приемете извиненията ми, господин президент.

Както всеки ден освен в неделя, Макмълън прекарваше в кабинета си до пет сутринта. В неделя работеше половин ден, от девет до три. Такъв беше животът в администрацията на Кийлти и в стресиращата атмосфера на неговото управление.

Всеки вторник Кийлти провеждаше двуседмичните си срещи с директора на ЦРУ Скот Килбърн. За разлика от предишния президент, Кийлти не знаеше много за разузнаването и се доверяваше на директора за информация.

Килбърн, поддръжник на Кийлти от дните му в Сената, изостави поста си на декан на катедрата за политически науки в Харвард, за да служи в президентския кабинет като съветник по международните въпроси, преди да го номинират за поста в Ленгли. Макмълън знаеше, че Килбърн е достатъчно компетентен, но прекалено много коригираше политиката на предишната администрация, която двамата с Кийлти обявиха за погрешна и непродуктивна. Макмълън беше донякъде съгласен с тях, но Килбърн отклони махалото прекалено много в противоположна посока, като спря някои от задморските оперативни инициативи на САЩ, които накрая бяха започнали да дават плод, и именно това вбеси Управлението. Служителите, които живееха зад граница, далече от своите семейства за по шест до десет месеца, с риск за живота си в райони, където бялото лице се възприемаше като мишена, получаваха вестта, че им благодарят за работата, но посоката се променя. Според слуховете през следващите няколко месеца много служители от Ленгли на пенсионна възраст или близо до нея щяха да си подадат молбите за напускане. Това Щеше да върне Управлението назад с почти десет години.

По-лошо се оказа това, че с мълчаливото одобрение на Кийлти Килбърн често навлизаше в територията на Държавния департамент и бракониерски решаваше въпроси, които се намираха в сивата зона между дипломацията и разузнаването.

Ан Рейнолдс, съветничка на Кийлти по националната сигурност, също беше достатъчно умна, но болезнено неопитна, изтеглена от Кийлти от Камарата на представителите през първия й мандат, Рейнолдс нямаше голям опит по въпросите на сигурността, ако се изключи членството й в Комисията по разузнаването към Камарата. Макмълън знаеше от Кийлти, че тя е „демографска необходимост“. Президентът беше унижил доста претендентката от Демократическата партия, губернаторката на Върмонт Клеър Рейнс, като си спечели благоразположението на партията, но загуби твърде голям контингент от жените. Ако искаше втори мандат, трябваше да спечели този контингент.

Рейнолдс умееше да говори и несъмнено притежаваше добър академичен ум, но след почти година на поста си продължаваше да се намира твърде далече от истината и Макмълън подозираше, че тя най-после разбира доколко реалният свят и този на учебниците нямат много общо.

„А ти, стари приятелю Уес?“ — запита се той. Чернокож, още ненавършил тридесет години, юрист от Иейл с шест години стаж в уж правителствен мозъчен тръст. Не се съмняваше, че медиите и разпространителите на слухове казват същите неща за него — че е заел поста като акт на себеутвърждаване, но е попаднал в много дълбоки води — и имаха право, или поне за последното. В дълбоки води се намираше, но се научаваше бързо да плува. Но колкото по-добър ставаше замахът му, толкова по-мръсни ставаха тези води. Кийлти беше свестен човек, но прекалено силно се интересуваше от голямата картина, от своята „визия“ за страната и нейното място в света, и по-малко се занимаваше с въпроса как точно да я реализира. Освен това толкова се занимаваше с промяната на курса на своя предшественик, че и той като Килбърн често оттласкваше махалото опасно далеч в другата посока, като ставаше прекалено снизходителен към враговете и към съюзниците, които не спазваха ангажиментите си. Но пък икономиката отново се подобряваше, а с нея растеше и рейтингът на президента, което Кийлти приемаше за всеобхватен индикатор, че Господ е на небето и със света всичко е наред.

Юристът се запита за кой ли път защо смята, че вече е видял новите дрехи на царя. Нямаше отговор, а това го тревожеше.

— Добре, Скот, какво става днес по света? — започна срещата Кийлти.

— Ирак — започна Килбърн. — Централното командване представи окончателен план за съкращаване на нашите сили. Тридесет процента през първите 120 дни, след това по десет всеки 60 дни, докато стигнем номиналния статус.

Кийлти кимна замислен.

— А силите за сигурност на иракчаните?

Обучаването и екипирането на иракската армия вървеше неравномерно през последните осем месеца и породи дебат в Конгреса кога иракските сили за сигурност ще станат готови да поемат изцяло нещата. Проблемът не се състоеше в уменията, а по-скоро в сцеплението. Мнозинството иракски войници се справяха с обучението достатъчно добре, но както повечето арабски нации Ирак представляваше сбор от секти и семейства с роднини в светските и религиозните среди. Концепцията за националност се намираше далеч зад лоялността към племето или принадлежността към шиитите или сунитите. Известно време централното командване на САЩ мислеше да организира групите и командването съобразно тези фамилни и религиозни връзки, но бързо изостави идеята, защото от анализите стана ясно, че така Съединените щати просто щяха да създадат две въоръжени банди, които и без това бяха готови за кръвопролитие и война. А въпросът беше могат ли членовете на враждуващи родове или секти да стоят рамо до рамо и да се бият за по-висшето благо на страната си?

Макмълън реши, че това ще се види с времето.

Фактът, че Килбърн информираше Кийлти за съкращаването, а не председателят на Обединеното командване адмирал Стивън Нетърс, означаваше за Макмълън, че президентът вече е взел решението. На срещата миналия вторник Нетърс беше оспорил амбициозната скорост на изтегляне, като цитира жалките доклади от бригадните командири за готовността на иракчаните. Несъмнено иракските сили за сигурност нямаха готовност сега и определено нямаше да я имат и след три месеца, когато се очакваше първото изтегляне на американските части.

Макмълън знаеше, че Кийлти трябваше да го направи, след като кампанията му толкова много наблягаше на намаляването на войските. За президента нямаше значение дали Нетърс е прав и затова даде ход на изтеглянето, като заповяда да се осигури търсеният от него ефект.

— Между бригадните и дивизионните командири има спор за готовността, но данните, изглежда, са в полза на нашия план. Четири месеца не са много време, обаче първоначалните съкращения ще се извършат за три месеца и затова иракската армия ще почувства някакво напрежение едва след цели седем месеца.

„Глупости“ — помисли си Макмълън.

— Добре, добре — отговори Кийлти. — Ан, вземи черновата от Скот и я пусни в Центъра за национална сигурност. Ако не намерят проблеми, ще действаме. Следващата тема, Скот.

— Бразилия. Имаме индикации, че плановете им за разширяване на рафинериите са по-амбициозни от нашите предвиждания.

— Което означава? — запита президентът.

Рейнолдс отговори:

— Че находищата им в района Тупи са по-богати, отколкото те смятат или казват.

Постоянно увеличаващият се потенциал на басейна Сантос беше изненадал привидно Бразилия точно колкото и Съединените щати. За него не се знаеше нищо преди изявлението за пресата на „Петробразил“, а такива новини не оставаха тайни дълго време.

— Кучи синове — изръмжа Кийлти.

Малко след като спечели изборите и преди да положи клетвата, Кийлти нареди на вероятния си държавен секретар да се свърже с бразилското правителство. Кампанията му се основаваше не само на извеждането на армията от Ирак, но и на намаляването на цените на горивата. Сделката за внос на нефт от Бразилия трябваше да влезе в сила в края на месеца и щеше да помогне много за изпълнение на това обещание. Оказа се обаче, че макар бразилското правителство да се държи много приятелски, вече стискаше в ръце доста силен лост. Въпросът, на който дотук никой нямаше отговор, беше дали Бразилия ще остане благоразположена или ще постъпи като Саудитска Арабия — протегнала една ръка за приятелство и стиснала кама в другата.

— Не знаем какви са намеренията им, господин президент — отговори Макмълън, като се опита да пресече Кийлти. — Все още не знаем кога са сменили плановете си за разширяване или пък доколко ще ги променят.

Макмълън изгледа Килбърн, като се надяваше, че той ще схване намека.

Директорът на ЦРУ каза:

— Истина е, господин президент.

— Уес, в такъв случай искам, като приключим тук, да говорим с посланика Дюит.

— Да, сър.

— Друго има ли?

— Иран. Все още обработваме няколко източника, но имаме сведения, че Техеран ще засили отново ядрената си програма.

„Мамка му“ — помисли Макмълън. Многото предизборни обещания на Кийлти включваха възобновяване на пряката дипломация с Иран. Според него връщането на Иран в широката международна общност и работата в области от взаимен интерес щяха да са най-добрият начин да убедят Техеран да изостави ядрените си амбиции. И до момента, изглежда, ставаше точно така.

— Обясни какво точно значи „ще засили“.

— Центрофуги, рафинерии, посещения в Москва.

— Кучи синове! Какво са намислили, за бога?

Този въпрос Кийлти отправи към съветника по националната сигурност.

— Трудно е да се каже, господин президент — отговори Рейнолдс.

Макмълън си каза, че в превод това е „Идея си нямам, мамината му“.

— В такъв случай го направи просто — излая Кийлти. — Обади се по телефона на Държавния департамент и ми дай отговори.

Кийлти стана и обяви края на срещата.

— Това е всичко. Скот, остани за момент.

След като Рейнолдс замина, Кийлти отиде до бюрото си и седна с въздишка.

— Какво знаем за инцидента с Райън?

— Тайната служба още работи по случая — отговори Килбърн. — Но изглежда е имало само един стрелец. Все още не знаем кой е, но според зъболекарската работа е йорданец. Пистолетът е от открадната пратка военни пистолети за Египет. Същият е като двата, които намериха след атентата в Марсилия преди месец

— Освежи паметта ми.

— Нападение в автобус. Четиринадесет мъртви, включително стрелците.

— Заподозряхме РСУ.

— Да, господин президент.

Макмълън познаваше шефа си достатъчно, за да знае как да разгадае изражението му: избирайки Джак Райън за своя мишена, РСУ бяха насочили медиите към бившия президент. Половината кабелни телевизии пускаха биографични репортажи за Райън, който омаловажи инцидента с кратко изявление за пресата и отказ да дава интервюта. От своя страна Кийлти отговори с предварително подготвени въпроси на пресконференция — радваше се, че бившият президент Райън не е ранен и прочее. Макмълън трябваше да признае, че думите на шефа му бяха прозвучали достатъчно искрено, но не се съмняваше, че са му причинявали болка, докато ги изговаря.

Кийлти продължи:

— Уес, за онази работа с Нетърс…

„Ох!“ — помисли Макмълън и каза:

— Да, господин президент.

— Мисля, че идва време за промяна.

— Разбирам.

— Не си ли съгласен?

Макмълън подбра думите си внимателно:

— Бих искал да кажа, господин президент, че известна доза несъгласие е здравословно. Адмирал Нетърс говори открито, вероятно прекалено, но е уважаван не само в армията, но и в Конгреса.

— Господи, Уес, аз няма да го държа тук само защото е популярен.

— Не това имах предвид…

— Тогава какво?

— Уважават го, защото си знае работата. Баща ми казваше: „Не искай да ти посочи пътя човек, който не е бил, където отиваш.“ Адмирал Нетърс е бил там, където отиваме.

Кийлти събра устни, а после се усмихна.

— Това е добро, много добро. Имаш ли нещо против да го използвам? Добре, ще видим къде ще отиде тази работа. Но ще действам, Уес. Махаме се от онази проклета страна по един начин или по друг. Ясно ли е?

— Да, сър.

— Скот, ти изглеждаш сякаш ти е умряло кучето. Казвай какво има.

Килбърн постави една папка на бюрото на Кийлти, а после каза:

— Става дума за нападение през миналата седмица в пещера в планината Хиндукуш — екип рейнджъри са търсили Емира.

— О, Господи, този ли? — възкликна Кийлти, като прелисти папката. — Още ли хабим ресурси по него?

— Да, господин президент. Както и да е, командирът на екипа е бил ранен и командването е поел първият сержант Дрискол, Сам Дрискол. Стигнал в пещерата, очистил няколко охранители, но вътре нямало нищо.

— Изненадата не е голяма.

— Не, сър, но ако погледнете страница четвърта…

Кийлти го стори и присви очи, докато четеше.

Килбърн каза:

— Доколкото знаем, никой от онези не е имал оръжие, така да се каже, и със сигурност всички са спали.

— И той просто ги прострелял в главите — изръмжа Кийлти, като отмести папката настрани. — Отвратително.

Макмълън се обади:

— Господин президент, тук определено не съм наясно. За какво става дума?

— Убийство, Уес, чисто и просто. Този сержант този Дрискол, е убил девет невъоръжени мъже. Точка.

— Сър, не мисля, че…

— Слушай, предшественикът ми отпусна юздите на военните. Нахъса ги и им отвърза каишките. Време е да им сложим тези каишки обратно. Не можем да позволим войници на САЩ да застрелват спящи мъже в главите. Скот, можем ли да го направим?

— Има прецеденти и в двете посоки, но мисля, че можем да заведем дело. Ще трябва да започнем от Пентагона, след това да засилим случая в Министерството на правосъдието, а после да привлечем и военния съд.

Кийлти кимна.

— Действай. Време е да покажем на военните кой е шефът.

* * *

Арли Фрай реши, че денят е адски добър за риболов, но пък тук почти всеки ден си го биваше за това. А не като в Аляска, където се снимаше програмата „Смъртоносен улов“. Риболовът там трябва да е ад на земята. Днес имаше гъста мъгла, но в това севернокалифорнийско утро можеше да се изтърпи малко гадост в края на краищата. Арли знаеше, че мъглата ще се вдигне след час-два. Лодката му, шестметрова „Атлас Акадия 20 Е“ с извънбордов двигател „Рей Електрик“, само на три месеца, беше подарък за пенсионирането от жена му Юнис, която избра модела за морски плитчини с надеждата да го държи близо до брега. И вината за това лежеше в тесните тениски без ръкави, по-конкретно тези от филма с Джордж Клуни „Перфектна буря“. Като млад мечтаеше да преплава Атлантическия океан, но знаеше, че Юнис направо ще умре от напрежение и затова се задоволяваше с двуседмични излети за риболов покрай брега, като почти винаги ходеше сам, но днес убеди и сина си да дойде с него. Чет, вече на петнадесет години, се интересуваше повече от момичета, от своя айпод, а от риболов щеше да се интересува едва след като вземе книжка, но прояви интерес, когато Арли спомена че при последния излет е видял акула. Бащата не лъжеше, но акулата беше дълга само 60 сантиметра.

Сега Чет седеше на носа със слушалки в ушите, наведен над борда с ръка във водата.

Вълни почти нямаше, а високо отгоре слънцето прозираше като неясен блед кръг, който опитва да прогори пътя си през облаците. Арли реши, че ще стане ясно и горещо до час. Юнис им опакова много безалкохолни напитки, половин дузина сандвичи с леберкез и пластмасова торбичка, пълна със смокинови бисквити.

Изведнъж нещо тупна в трюма на „Акадия.“ Чет рязко дръпна ръката си от водата и стана, като разклати лодката.

— Я!

— Какво има?

— Нещо ни удари отстрани… там, виждаш ли го?

Арли погледна накъдето сочеше Чет, малко след кърмата, и видя за миг нещо оранжево, което изчезна в мъглата.

— Видя ли го? — запита Арли.

— Не. Изплаши ме до посир… смърт. Приличаше на спасителна жилетка или пък пояс.

Арли се замисли дали да не продължи напред, но предметът, какъвто и да е той, не беше просто оранжев, а международно оранжев, а този цвят по принцип се пазеше за бедствени и критични ситуации. И за спасителни жилетки.

— Сядай, сине, връщаме се.

Арли завъртя руля и върна лодката назад по курса, като забави ход.

— Гледай.

— Да, тате, гледам. Era ти!

Тридесет секунди по-късно Чет извика и посочи вдясно от носа. През мъглата едва се виждаше оранжево петно с размерите на футболна топка.

— Виждам го — каза Арли и зави руля натам, за да се приближи. Чет се наведе и го издърпа.

Арли видя, че това не е спасителна жилетка, а гумен пояс с формата на диамант. На късо въже, завързано за него, висеше черна метална кутия, широка към десет сантиметра, двайсетина дълга и дебела колкото книга с меки корици с повечко страници.

— Какво е това? — запита Чет.

Арли не знаеше със сигурност, но предположи, защото беше гледал достатъчно филми и телевизионни програми.

— Черна кутия — промърмори той.

— А?

— Устройство за запис на полетни данни.

— Я! Искаш да кажеш, от самолет?

— Да.

— Супер.

* * *

Касиано знаеше, че охраната тук е на ниво, но в негова полза работеха три неща: първо, дългогодишният му стаж в „Петробразил“ — единадесет години, много преди откриването на Тупи. Второ, уникалността на тази индустрия, заради която охраната можеше да проверява компетентно само част от вътрешните системи. Останалото се правеше от работници, които знаеха какво търсят и как стават нещата и въпреки добрата заплата за подобно двойно задължение на охраната Касиано получаваше неограничен достъп до зони с висока степен на сигурност. И, трето, демографската картина на Бразилия.

От 170 милиона население на Бразилия по-малко от един процент бяха мюсюлмани, а от тях само един процент родени в страната хора, приели исляма. Приливът от ислямски радикали, от които толкова се страхуваха в страните от Западното полукълбо, за Бразилия не представляваше проблем. Никой не се интересуваше в каква джамия ходиш или дали мразиш войната в Ирак — тези теми рядко се обсъждаха и определено нямаха отношение към пригодността за работата, независимо дали става дума за ресторант или за „Петробразил“.

Касиано не споделяше с никого тези свои мисли, молеше се насаме, никога не закъсняваше за работа и рядко отсъстваше по болест. Мюсюлманин или не, той беше идеалният работник както за „Петробразил“, така и за новия си работодател, който определено му плащаше много по-добре.

Подробностите, които онези искаха, показваха доста ясно какви са намеренията им и Касиано може и да не харесваше особено ролята си на промишлен шпионин, но се успокояваше от уверенията им, че единствените щети от неговите действия и информация ще са само парични. Освен това той се успокояваше, че находището в басейна Сантос, което се разрастваше бързо, щеше да осигури пари за десетилетия напред на правителството на Бразилия — основния акционер в „Петробразил.“

Нямаше причина да не сподели малко от това богатство, нали?

25

— ДЪРВОДЕЛЕЦА ИДВА — изчурулика радиото до Андреа. — Да го доведа ли, шефе?

— Не, аз ще ида — отговори Райън, стана от компютъра си и отиде към предната врата. — Впрочем ще остане за вечеря.

— Ясно, шефе.

Арни ван Дам не обичаше церемониите. Нае кола от летището и дойде сам. Той излезе от наетия от „Херц“ шевролет и Джак видя, че пак е със старата си риза и панталони в цвят каки.

— Здрасти, Джак — поздрави бившият шеф на администрацията му.

— Здрасти, Арни. Доста време мина. Как летя?

Спах почти през цялото време.

Двамата влязоха в къщата.

— Как върви книгата?

— Малко е трудно за егото да пишеш за себе си, но се опитвам да кажа истината.

— А, това ще обърка рецензентите в „Таймс“.

— Е, те и без това не ме харесваха. Не очаквам да се променят сега.

— По дяволите, Джак, та ти току-що си преживял покушение…

— Глупости, Арни.

— Въпрос на възприятие, приятелю. Хората чуват това и възприемат факта, че някой е опитал да те убие и си е платил.

— Е, да не ме смятат за всемогъщ или нещо такова?

— Точно така.

Двамата стигнаха кухнята и Джак наля кафе. Кети щеше да се прибере след час и Джак имаше още малко време за непозволен следобеден кофеин.

— И какви са клюките? Чувам, че Върховният съд докарва Кийлти до бяс.

— Защото не може да урежда хората си, ли? Да, бавно се побърква заради това. По време на кампанията беше обещал място на професор Мейфлауър от Харвард.

— На онзи ли? Господи, да не иска да пренапише евангелието на свети Матея?

— Господ не е учил в Харвард. Иначе щеше да е по-добре информиран — каза Ван Дам.

Райън се засмя.

— И така, защо дойде?

— Мисля, че знаеш, Джак. Освен това смятам, че и ти самият си мислил по въпроса. Кажи ми, че греша.

— Грешиш.

— Ето едно нещо, дето харесвам в тебе, Джак. Хич не можеш да лъжеш.

Райън изсумтя.

— Няма лошо в това да си лош лъжец — каза Арни. — Кийлти вече се отклонява от пътя, Джак. По мое мнение…

— Той е мошеник. Всички го знаят, но вестниците не го казват.

— Мошеник е, но е техният мошеник. Те мислят, че могат да го контролират. Разбират го и разбират начина му на мислене.

— Кой казва, че той изобщо мисли? Не мисли. Има виждане как трябва да изглежда светът. На всичко е готов, за да застави света да се съгласи с неговата идея, ако може да се нарече такава.

— А твоите идеи, Джак?

— Разликата е там, че моето е принципи. Човек продава принципи по най-добрия начин, на който е способен, и се надява обществеността да разбере. Всичко останало те прави продавач на коли на старо.

— Един известен политик е казал, че политиката е изкуството на възможното.

— Но ако се ограничиш с възможното, с онова, което вече е направено, как ще има прогрес, по дяволите? Кийлти иска да върне тридесетте — политиката на Рузвелт и всичко останало.

— Много си мислил по този въпрос, а, Джак? — запита Арни със съвсем лека усмивка.

— Знаеш, че е така. Основателите на тази държава ще се преобърнат в гроба, ако видят какви ги върши тоя празноглавец.

— Ами смени го.

— И пак да се занимавам с всичко това? И защо?

— Не помниш ли Едмънд Бърк? [21] „За да триумфира злото, е необходимо само добрите хора да не правят нищо.“

— Трябваше да се досетя — отговори Джак. — Изслужих мандата си. Изкарах две войни. Наложих приемственост за моята линия. Направих всичко, което се очаква от един мъж.

— И се справи добре — призна бившият шеф на кабинета. — Джак, ето за какво става дума: тази страна се нуждае от тебе.

— Не, Арни. Страната не се нуждае от мен. Все още имаме добър Конгрес.

— Да, добри са, но все още не са генерирали добър водач. Оуенс от Оклахома има възможности, но все още го чака доста работа. Не е достатъчно опитен, твърде малки мащаби и прекалено много идеали. Още не е готов за голямата игра.

— И за мен би могъл да кажеш същото — изтъкна Райън.

— Вярно е, но ти чуваш и най-вече знаеш какво не знаеш.

— Арни, харесвам живота си сега. Имам си работа, но не трябва да си скъсвам задника. Не трябва да внимавам какво казвам всеки момент, за да не обидя хора, които и без това не ме харесват. Мога да се разхождам из къщата без обувки и без вратовръзка.

— Отегчен си.

— Спечелил съм си правото да съм отегчен.

Райън млъкна, отпи от кафето си и опита да смени темата:

— Какво прави Пат Мартин?

— Не иска отново да е главен прокурор — отговори Ван Дам. — Преподава право в Нотър Дам. И води семинари за нови съдии.

— А защо не в Харвард или Йейл? — учуди се Райън.

— В Харвард не го искат. Разбира се, харесват идеята там да работи бивш главен прокурор, но не твоят. А и Пат не би отишъл там. Той е голям футболен запалянко. Харвард има футболен отбор, но не е като Нотър Дам.

Спомням си — призна Джак. — Те даже не искаха да играят срещу нас, парвенютата католици от колежа в Бостън. А нашите „Орли“ понякога биеха и Нотър Дам, ако извадеха късмет.

— Ще си помислиш ли? — запита Арни.

— Съединените американски щати сами избират президентите си, Арни.

— Това е вярно, но е като в ресторант с малко меню. Избираш само от ястията, които готвачът прави, и ако изборът не ти харесва, не можеш да станеш и да идеш в „Уендис“.

— Кой те изпраща?

— Разни хора разговарят с мен. Най-вече за политическите ти убеждения…

Джак го прекъсна с вдигната ръка.

— Не съм регистриран като никакъв, нали?

— Социалистическата работническа партия трябва да се радва за това. Ами кандидатирай се като независим. Създай своя партия. Теди Рузвелт го е направил.

— И е загубил.

— По-добре да опиташ и да се провалиш, отколкото…

— Да, да.

— Страната има нужда от теб. Кийлти вече се осира. Накарал е хората си, които проучват опозицията, да проучат теб. Не си ли чувал?

— Глупости.

— Вече месец се занимават. Случаят в Джорджтаун ги е разтревожил. Казвам ти, Джак, трябва да оправим всичко, докато е възможно.

Райън се изправи и поклати глава.

— Виж, не е нещо, което си планирал ти. Хората се интересуват, защото все още рейтингът ти е висок.

— Проклетите гласове на солидарност…

— Няма да стане така, повярвай ми, но пък ако си говорим за грандиозно встъпване в длъжност, това е златно. И така, имаш ли мръсни ризи?'

— Нищо, за което не знаеш.

Джак успя да каже тази лъжа. Само Пат Мартин знаеше за наследството, което Райън остави. И на Роби не беше казал за него.

— Твърде скучен съм за политик. Може би затова медиите не ме харесваха.

Хората за проучване на опозицията ще се доберат до всичко, Джак. Дори до документи от ЦРУ. Не може да не си оставил някоя гадория — настоя Ван Дам. — Всички го правят.

— Зависи как го интерпретираш. Но разкриването на всяка част от тази информация ще е федерално престъпление. Колко политици биха рискували такова нещо?

— Още си наивен, Джак. Ако един политик не е сниман да изнасилва някое момиче или да обарва момченца, няма с какво да рискува президентството.

— Това води до въпрос, чийто отговор ме затруднява. Харесва ли му на Кийлти да е президент?

— Сигурно самият той не знае. А добре ли се справя? Не. Но и това не знае. Мисли си, че се справя не по-зле от всеки друг и даже по-добре от повечето хора. Харесва му да играе тази игра. Обича да отговаря по телефона. Обича хората да идват при него, ако имат проблем. Обича да е човекът, който отговаря на въпросите, дори и да няма идея какъв е отговорът. Помниш ли какво казваше Мел Брукс? [22] „Добре е да си цар“, даже ако царят е пълно лайно. Иска да е там и никой друг да не е, защото е политик цял живот. Това е връх Еверест и той се е качил, защото върха го има, но какво като се качиш горе и няма какво да правиш там? Качил си се, но няма други. Дали би убил за работата си? Вероятно, ако има смелост. Но няма. Ще накара някой от своите хора да го стори, без доказателства, без нищо на хартия. Винаги може да намериш хора, които вършат такива работи, и да се отречеш от тях, ако ги хванат.

— Аз никога…

— А Джон Кларк? Убивал е хора по причини, които невинаги издържат по-щателен оглед. Човек трябва да върши такива работи, когато управлява цялата страна, и да, може да е законно, строго погледнато, но подобни неща се пазят в тайна, защото не изглеждат добре на първа страница на вестника. Ако си оставил след себе си нещо такова, Кийлти ще го изкара на открито чрез посредници и внимателно подготвени течове на информация.

— Ако се стигне до това, мога да се оправя — отговори спокойно Райън. Не харесваше заплахите и рядко ги отправяше, или поне не без да е сериозно подсигурен. Но Кийлти нямаше да действа така. И той както много други „велики“ мъже и политици беше страхливец. Страхливците първи прибягват до употреба на сила. Именно тази сила ги опияняваше. Райън винаги се страхуваше, но пък и не се налагаше да вади пистолета от кобура без сериозна причина.

— Арни, не се боя от нищо, което онова копеле може да хвърли срещу мене, ако се стигне дотам. Но защо да се стига дотам?

— Защото страната се нуждае от тебе, Джак.

— Опитах да я оправя. Почти пет години имах, но не успях.

— Системата е много покварена, а?

— На мене ми се падна нелош Конгрес. Повечето хора в него ставаха за нещо — говоря за хората, които се отказват от поста си, защото не спазват обещанията си от кампаниите. Те са честните, нали така? Конгресът е много по-добър, но президентът определя тона на страната и аз не мога да променя това. Бог ми е свидетел, че опитах.

— Коли Уестън ти написа някои добри речи. От тебе може да излезе добър проповедник.

Арни се облегна и допи кафето си.

— Джак, ти наистина се постара много. Но недостатъчно.

— И искаш да опитам пак. Ако си блъскаш главата в каменна стена, се депресираш от жвакащия звук.

— Приятелите на Кети намериха ли лекарство за рак?

— Не.

— Спряха ли да опитват?

— Не — призна Джак.

— Защото си струва, въпреки че е невъзможно?

— Играта със законите на науката е по-лесна от това да промениш човешката природа.

— Е, добре. Винаги можеш да си седиш тука и да гледаш Си Ен Ен, да четеш вестниците и да мърмориш.

Джак трябваше да си признае, че правеше точно това. А Арни просто знаеше как да го манипулира така, както четиригодишно момиченце манипулира баща си. Без усилие и невинно. Толкова невинно, колкото Бони и Клайд в банка, разбира се, но пък Арни знаеше как се вършат тези неща.

— Пак казвам, Джак. Твоята страна…

— А аз пак те питам: кой те изпрати?

— Защо смяташ, че някой ме е изпратил?

— Арни!

— Никой, Джак. Честно. И аз съм в пенсия, ако не си забравил.

— Липсва ли ти екшънът?

— Не знам, но ще ти кажа едно — мислех, че политиката е най-висшата форма на човешка дейност, но ти ме излекува. Човек трябва да отстоява нещо. Кийлти не отстоява нищо. Той просто иска да е президент на Съединените щати, защото си мисли, че е сред хората, които трябва да са на този пост, и че е негов ред. Или поне така вижда нещата.

— Значи ти би работил с мен? — запита Райън.

— Ще помагам и ще те консултирам, а и този път може би ще слушаш гласа на разума малко повече.

— Тази работа с тероризма… твърде голяма е за четири години.

— Съгласен съм. Можеш да възобновиш програмата си за възстановяване на ЦРУ. Да засилиш програмата за вербуване, да върнеш полевите операции. Кийлти осакати ЦРУ, но не го е унищожил напълно.

— Ще трябва десетилетие, а може и повече.

— Ами в такъв случай ти ще го върнеш на релсите, ще отстъпиш и ще оставиш някой друг да довърши нещата.

— Повечето от членовете на кабинета ми няма да се върнат.

— Е, и? Намери си нови — студено отбеляза Арни. — Страната е пълна с таланти. Намери честни хора и си прави магиите, Джак.

Райън изсумтя.

— Дълга кампания ще бъде.

— Първата ти истинска кампания. Когато преди четири години се бореше за короната, се получи. Отвратително лесно се оказа да летиш насам-натам, да изнасяш речи на еднакво приятелски настроени хора, повечето от които искат само да видят за кого гласуват. С Кийлти ще е друго. Дори ще трябва да водиш дебат с него и не го подценявай. Той е умел политик и знае как да удря под кръста — предупреди Арни. — Ти не си свикнал с такива неща.

Райън въздъхна.

— Кучи син си ти, така да знаеш. Ако искаш да обещая нещо, ще останеш разочарован. Ще трябва да помисля. Имам жена и четири деца.

— Кети ще се съгласи. Тя е много по-печена и по-умна, отколкото смятат хората — отбеляза Ван Дам. — Знаеш ли какво е казал Кийлти миналата седмица?

— Какво?

— За националното здравеопазване. Интервюирали една лекарка от някакъв местен телевизионен канал в Балтимор. Изглежда в момент на слабост казала, че според нея правителственото здравеопазване не е добра идея. А Кийлти казал: „Какво разбира някаква си лекарка от здравеопазването?“

— И защо това не е излязло в пресата?

В края на краищата новината си беше съвсем сочна.

— Ан Куинлан е шеф на персонала. Уговорила „Таймс“ да не публикуват това нещо. Ан не е глупава. А и директорът в Ню Йорк й е стар приятел.

— Защо винаги ме плюеха, ако стъпя в лайната? — запита Райън.

— Джак, Ед е един от тях. Ти, от друга страна, не си. Не правиш ли компромиси с приятелите си? Е, и онези са така. И те са хора.

Сега Арни се държеше по-спокойно. Главната битка беше спечелена. Дойде времето за великодушие.

Но за Райън точно сега мисълта, че репортерите са хора, се оказа трудна за смилане.

26

„ПОЧТИ ЧЕТВЪРТ от световните доставки на тежкотоварни кранове“ — мислеше Бадр, загледан в Порт Рашид. Тридесет хиляди от общо 125 000 крана в целия свят, всички събрани на едно място и за една цел — да превърнат Дубай в перлата на планетата и в рай за най-богатите й обитатели.

От мястото си виждаше Палмовите острови и Светът — обширни изкуствени архипелази, един във формата на палма, а другият — на Земята. Виждаше се и хотел „Бурж ал Араб“ — триста и повече метра висока остра кула във формата на гигантско корабно платно.

На сушата градът представляваше море от небостъргачи, пресичащи се шосета и строително оборудване. През следващите пет години в пейзажа щяха да изникват различни атракции: брегът на Дубай, който като полумесец се простираше на петдесет мили в океана; подземният хотел „Хидрополис“; „Спортният град“ и ски комплексът и „Светът на космическите науки“. За по-малко от десетилетие Дубай беше се превърнал от нещо, което мнозина смятаха за пустинна западнала точка на картата, в един от най-добрите курорти на света, в игрище за супербогатите. Бадр предполагаше, че не след дълго благоустрояването и атракциите ще надминат дори тези в Лас Вегас. А може би не. Световната икономическа криза се отрази и на ОАЕ. Много от крановете над града всъщност стояха неподвижни заради спрените строителни проекти. Бадр виждаше в това ръката на Аллах. Подобно декадентство не можеше да съществува в арабска страна.

— Величествено е, нали? — чу глас зад себе си той и се обърна.

— Моля да ме извините, че закъснях — каза брокерът. — Както вероятно сте забелязали, строителството понякога е неприятна работа. Господин Алмази, нали?

Бадр кимна. Разбира се, той не се казваше така, а и агентът вероятно се досещаше, но сред достойните за уважение особености на Дубай фигурираше и всеобщото уважение към дискретността и анонимността на армията банкери и брокери. Бизнесът си е бизнес и парите — пари, и се ползваха с повече почит от основаните на предубеждения и напълно субективни норми на поведение.

— Да — отговори Бадр. — Благодаря, че се съгласихте да се срещнем.

— Няма за какво. Насам, ако обичате.

Брокерът отиде до спряна наблизо електрическа количка за голф. Бадр се качи в нея и тръгнаха по пристана.

— Вероятно сте забелязали, че пристанът не е бетонен — каза брокерът.

— Забелязах.

Всъщност материалът по повърхността на пристана наподобяваше теракота.

— От композитен материал е. Нещо като синтетична замазка, казват, но много по-здрав и траен, а цветът ще се запази цял живот. Дизайнерите го смятат за по-приятната алтернатива на стандартния сив бетон.

Спряха пред един склад в далечния край и излязоха от колата.

— Споменахте, че се нуждаете от спокойствие — каза брокерът. — Тук добре ли е?

— Да, така мисля.

— Както виждате, на ъгъл е, с достъп от водата отпред и отстрани. Достатъчно за два кораба от по деветдесет метра всеки. Разбира се, при нужда можете да наемете портални кранове на релси.

Истината беше, че Бадр не знаеше много за изискванията на своя клиент, освен размера и разположението на склада за времето, през което ще му е необходим. От него искаха да осигури достъп и спокойствие преди всичко останало.

— Мога ли да разгледам как е отвътре? — запита той.

— Разбира се.

Агентът извади карта и я прекара през четец отстрани на вратата. Чу се тихо пиукане. Брокерът сложи палеца си на плочка до четеца. След няколко мига ключалката се отвори с щракане.

— Картите и биометричният четец са напълно програмируеми от наемателя. Вие и само вие ще контролирате достъпа до склада.

Как се прави това?

Чрез нашия сигурен интернет сайт. След създаването на вашата сметка просто влизате в сайта, програмирате картите и сканирате записите на пръстите. Всички данни се криптират по метод, който наричат TLS, защита на транспортния слой, и с дигитални сертификати.

— Много добре. А полицията?

— През последните десет години мога да преброя на пръстите на едната си ръка колко пъти полицаите са искали разрешително за обиск на нашите складове. Разбира се, всички искове са отхвърлени от съда. Гордеем се, че осигуряваме сигурност и анонимност — в рамките на закона на Емирствата, разбира се.

Двамата влязоха. Складът, с площ 185 квадратни метра, беше празен. Подът и стените бяха изработени от същия композитен материал, както пристана, но по-белезникави. Нямаше и прозорци, както искаше клиентът. Въздухът се оказа прохладен — около 20 градуса.

— Комфортно е, нали? — запита брокерът.

Бадр кимна.

— Има ли противопожарна и охранителна система?

— Има. Следим ги в нашия оперативен център на по-малко от миля оттук. При пожар се задейства пожарогасителна система с фреон. При непозволено влизане се свързваме с наемателя за указания.

— А с полицията?

— Само с разрешение на наемателя.

— Ами вашата фирма? Не може да нямате достъп до…

— Не. Ако наемателят закъснее с наема седем дни, полагаме всички усилия да се свържем с него. Ако на четиринадесетия ден все още не сме осъществили контакт, четецът на карти и биометричният скенер се снемат и заключващата система се демонтира — скъп и продължителен процес, който, разбира се, е за сметка на наемателя, а също и всяко последващо монтиране на тези системи. Също така цялото съдържание на склада се конфискува.

— Уверявам ви, че с — нас няма да имате такъв проблем — отговори Бадр.

— Не се съмнявам. Предлагаме минимум едногодишен договор с шестмесечни удължавания след това.

— Една година е достатъчно.

Всъщност бяха му казали, че и месец е достатъчен. Складът щеше да стои празен, след като изпълни функцията си, каквато и да е тя. Всъщност няколко дни след заминаването на неговия клиент за властите щяха да останат само финансовите хитрини за плащане на наема, а и те щяха да ги отведат единствено до други закрити сметки и фирми паравани. „Паричната следа“, която американското разузнаване умееше да проследява толкова добре, щеше да е изстинала.

— Можем да осигурим помощ при митническите процедури, ако трябва да разтоварвате кораба — отбеляза брокерът. — Но разрешителните за износ са ваше задължение.

— Разбирам — отговори Бадр, като едва сдържа усмивката си. Нещо му казваше, че неговите клиенти нямаха никакви намерения да се сдобиват с разрешителни за износ. Огледа се за последен път и се обърна към брокера.

— След колко време можете да подготвите договора за наем?

* * *

Аднан не знаеше, но колегите му не бяха много по-напреднали в мисията си, само дето се возеха в относителния комфорт на чартърно корабче — бивш руски ферибот.

Вече дни наред той и неговите мъже пътуваха край брега на Карско море, край рибарски колиби и изоставени селища, а малкото коли в заснежената пустош се отдалечаваха от тях, което Аднан се стараеше да не счита за предзнаменование. Трудно можеше да си представи, че някой би живял тук доброволно. В пустинята поне човек можеше да се зарадва на слънцето. Тук сивото облачно небе изглеждаше по-скоро правило, отколкото изключение.

Както очакваше, подслон за нощните им спирки се намираше лесно, но да намериш подслон, който е нещо повече от обикновена колиба, се оказа съвсем друго. Първата нощ им провървя — намериха изоставена юрта с изправна печка за дърва. Оказа се, че брезентът е надупчен и тече, но пък опорните колове все още стояха дълбоко забити в земята и обтягащите въжета ги държаха здраво, така групата прекара нощта в относителен комфорт, докато бурните ветрове отвън блъскаха по юртата сняг и лед като куршуми, а вълните се удряха с рев в скалите. Втората нощ нямаха такъв късмет и се наложи да се сгушат един до друг в спалните си чували в каросерията на камиона, чийто надупчен като сито брезент плющеше на вятъра. След няколко часа в опити да спят се бяха отказали и дочакаха зората с чай, който приготвяха на преносимия лагерен котлон.

И сега, след три дни пътуване се намираха на ден или ден и половина от своята цел, или поне така излизаше според картата, която Аднан проверяваше предпазливо — сверяваше обозначенията и мерките по нея с показанията на ръчния си уред за глобално позициониране. Но цел май не беше точната дума. Може би трамплин. Ако капитанът им спази обещанието си, а той искаше да си заработи останалата част от хонорара, щяха да са още една стъпка по-близо до целта си, и Аднан се притесняваше особено много. От малкото неща, които успя да прочете за района, излизаше, че макар и мрачно, мястото, където се намираха, скоро щеше да им изглежда луксозно. А и онази болест. Имаха хапчета, но докторът, който им предписа дозите, не знаеше точно колко са ефективни. Аднан знаеше, че хапчетата помагат, но без гаранция. Най-добрата им защита щеше да е в скоростта и предпазливостта. Колкото по-дълго стояха тук, толкова по-голям ставаше рискът. И най-лошото беше, че никой не можеше да знае дали е болен дори много години по-късно и не можеше да разбере достатъчно рано дали смъртта не го разяжда. Каза си, че това не е важно. Смъртта си е смърт, просто мост към рая, и хората му знаеха това не по-зле от него. Да се съмняваш означава да обидиш Аллах.

Въпреки бруталния студ и нищожните порции храна никой от групата не се оплакваше. Добри мъже, верни на Аллах и на каузата, а те, разбира се, са едно и също. И макар той да вярваше, че няма да се променят, когато им разкрие целта на пътуването, знаеше, че не може да свали гарда. Емира лично го избра за мисията и изпълняваха твърде важна задача, за да допусне страхът да ги промени.

„А самата задача?“ — запита се Аднан. Имаше подробни и ясни указания, а и леснодостъпни — в раницата си носеше няколко дузини ламинирани страници, — но какво щеше да прави при усложнения? Ами ако инструментите им не се окажеха подходящи за задачата? Ами ако срежат не където трябва или пък системата от макари не издържи товара? А и какво щяха да правят, ако, пази Боже, мерките за сигурност са различни от онова, което знаеха?

„Стига“ — каза си той. Също като страха неувереността е измама на мисълта или слабост, която трябва да се преодолява чрез вяра в Аллах. И в Емира. Умен, велик мъж беше той и уверяваше Аднан, че наградата ще ги чака. Щяха да я намерят, да направят необходимото, за да я вземат, и после да се върнат.

Само три дни, а после още пет дни обратно.

27

ДЖАК-МЛАДШИ угаси компютъра и напусна стаичката си на път към паркинга и своя жълт „Хамър“ Н2 — едно от малкото удоволствия, които го караха да чувства вина. При тези цени на бензина и общото състояние на икономиката той всеки път изпитваше вина, когато завърти ключа на стартера. Не беше прегръщач на дървета определено, но може би бе време да помисли за по-малка кола. По дяволите, досадната му по-малка сестра с екологичното си съзнание започваше да го обърква. Чувал беше, че „Кадилак“ правят доста добри хибридни модели „Ескълейд“. Май си струва да иде до автокъщата.

Тази вечер му предстоеше един от редките случаи да вечеря с майка си и баща си. И Сали щеше да е там, вероятно пълна с идеи от училището по медицина. Тя трябваше да си избира специалност и щеше да се консултира с майка си. А Кети щеше да е мила както винаги и да се вдетинява около сина си, което бе неприятно, но пък Санди си я биваше като за малка сестра. Вечер със семейството, стек и спаначена салата, печен картоф и кочан царевица, защото това е любимата вечеря на баща му. Може би и чаша вино за самия него, след като е на достатъчно години.

Джак научи отрано, че животът на сина на президента има своите недостатъци. Нямаше го екипа охранители за щастие, въпреки че никога не можеше да е сигурен дали не го наблюдават тайно. Питал беше Андреа за това и знаеше от нея, че не го охраняват вече, но кой можеше да каже, че тя е напълно откровена?

Паркира на улицата пред апартамента си и се прибра, за да си сложи по-отпуснат панталон и фланелена риза, след което излезе. Не след дълго се качи на шосе 1-97 по пътя към Анаполис, откъдето щеше да завие към „Перегрин Клиф“.

Родителите му бяха построили голяма къща, преди да преминат на държавна работа. Но за нещастие всички знаеха къде се намира тази къща. По тесния път идваха коли, за да спрат хората в тях и да гледат, без да знаят, че всеки номер на кола се записва и се проверява с компютър от Тайната служба посредством скрити телевизионни камери. Може би хората се досещаха, че една закътана постройка на седемдесет метра от къщата криеше шест въоръжени агенти за случаите, когато някой опита да премине през вратата и да кара по вътрешната алея. Джак-младши знаеше, че според баща му това е тягостно. Сериозно нещо си беше да идеш до местния магазин за хляб и мляко.

„Затворник в златна клетка“ — каза си Джак.

— Шортстоп на входа — каза той на колоната на портала, като преди вратите да се отворят, една камера щеше да се убеди в идентичността му. Тайната служба не харесваше колата му. Яркожълтият й цвят определено биеше на очи.

Паркира, излезе от колата и отиде към вратата, до която откри Андреа.

— Не успях да поговоря с тебе след онова — каза му тя. — Адски добре се справи, Джак. Ако не беше го хванал…

— Ами щеше да стреляш от по-далече.

— Може би. Все пак благодаря.

— Няма за какво. Знаем ли нещо за онзи? Чух да говорят, че може да е от РСУ.

Андреа помисли над думите му за момент.

— Не мога да го потвърдя или да го отрека — отвърна тя с усмивка и с ясно ударение върху думата „потвърдя“.

„Значи Емира опита да очисти баща ми“ — помисли Джак. Не е за вярване, мамицата му. Потисна желанието си да се върне при компютъра си в Колежа. Емира се намираше някъде там, навън, и рано или късно щеше да свърши скривалищата, но жалко, че Джак не би бил тук, когато това се случи.

— Мотив?

— Смятаме, че е за шок. Баща ти може да е „бивш“, но все още е адски популярен. Освен това е по-лесно да убиеш пенсиониран президент от настоящия.

— Може да е по-лесно, но съвсем не е лесно, по дяволите. Ти го доказа.

— Ние го доказахме — отговори с усмивка Андреа. — Искаш ли работа?

Джак се усмихна.

— Ще те науча на тънкостите на търговията. Благодаря, Андреа.

Бутна вратата и влезе. След което извика:

— Хей, прибрах се.

— Здравей, Джак — каза майка му, като излезе от кухнята, за да го прегърне и целуне. — Доста добре изглеждаш.

— И вие, госпожо професор хирург. Къде е тате?

Тя посочи надясно.

— Библиотеката. Има компания. Арни.

Джак се насочи натам, нагоре по късото стълбище и после наляво към работното място на баща си. Баща му седеше на стола си, а Арни ван Дам се беше разположил в един фотьойл до него.

— За какво заговорничите? — запита той, като влезе в стаята.

— Заговорите не вършат работа — отговори уморено баща му. По време на президентството се наслуша на подобни приказки и мразеше всичко това, макар веднъж да се пошегува, че е накарал да боядисат президентските хеликоптери, за да дразни идиотите, които смятаха, че на планетата Земя не става нищо, без да е замислено от тъмни заговорници. Не помогна и фактът, че Джон Патрик Райън-старши е богат и бивш служител на ЦРУ — определено това съчетание радваше привържениците на заговорите.

— Много жалко, а, тате? — каза Джак, като се приближи за прегръдка. — Сали как е?

— Отиде до магазина за салатен сос. Взе колата на майка си. Какво ново?

— Уча финансов арбитраж. Направо си е страшно.

— Правиш ли нещо сам?

— А, не, още не, или поне нищо голямо, но консултирам хора.

— Теоретични сметки ли?

— Да, миналата седмица изкарах половин милион виртуални долари — отговори синът.

— С виртуални долари не се живее, Джак.

— Знам, но човек трябва да започне отнякъде, нали така? И какво, Арни, опитваш да накараш тате отново да се кандидатира, а?

— Защо смяташ така? — запита Ван Дам.

„Може би заради обстановката“ — отговори си наум Джак. Вдигна вежди леко, но не отговори. Значи всеки в стаята знае нещо, което другите двама не знаят. Арни не знаеше за Колежа и за участието на баща му в неговото създаване, нито пък за помилванията, позволени от баща му. Бащата пък не знаеше, че собственият му син работи там. А Арни знаеше повече политически тайни от всеки друг от времето на Кенеди, но не споделяше много от тях дори с президента.

— Вашингтон е истинска каша — заяви Джак, като се зачуди накъде ли ще потръгне разговорът след тази забележка.

Ван Дам не се хвана на въдицата.

— Обикновено е така.

— Човек се пита как така хората през 1914 г. са смятали, че страната според тях отива по дяволите, а сега никой не си го спомня. Дали защото някой е оправил всичко, или защото просто не е било важно?

— Първата администрация на президента Уилсън — отвърна Арни. — Войната в Европа тъкмо започва, но никой не знае колко лошо ще се развие всичко. Още година е трябвало да мине, преди да разберат какво става наистина, но се оказало твърде късно да търсят изход. Хенри Форд е опитал, но го изгонили с подигравки.

— Проблемът ли е бил много голям, или хората са били твърде малки и глупави? — запита Джак.

— Не са знаели какво става — отвърна баща му. — Твърде много са се занимавали с всекидневието си, за да имат време да се огледат и да забележат големите исторически тенденции.

— Както всички политици, a?

— Така е, професионалните политици обикновено се занимават с дребни проблеми вместо с големите — съгласи се Арни. — Гледат да има приемственост, защото е по-лесно да карат влака по същите релси. Проблемът е какво да се прави, когато се окаже, че на следващия завой линията е прекъсната? Точно това прави тази работа трудна дори и за умните мъже.

— Да, а и никой не забеляза зараждането на тероризма.

— Не, Джак. Не го забелязахме, или поне не напълно — призна бившият президент. — Някои видяха. По дяволите, с по-добро разузнаване сигурно щяхме да видим и ние, но щетата е нанесена още отпреди тридесет години и никой не я е отстранявал.

— А какво би свършило работа? — запита Джак. — Кое би било по-различно?

Доста обширен въпрос наистина, за да очаква достоверен отговор.

— Разузнаване от прехванати сигнали — в него май все още сме най-добрите, но нищо не може да замени разузнаването от човек, от истинския шпионин на място, който разговаря с истински хора и разбира какво всъщност мислят.

— А убиването? — подхвърли Джак, за да види как ще му отговорят.

— Не се прави много — отговори баща му. — Или поне не извън Холивуд.

— Във вестниците пише друго.

— Вестниците казват и че Елвис още е жив и пее — отговори Арни.

— По дяволите, добре щеше да е, ако Джеймс Бонд беше жив, но не е — вметна бившият президент. Може би провалът на администрацията на Кенеди направи популярни романите за агент 007, ако не се брои идиотът на име Осуалд[23]. Така ли се променяше историята при инциденти, убийства и лош късмет? Може би някога е имало възможност за нормални заговори, но вече не е така. Твърде много адвокати, твърде много репортери, твърде много блогъри, камери и цифрови фотоапарати.

— Как можем да оправим тези неща?

При този въпрос бащата вдигна поглед, пълен с тъга според сина му.

— Ако си спомняш, аз опитах.

— Тогава защо Арни е тук?

— Ти откога си толкова любопитен?

— Моята работа е да гледам разни неща и да разбирам какво става.

— Семейното проклятие — отбеляза Ван Дам.

В този момент в стаята влезе Сали.

— Я, виж ти кой е дошъл.

— Приключи ли с дисекцията на трупа? — запита брат й.

— Трудното е да го събереш обратно и да го пуснеш да си иде — отговори му Оливия Барбара Райън. — Много по-добре е от работата с пари — мръсни неща са парите, пълни с микроби.

— Не и от компютъра. Така са приятни и чисти.

— Как е моето момиче номер едно? — запита бившият президент.

— Ами взех марулята. Органична. Единственият верен път. Мама ми каза да ви напомня, че е време да правите пържолите на грила.

Сали не одобряваше пържолите, но знаеше, че са единственото нещо, което баща й можеше да приготвя, освен бургерите. Тъй като сега не беше лято, трябваше да ги правят на газовия грил в кухнята, а не отвън на дървени въглища. Тази покана се оказа достатъчна, за да накара баща й да стане и да се отправи към кухнята и да остави Джак и Арни.

— Е, господин Ван Дам, той съгласи ли се?

— Мисля, че трябва да се съгласи, независимо дали му харесва. Страната има нужда от него. Освен това ме наричай Арни, Джак.

Джак въздъхна.

— Това е единият семеен бизнес, който не ме интересува. Заплатата не е достатъчна за всички разочарования, с които е свързан.

— Може и да е така, но как да откажеш на родината си?

— Никога не са го искали от мен — отговори Джак, като послъга малко.

— Въпросът е винаги вътрешен. А баща ти едва сега го чува. Какво ще прави ли? Ами ти си му син, по дяволите. Познаваш го по-добре от мен.

— Трудното е, че тате е всички ние — мама и децата. Мисля, че преди всичко е верен на нас.

— И така трябва. Я ми кажи има ли някое хубаво момиче в живота ти? — запита Ван Дам.

— Още не.

Това не беше съвсем вярно. Двамата с Бренда излизаха вече месец и повече и тя се оказа специална жена, но Джак все още се чудеше дали е чак толкова специална. Специална като за показване пред родителите.

— Тя е там и чака да я намериш. Добрата новина е, че и тя те търси точно сега.

— Вярвам ти. Въпросът е дали ще съм стар и посивял, когато това се случи?

— Бързаш ли?

— Не особено.

Сали се показа на вратата.

— Вечеря за онези, които желаят да погълнат плътта на някое невинно и безобидно същество, хладнокръвно убито в Омаха вероятно.

— Е, животът му не е бил напразен — отговори Джак.

Арни се включи:

— Да, носили са му храната, имало е много приятели, всички на неговите години, никога не е трябвало да ходи твърде далече, никакви вълци, а и добри медицински грижи за всякакви болести…

— Но има само едно — рязко отвърна Сали, като ги поведе нагоре по стълбите. — Накарали са го да се катери по стръмна бариера в клетка, в която са му пробили мозъка с въздушен чук.

— А не мислиш ли, млада госпожице, че марулята може би вика, когато я отрязват от стъблото?

— Трудно е да ги чуе човек — обади се Джак. — Много са им малки гласните струни. А ние сме месоядни, Сали. Затова имаме толкова малко емайл по зъбите.

— Е, значи не сме се приспособили добре. Холестеролът ни убива веднага след репродуктивната възраст.

— Господи, Сали, ти да не искаш да тичаш из гората с каменен нож в ръка? Ами твоят „Форд Експлорър“? — запита Джак. — А и волът, с който ще вечеряме, е дал кожата си за твоите дизайнерски обувки. Нали не забравяш, че не може да се прекалява и с екологията?

— То се превръща в религия, Джак — предупреди го Арни. — А човек не може да критикува другия за религията му.

— Много такива има. И не изразяват всичко само с думи.

— Вярно е — съгласи се Арни. — Но няма смисъл и ние да наливаме масло в огъня.

— Добре, Сали, разкажи ни за озоновата дупка — подкани сестра си Джак. Щеше да спечели този спор. Сали много обичаше да има тен.

28

ВИТАЛИЙ СЕ ОКАЗА ПРАВ — клиентите му не пиеха водка. Купил беше четири литра за собствения си шкаф, но въпреки че всички пушеха, никой от тях не пиеше. Това само потвърди опасенията му за тях. Не че имаше някакво значение. Техните пари се харчеха не по-зле от тези на други клиенти.

Корабът почиваше на полегатия чакълест бряг, който някога е минавал за плаж. Виталий държеше трапа вдигнат нагоре, за да не се качи по него някоя мечка. Ловният сезон беше закрит, но групата отиваше към добър ловен район. Наистина клиентите му имаха оръжие, но не от онова за едър дивеч. Виталий мислеше да убие една мечка за себе си. Хубава украса за рубката щеше да стане и клиентите щяха да го помнят по-добре. Но така и не намираше време.

Клиентите се намираха в товарната част, на поставените от Виталий надуваеми дюшеци и няколко сгъваеми стола. Седяха, пушеха, разговаряха тихо и не го притесняваха за нищо. Даже си носеха собствена храна. Добра идея. Ваня не се славеше с уменията си на готвач и предлагаше предимно готови храни за руската армия, които купуваше от един сержант снабдител в Архангелск.

Около тях цареше странна тишина. Самолетите летяха твърде високо, за да се чуват, а дори и светлините им се виждаха трудно и много рядко — толкова далече от цивилизацията се намираше тази част на Русия, в която живееха авантюристи или природолюбители, както и местните рибари, които се прехранваха едва-едва от морето. Освен в отмиращия руски флот тук нямаше работа, а и половината от работата включваше почистване на кашата, причинила смъртта на някой моряк.

Но Виталий си спомни, че не затова е тук и то дори му харесваше по някаква причина. Винаги чист въздух, дълга зима — нещо, което истинският руснак носи в кръвта си и което го отличава от по-низшите европейски породи.

Провери часовника си. Слънцето изгряваше рано. След пет-шест часа щеше да се раздели с клиентите си, да ги остави да си пият чая и да закусват хляб с масло. Той пък имаше бекон, но без яйца.

Сутринта щеше да излезе в морето и да наблюдава търговските кораби. Тук ги имаше изненадващо много. В превоза с кораб до новите нефтени находища и златодобивния комплекс в Есей имаше повече икономически разум от този с камиони или железница. А освен това изграждаха нефтопровод към европейската част на Русия, предимно с пари от американски концерни. Местните наричаха това „американска инвазия“.

„Стига за днес“ — каза си той. Отпи последната глътка водка и се разположи на дюшека, който беше сложил на палубата на рубката в очакване да поспи следващите пет или шест часа.

* * *

Като се изключат малкото допълнителни проверки в митницата в Далас, за които предупредиха Шазиф, заради името и лицето му, смяната на самолета премина плавно. Съгласно указанията имаше билет за връщане и носеше багаж колкото за едноседмичен престой в Съединените щати. Също така имаше ангажирана кола под наем, стая в хотел и многобройни брошури за местните забележителности, както и съобщения по електронната поща от приятели в района. Шазиф предположи, че това са истински хора, не че имаше вероятност властите да проверяват.

Нямаше за какво да се хванат. И все пак проверката го измъчи, но завърши спокойно. Махнаха му да минава през контролния пункт към залата за пътниците.

Седем часа след като напусна Торонто, той кацна на международното летище в Лос Анджелис в 10,45 сутринта с малко повече от два часа разлика според неговия часовник, което показваше, че всъщност е пътувал назад във времето, докато прекосяваше страната.

След като излезе отново от митницата, съпровождан от още по-неприятните погледи на летищната охрана, Шазиф отиде до гишето на фирма „Аламо“ и се нареди търпеливо на опашката, където се наложи да чака петнадесет минути. Десет минути след това се носеше с колата „Додж Интрепид“ в източна посока по булевард „Сенчъри“. Колата имаше навигационен компютър, затова той отби на една бензиностанция, набра адреса в компютъра, след това отново се качи на пътя, като сега се водеше по стрелките на екрана.

* * *

Качи се на шосе 405 и тръгна в северна посока по обяд, когато трафикът се сгъсти. Когато стигна шосе 10, известно като „Санта Моника“, колите се движеха с не повече от 50 километра в час. Шазиф не можеше да си представи как хората живеят в подобно място. Определено беше красиво, но този шум и суматоха… Как може човек да се надява да чуе гласа на Бога? Нищо чудно, че в Америка цари такова морално объркване.

Движението по шосе „Санта Моника“ стана още по-трудно и затова Шазиф сви по крайбрежното шосе „Пасифик“. След седем мили стигна до крайната си цел, плажа Топанега. Отби на три четвърти заетия паркинг, намери място най-близо до пътеката към плажа и спря.

Излезе от колата. От океана духаше прохладен вятър, а в далечината се чуваха крясъците на морски птици. Отвъд дюните видя сърфисти върху вълните — пет или шест души. Шазиф премина през паркинга и се качи на малко възвишение, след което излезе на локалното шосе. Двадесетина метра по-надолу стоеше самотен мъж, загледан към океана. Мъжът имаше арабско потекло. Шазиф провери часовника си. Точно навреме беше дошъл. Отиде до мъжа.

— Извинете — каза Шазиф. — Търся хотел „Рийл Ин“. Мисля, че може и да съм го пропуснал.

Мъжът се обърна. Очите му се криеха зад чифт слънчеви очила.

— Пропуснали сте го — отговори той. — С около сто метра. Но ако търсите задушени миди, препоръчвам „Гладстоунс“. Цените са по-високи, но храната си струва.

— Благодаря ви.

След всичко това Шазиф не знаеше какво друго да каже. Дали просто да не подаде пакета и да си иде? Мъжът го улесни, като протегна ръка. Шазиф извади кутията с компактдиска от сакото си, подаде му я и забеляза белезите по ръцете му.

„Огън“ — помисли той.

— Ще поостанете ли? — запита мъжът.

— Да. Три дни.

— В кой хотел?

— „Дабълтри“. В град Комърс.

— Не стойте далеч от телефона си. Може да имаме нещо за вас. Справихте се добре. Ако се интересувате, можем да ви възложим по-сериозна роля.

— Разбира се. Ще направя каквото мога.

— Ще държим връзка.

С тези думи мъжът се обърна и тръгна по пътя.

29

ДОМАШНИЯТ ТЕЛЕФОН на Джак Райън-старши звънна и той вдигна слушалката с надеждата да се разнообрази от писането.

— Джак Райън.

— Господин президент?

— Бях някога — отговори Райън и се облегна в стола си. — Кой се обажда?

— Сър, обажда се Мариън Дигс. Направиха ме ФОРСКОМ — командващ Специалните сили. Намирам се във Форт Макферсън, Джорджия, всъщност в град Атланта.

— Вече четири звезди?

Райън си спомни, че Дигс се прослави преди няколко години в Саудитска Арабия. Доста добър полеви командир се беше оказал.

— Да, сър, точно така.

— Как е животът в Атланта?

— Не е много зле. Командването си има своите моменти. Сър… — гласът стана малко неспокоен. — Сър, трябва да говоря с вас.

— За какво?

— Предпочитам лично, не по телефона.

— Добре. Можеш ли да дойдеш тук?

— Да, сър. Разполагам с двумоторен самолет. Мога да стигна до летището при вас след два часа и половина. После ще дойда до дома ви с кола.

— Добре. Кажи по кое време и ще накарам някой от Тайната служба да те вземе. Става ли?

— Да, сър. Мога да тръгна оттук след петнадесет минути.

— Добре. Значи ще си на летището към един и половина, така ли?

— Да, сър.

— Добре, генерале. Ще те посрещнат на летището.

— Благодаря, сър. Ще се видим след няколко часа.

Райън върна слушалката на мястото й и повика Андреа Прайс-О’Дей.

— Да, господин президент?

— Ще дойде компания. Генерал Мариън Дигс. Той е командващ Специалните сили от Атланта. Ще дойде на летището със самолет. Можеш ли да уредиш да го вземат и да го докарат тука?

— Разбира се, сър. Кога ще пристигне?

— Към един и половина, на терминала за обикновени самолети.

— Ще го чакаме.

* * *

Двумоторният витлов самолет U-21 на генерала пристигна и както обикновено рулира чак до един форд „Краун Виктория“. Генералът се забелязваше лесно в зелената си риза с четири сребърни звезди на еполетите. Самата Андреа докара колата, но не разговаря много с генерала по пътя обратно на юг към „Перегрин Клиф“.

А през това време Райън се погрижи за обяда, който включваше почти килограм солено месо от „Атманс“ на улица „Ломбард“ в Балтимор. Пристигането на генерала и карането до града бяха проведени в относителна тайна. След по-малко от четиридесет минути, откакто слезе от самолета, Дигс натисна звънеца на вратата. Отвори му Райън.

Двамата с Дигс се бяха срещали няколко пъти преди. Всичко във високия колкото него и черен като антрацитен въглен гост крещеше „войник“. Джак забеляза, че генералът се чувства неловко.

— Хайде, генерале, влизай — каза Райън и стисна ръката му. — Какво мога да направя за теб?

— Сър, аз… малко ми е неудобно, но имам проблем, за който трябва да знаете.

— Добре, влизай и си прави сандвич. Пиеш ли кола?

— Да, благодаря, сър.

Райън го заведе в кухнята. След като двамата направиха сандвичите си, Райън седна на своя стол. Андреа се навърташе около него. Генерал или не, той не идваше тук често, а работата й беше да пази Райън жив, независимо от опасностите.

— Е, какъв е проблемът?

— Сър, президентът Кийлти иска да съди един сержант от армията на САЩ за убийство в Афганистан.

— Убийство?

— Така го наричат от Министерство на правосъдието. Вчера изпратиха при мен един помощник главен прокурор и той лично ме разпита. Като командващ аз съм юридическият собственик на всички оперативни сили в армията на САЩ, а и в други клонове, но случаят засяга армията. Въпросният войник е първи ротен сержант (Е-8) на име Сам Дрискол. Той е от силите за специални операции, част от 75-и рейнджърски полк във Форт Бенинг. Аз лично прегледах досието му. Много сериозен войник е, с отлично бойно досие, боец като за афиш и адски добър рейнджър.

— Ясно.

Райън се замисли над казаното. Ходил беше във Форт Бенинг и направи стандартната ВИП обиколка на базата. Рейнджърите, лъснати и нагласени за този ден, му направиха впечатление на хлапаци в отлична форма, за които убиването е на първо място в длъжностната характеристика. Специални операции — американският вариант на британските САС.

— Какъв е проблемът?

— Сър, преди време получихме информация, че Емира може да е точно в тази пещера, и затова подготвихме специална операция за залавянето му. Оказа се, че не е там. Проблемът, сър, е, че Дрискол е убил девет лоши и някои хора са разстроени от начина му на действие.

Райън отхапа за втори път от сандвича си.

— И?

— И това стигнало до президента, който наредил на Министерството на правосъдието да разследва случая, т. е. да проучи инцидента с цел обвинение в убийство, тъй като може да е нарушил някоя заповед за поведение по време на бойни действия. Дрискол е убил девет души, някои от които докато спели.

— Убийство? Будни или не, те са били вражески бойци, нали така?

— Да, сър. Дрискол е попаднал в неблагоприятна тактическа ситуация и като командир е преценил, че трябва да ги елиминира, преди да продължи мисията. И така е сторил. Но хората в Министерството на правосъдието — все назначени по политическа линия, ако това е важно — май смятат, че ние трябвало да ги арестуваме, а не да ги убиваме.

— И къде се явява Кийлти в цялата работа? — запита Джак и отпи малко кола.

— Прочел доклада и се разстроил. Затова го пратил за сведение на главния прокурор, който пък изпратил един от хората си при мен, за да започне следствието.

Дигс сложи сандвича на масата.

— Сър, трудно ми е. Положил съм клетва да отстоявам конституцията, моят командващ е президентът, но, по дяволите, става въпрос за един от моите войници. Добър войник, който върши трудна работа. Дългът ми изисква вярност към президента, но…

— Но и вярност към сержантите — завърши вместо него Райън.

— Да, сър. Дрискол може да не е нещо голямо в общата схема на нещата, но е отличен войник.

Райън обмисли случая. За Кийлти Дрискол е само войник, низша форма на живот. Ако беше шофьор на автобус и член на профсъюз, нещата сигурно щяха да са различни, но армията на САЩ все още нямаше профсъюзи. За Дигс нещата опираха до справедливост и боен дух и те щяха да пострадат навсякъде във въоръжените сили, ако този войник отидеше в затвора или дори на военен съд заради инцидента.

— А какво казва законът за тези неща? — запита Джак.

— Сър, объркано е. Президентът даде заповеди, но не особено ясни, а и тези заповеди по принцип не важат за специалните операции. Сержантът е имал задача да намери и залови Емира или да го убие, ако се стигне дотам. Войниците не са полицаи. Не са обучавани за такива неща и не ги бива, ако опитат да ги вършат. Според мен Дрискол не е постъпил неправилно. Съгласно военните правила не трябва да предупреждаваш врага, преди да го убиеш, защото си е негово задължение да осигурява своята безопасност, а ако се оплеска, то си е за негова сметка. На бойното поле е съвсем правилно да застреляш човек в гърба. Така са обучени войниците. В този случай четирима лоши спели на нарове и сержант Дрискол се погрижил да не се събудят. Толкова.

— Ще има ли някакво развитие на случая?

— Помощникът на главния прокурор изглеждаше доста разпален. Опитах да му обясня фактите на живота, но той опита да ми обясни същите факти според него. Сър, войник съм вече 34 години. Никога не съм чувал подобно нещо.

Генералът млъкна.

— Президентът ни изпрати там. Точно както в Ирак, но сега ръководи нещата като… като във Виетнам преди години. Загубихме много хора, добри хора, защото ни се врат навсякъде, но този случай — господи, сър, просто не знам какво да правя.

— И аз няма какво да направя, генерале. Вече не съм президент.

— Да, сър, но трябваше да ида при някого. Обикновено докладвам направо на министъра на отбраната, но това си е губене на време.

— Разговаря ли с президента Кийлти?

— Загуба на време, сър. Той не иска да говори с хора в униформа.

— А аз искам ли?

— Да, сър. С вас винаги можеше да се говори.

— И какво искаш да направя?

— Сър, сержант Дрискол заслужава справедливост. Изпратихме го в планините с мисия. Мисията не е изпълнена, но не по негова вина. Доста напразни мисии имаме там. Тази се оказа поредната, но, по дяволите, сър, ако изпратим още войски по баирите и ако осъдим този за това, че си върши работата, всяка мисия ще е напразна.

— Добре, генерале, разбрах ви. Трябва да подкрепяме своите хора. А трябвало ли е сержантът да направи нещо по друг начин?

— Не, сър. Той се води по устава. Всяка негова постъпка е в съответствие с обучението и опита му. Рейнджърският полк… е, може и да са платени убийци, но понякога е полезно да имаш такива. Войната означава убиване. Не изпращаме послания. Не опитваме да образоваме враговете си. Отидем ли при тях, задачата ни е да ги убиваме. Някои може и да не го харесват, но за това ни се плаща.

— Добре, ще се поинтересувам и може да вдигна малко шум. Какви са правилата?

— Донесох копие от доклада на сержант Дрискол и името на помощник главния прокурор, който се опита да ми го навре в задника. По дяволите, сър, става дума за много добър войник.

— Ясно, генерале. Друго има ли?

— Не, сър. Благодаря много.

Райън забеляза, че генералът е отхапал от сандвича си само веднъж. Дигс се качи в колата.

30

ПОЛЕТЪТ премина спокойно. Кацнаха и точно осем часа и половина откакто бяха се качили в този „Боинг-777“, автобусът приближи до лявата му предна врата. В автобуса Кларк стоя прав. Достатъчно беше седял и усещаше краката си сковани. Същото се отнасяше и за внука му, който развълнуван гледаше родната си страна — всъщност беше роден в Англия, но имаше топка и ръкавица за бейзбол. След половин година щеше да играе в отбор и да яде истински хотдог като истинско американче. С хляб, горчица и може би малко лук и хрян.

— Радваш ли се да си у дома, скъпа? — запита Динг жена си.

— Там ми харесваше и ще ми липсват приятелите, но домът си е дом.

Въпреки подканите да излетят съпругите на Кларк и Чавес бяха слезли от самолета на „Хийтроу“ и никакви аргументи не успяха да ги разубедят.

— Ще се прибираме у дома заедно — беше отсякла Санди и приключи разговора.

Операцията в Триполи беше минала без значими проблеми. Осем лоши убити по време на действия и само дребни наранявания на заложниците. Пет минути след командата на Кларк към Масуди да действа няколко местни линейки приближиха посолството, за да окажат помощ на заложниците, повечето от които страдаха само от обезводняване. Няколко минути по-късно пристигнаха и шведите от Службата за сигурност и тяхната криминална полиция и поеха контрола над посолството, а два часа след това екипът на „Дъга“ летеше със самолета „Пиаджо Р180 Аванти“ на север за Таранто, а оттам щяха да заминат за Лондон.

Официалното обсъждане на операцията със Стенли, Вебер и останалите щеше да се проведе по-късно, вероятно по засекретена интернет видеовръзка, след като Кларк и Чавес се върнат в Съединените щати. Включиха ги в разискването на операцията повече от вежливост, отколкото от необходимост. Двамата с Динг официално вече не фигурираха в „Дъга“, та освен „научените уроци“, които пишеха след всяка мисия, Кларк нямаше какво да предложи за официалния доклад.

— Как си? — запита Джон Кларк жена си.

— Ще поспя и ще ми мине.

Часовата разлика при движение на запад винаги се преодоляваше по-лесно. Но в обратна посока направо убиваше. Жената се протегна. Дори и седалките в първа класа на самолетите на „Бритиш Еъруейз“ имаха ограничения. Макар и удобни, полетите рядко са полезни за здравето.

— В тебе ли са паспортите и другите неща?

— Тук са, скъпа — увери я Динг, като потупа джоба на якето си. Синът му трябва да беше един от най-младите американци с черен дипломатически паспорт. Но Динг носеше и автоматичен пистолет „Берета“ 45-и калибър, както и златната значка и лична карта, от която се виждаше, че е полицай — много полезно нещо за въоръжен човек в международно летище. Дори още носеше английското си разрешително за оръжие, каквито се издаваха толкова рядко, че се налагаше кралицата да ги подписва. Първото от двете разрешителни му позволи да мине бързо през митницата и емиграционните власти.

В обществената зона след митницата ги очакваше мъж, държащ картон с надпис „КЛАРК“, и петимата отидоха при него.

— Как мина полетът?

Обичаен въпрос.

— Добре.

Обичаен отговор.

— Паркирал съм отвън. Син плимут „Вояджър“ с номера от Вирджиния. Ще отседнете в хотел „Мариът“ в Кий Бридж, в два апартамента на последния етаж.

Човекът не трябваше да добавя, че апартаментите са прегледани за подслушватели. Веригата „Мариът“ настаняваше много държавни служители, особено хотелът в Кий Бридж с изглед към Вашингтон.

— А утре? — запита Джон.

— Имате среща за осем и петнадесет.

— С кого? — запита Кларк.

Мъжът сви рамене.

— Срещата ще се проведе на седмия етаж.

Кларк и Чавес се спогледаха, сякаш за да си кажат „мамка му“, но не се изненадаха, а и двамата имаха нужда от сън, който вероятно щеше да продължи най-късно до пет и тридесет сутринта, но този път без петкилометровото тичане и дузината всекидневни коремни преси.

— Как е Англия? — запита посрещачът, когато потеглиха.

— Цивилизована. И много интересна — отговори Чавес, но осъзна, че официалният посрещан е младши служител, който няма никаква представа за работата им там. И сигурно така е по-добре. Не приличаше на бивш военен, но тези работи невинаги си личат.

— Гледахте ли ръгби? — запита ги мъжът.

— Не много. Трябва да си луд, за да го играеш без подплънки — отвърна Кларк. — Но там са малко особени.

— Сигурно са по-яки от нас.

Пътят до Вашингтон премина спокойно поради факта, че изпревариха вечерния трафик, а и не отиваха в самия град. Времевата разлика се отрази зле дори на опитни пътници като тях и когато стигнаха хотела, присъствието на пиколото им хареса много. За не повече от пет минути успяха да се настанят в съседни апартаменти на последния етаж и синът на Динг вече мечтаеше за голямото легло, в което щеше да спи сам. Патси гледаше по същия начин ваната — по-малка от чудовищните вани във Великобритания, но имаше място да седне човек, както и безкрайно количество топла вода. Динг си избра един стол, взе дистанционното и се настани, за да се запознае отново с американската телевизия.

Зад съседната врата Джон Кларк остави разопаковането на Санди и прерови минибара за миниатюрна бутилка „Джак Даниелс Олд № 7“. Англичаните не разбираха от бърбън или от питието братовчед от Тенеси и първата чашка, дори без лед, му достави рядко удоволствие.

— Какво ще правите утре? — запита Санди.

— Имаме среща на седмия етаж.

— С кого?

— Не казаха. Вероятно с някой заместник помощник-директор по операциите. Не следя йерархията в Ленгли. Който и да е, ще ми каже за страхотния пенсионен план, който са ми подготвили. Санди, май е време да тегля чертата.

Не можеше да добави, че изобщо не беше мислил, че ще живее толкова дълго. Значи още имаше късмет, така ли? Забележително. Ще трябва да си купи компютър и да се заеме сериозно с автобиографията си. Но сега го чакаше следното: изправяне, протягане, вземане на сакото и окачването му в гардероба, преди Санди да му се скара, че отново става разхвърлян. На ревера му имаше небесносиня лента и пет бели звезди, които указваха медал на честта. Джак Райън му го уреди, след като беше прегледал досието му от Военноморските сили и един дълъг документ, написан от вицеадмирал Дъч Максуел, Бог да го прости. Кларк отсъстваше, когато Максуел почина на 83-годишна възраст; намираше се в Иран, за да провери дали цялата верига от агенти е прибрана от иранските сили за сигурност. Процесът беше започнал, но Джон успя да измъкне живи от страната петима през Обединените арабски емирства заедно със семействата им. Сони Максуел още летеше като капитан на самолет в авиокомпанията „Делта“ и имаше четири деца. Медала му дадоха, че го измъкна от Северен Виетнам. Сега това звучеше като събитие от последния ледников период. Но пък Джон имаше синята лента и това доказателство струваше много повече от ритник в топките. Някъде се намираха опаковани и куртката и черните обувки на старши помощник-боцман, заедно със значката на тюлен от ВМС. В повечето клубове на Военноморските сили нямаше да му позволят да си купува сам бирата, но пък днес старшините изглеждаха толкова млади, проклети да са. А едно време му се струваха стари като Ной.

Но добрата новина беше, че още не е умрял. И можеше да се надява на почетно пенсиониране и може би да публикува автобиографията си, ако Ленгли му позволи. Нямаше голяма вероятност. Знаеше много неща, които не бива да се знаят, а и бе направил някои неща, които не са за правене, макар че тогава животът му зависеше от тях. Подобни работи не изглеждаха смислени за хората зад бюрата в щаба, но пък през повечето време работата им включваше търсене на места за паркиране и поръчване на любимия десерт в кафенето.

През прозореца виждаше Вашингтон — сградата на Капитолийския хълм, мемориала на Линкълн, както и мраморния обелиск на Джордж Вашингтон с изключително грозните сгради на различните министерства.

Джон Терънс Кларк гледаше на града като място, пълно само с щабари, за които реалността е папка с правилно попълнени документи и ако за тази цел някой трябва да пролива кръвта си… е, към този въпрос проявяваха само далечен интерес. Стотици хиляди щабари. Повечето от тях имаха съпруги или съпрузи и деца, но дори и така се затрудняваше да мисли за тях с друго освен антипатия, а и понякога с истинска омраза. Но и те, и той имаха своя свят. Световете им може и да се припокриваха, обаче никога не се срещаха.

— Радваш ли се, че се върна, Джо? — запита Санди.

— Да, в известен смисъл. — Промяната беше трудна, но неизбежна. А как ще тръгне животът му оттук нататък… времето ще покаже.

* * *

Следващата сутрин Кларк слезе от шосе „Джордж Вашингтон“, сви наляво и премина през портала, където въоръжената охрана откри номера му в своя списък с непознати, които е „окей да допуснат“. Позволиха му да паркира в зоната за посетители малко вляво пред големия навес.

— Е, след колко ли време ще ни кажат да си търсим нова работа, Джон? — запита Доминго. — Давам им четиридесет минути. Сигурен съм, че ще се отнесат учтиво.

След тази оценка двамата излязоха от взетия под наем шевролет и отидоха до предната врата, където ги посрещна един непознат служител от охраната.

— Господин Кларк, господин Чавес. Казвам се Пит Саймънс. Добре дошли у дома.

— И ние се радваме, че сме тук — отговори Джон. — А вие сте…?

— Аз съм служител от охраната и чакам назначение. Излязох от Фермата преди два месеца.

— Кой ви е обучавал?

— Макс Дюпон.

— Мак още ли не се е пенсионирал? Свестен мъж.

— Добър учител е. Разказа ни някои неща за вас двамата, а и съм гледал ваш филм за обучение от 2002 г.

— Спомням си — обади се Чавес. — Казваше се „Разклатено, не разбъркано“. — Той се засмя.

— Аз не пия мартини, Доминго, забрави ли?

— Пък и не изглеждаш така добре като Шон Конъри. И какво научихте от филма, Саймънс?

— Оставяй си вратички и не ходи по средата на улицата.

Всъщност това бяха два добри урока за всеки шпионин.

— И с кого имаме среща? — запита Кларк.

— Помощникът на заместник-директора Чарлс Съмнър Олдън.

— По политическа линия ли е назначен?

— Да. От школата на Кенеди. Завършил е Харвард. Достатъчно приятелски се държи, но понякога се чудя дали одобрява това, което правим тук.

— А какво ли правят Ед и Мери Пат.

— Ед се пенсионира — отговори Саймънс. — Чувам, че работи върху книга. Мери Пат е в Националния център за борба с тероризма. Истинска пушка е.

— Най-добрият оперативен работник, когото познавам — каза Кларк. — Винаги можеш да й вярваш.

— Направо да се чуди човек защо президентът Кийлти не ги е оставил — отбеляза Чавес.

„Кофти въпрос“ — каза си Кларк и тръгна към будката на охраната, като запита:

— Как е бойният дух?

Саймънс уреди преминаването им през контролния пункт, като махна с ръка на въоръжения войник до портала.

— И по-добре е бил. Много от хората тъпчат на място. Уж засилват разузнаването, но моят клас се оказа последният, преминал през Фермата от доста време насам, а и никой от нас не получи назначение на терен.

— А ти какъв си бил?

— Полицай. От Бостън. Наеха ме по линията на „План синьо“. Аз съм завършил Бостънския университет, а не Харвардския. Знам езици.

— Какви?

— Сръбски, малко арабски, малко пущунски. Трябваше да ида в Монтерей, за да ги ошлайфам, но това се отмени.

— Ще ти трябват последните два езика — успокои го Джон. — И гледай да тичаш повече. Афганистан… прекарах известно време там през осемдесетте години и мога да ти кажа, че тази страна може да умори и планинска коза.

— Толкова зле ли е?

— Хората там воюват за забавление и няма добри. Аз даже започнах да съжалявам руснаците. Афганистанците са сурови хора. Но в среда като онази не може да си друг, а ислямът е само облицовка на хилядолетна племенна култура.

— Благодаря за съвета. Ще изтрия тази страна от списъка на предпочитаните — отвърна Саймънс, когато асансьорът спря на седмия етаж.

Служителят ги остави при бюрото на секретаря. По плюшения килим разбраха, че този нов на вид кабинет е на някой важен. Кларк взе едно списание и го разлисти, а Доминго се загледа кротко в стената. Войнишкото минало му позволяваше да понася скуката доста добре.

31

СЛЕД ЧЕТИРИДЕСЕТ МИНУТИ Чарлс Олдън излезе в преддверието с усмивка на продавач на коли на старо. Висок, слаб като атлет и на достатъчно години, за да се смята за важен, независимо как си беше спечелил тази длъжност. Кларк мислеше да изчака и да види колко струва онзи, но доста бързо се отказа.

— Значи вие сте известният господин Кларк — каза Олдън вместо поздрав, а и без да се извини, че ги накара да чакат, отбеляза си Кларк.

— Не съвсем известен — отговори той.

— Е, поне в тази общност.

Олдън поведе госта си към кабинета, без да покани Чавес.

— Тъкмо прочетох досието ви.

„За петнадесет минути ли?“ — учуди се Кларк и реши, че онзи сигурно е учил скоростно четене.

— Надявам се, че ви се е сторило интересно.

— Колоритно. Извеждането на семейството на Герасимов от Русия е голямо постижение. А и мисията в Токио под руско прикритие… впечатляващо. Бивш тюлен… Виждам, че президентът Райън ви е дал медала на честта. Двадесет и девет години в Управлението. Интересно досие — каза Олдън и покани Кларк с жест да седне на стол, по-малък от неговия и направен да е неудобен.

„Силови игри“ — помисли Кларк.

— Изпълнявах възложените ми работи според силите си и успях да оцелея.

— Мисиите ви са преминавали често във физически действия.

Кларк сви рамене, без да отговори.

— Сега се стараем да избягваме тези неща — отбеляза Олдън.

— Стараех се да ги избягвам и тогава. И най-добрите планове се объркват.

— Знаете ли, Джим Гриър е оставил доста дълъг документ с обяснение как сте привлекли вниманието на Управлението.

— Адмирал Гриър беше много фин и почтен човек — отбеляза Джон, като незабавно застана нащрек, защото не знаеше какво може да има в този документ. Джеймс Гриър обичаше да пише. Дори и той имаше слабости. Като всеки друг.

— Пак той е открил Джак Райън, нали?

— Както и много други.

— И аз разбрах така.

— Извинете, сър, вие проучвания ли правите?

— Не точно, но бих искал да знам с кого говоря. Вие също сте вербували хора. Например Чавес.

— Той е добър офицер. Дори и ако не броим онова, което правихме в Англия, Динг се е отзовавал винаги на повика на страната си. Освен това завърши и образованието си.

— О, да, магистратурата в, Джордж Мейсън“, нали така?

— Точно така.

— И той преминава към физически действия като вас. Не е точно полеви служител в смисъла, който повечето хора влагат в този термин.

— Не можем всички да бъдем Ед Фоли или Мери Пат.

— И те имат колоритни досиета, но опитваме да се разграничим от тях с развитието на света.

— Развива ли се?

— Ами да. Светът се промени. А задачата в Румъния, която двамата с Чавес сте изпълнили, трябва да е била много вълнуваща.

— Може да се каже. Човек не се озовава често в чужда страна насред революция, но си свършихме работата, преди да се измъкнем оттам.

— Убили сте обекта — каза Олдън с известна неприязън.

— Онзи си го търсеше — отвърна Кларк, без да сваля очи от лицето на Олдън.

— Това е против закона.

— Аз не съм адвокат, сър.

А и заповедите, дори от президента, нямаха силата на писаните или конституционните закони. Джон осъзна, че този е истински бюрократ. Щом не е написано, значи не е истина, и ако не е с подпис, значи е неправилно.

— Когато някой насочи заредено оръжие към вас — отвърна Кларк, — е малко късно за официални преговори.

— А вие опитвате ли да избягвате такива ситуации?

— Да.

Кларк се замисли, че е по-добре да застреляш копелетата в гръб и когато са невъоръжени, но невинаги имаше тази възможност. Когато е въпрос на живот и смърт, идеята за честен бой излита през прозореца.

— Имах задача да заловя онова лице и ако е възможно, да го предам на съответните органи. Не се получи.

— Отношенията ви с правораздавателните органи невинаги са били приятелски — каза Олдън, като прелистваше страниците на секретното досие.

— Извинете, в това досие включени ли са и глобите от пътната полиция?

— Приятелството с хора на високи постове е помогнало в кариерата ви.

— Май да, но това е така и за много други хора. Аз по принцип изпълнявам мисиите си и затова ме държаха толкова време. Господин Олдън, каква е целта на този разговор?

— Ами като заместник-директор трябва да се запозная с хората от диверсионните служби, а като гледам това, виждам, че вашата кариера е много колоритна. Имате късмет, че сте изкарали толкова време и се радвате на изключителна кариера.

— А следващата ми задача?

— Няма такава. О, можете да се върнете във Фермата като инструктор, но моят съвет е да се пенсионирате. Документите ви са готови. Заслужили сте си го, Джон — каза Олдън с хладна усмивка.

— А ако бях с двадесет години по-млад, щяхте ли да имате място за мен?

— Може би в някое посолство — отговори Олдън. — Но и двамата не сме с двадесет години по-млади. Управлението се е променило, господин Кларк. Ние се отказваме от паравоенния бизнес, освен ако не ни пратят хора направо от Делта Форс например, но се стараем да не се занимаваме с директни действия, в каквито двамата с Чавес сте специалисти. Светът е по-добър и благороден.

— Това бихте ли го казали на нюйоркчани? — запита Кларк спокойно.

— Има други начини да се справим с подобни неща. Номерът е да знаеш какво става предварително и да насърчаваш хората да тръгнат по друг път, ако искат да привлекат вниманието ни.

— И как точно се прави това — на теория, разбира се?

— Този въпрос го решаваме тук, на седмия етаж, конкретно за всеки случай.

— На терен подобни въпроси невинаги ви кацат в скута по начин, който да позволява справка с щаба. Човек трябва да се доверява на инициативата на хората си и да ги подкрепя, когато действат интелигентно. Бил съм там. На терен става доста самотно, ако нямаш вяра в хората зад себе си, особено ако ви делят пет хиляди мили.

— Инициативата върши добра работа на кино, но не и в реалния свят.

Кларк понечи да го пита кога за последен път е бил на терен, но се въздържа. Не се намираше тук за спорове или дебати. Тук беше само за да чуе гласа на Бог, предаден от задника на този бюрократ. Тези неща не бяха новост в Управлението — с помощта на Джеймс Гриър успя да се измъкне от принудително пенсиониране през 70-те години и се прочу с работата си по „специални“ мисии в Съветския съюз. Приятни времена бяха онези, когато имаше враг, в когото всички вярват.

— Значи изхвърчам?

— Ще се пенсионирате с почести и с благодарността на нацията, на която служихте толкова добре с опасност за живота си. Знаете ли, като чета досието ви, се чудя защо не ви сложат звезда и на стената в преддверието.

Олдън говореше за бялата мраморна стена със златни звезди в памет на офицерите, загинали в служба на ЦРУ.

Книгата, която посочваше имената им — тя лежеше във витрина от месинг и стъкло, — имаше много празни места само с дати, защото самите имена бяха секретни дори и петдесет години по-късно. Най-вероятно Олдън се качваше в директорския асансьор от охранявания паркинг под сградата и следователно не му се налагаше да гледа тази стена, а дори и да минава край нея.

— Ами Чавес?

— Както ви казах, той може да се пенсионира след десет седмици, ако броим стажа му в армията. Ще се пенсионира с пълни привилегии, разбира се. А ако настоява, може да стане инструктор във Фермата за година-две, преди да го изпратим в Африка.

— Защо Африка?

— Там стават разни неща — достатъчно неща, за да ни е интересно.

Да бе. Да го изпратят в Ангола, където някой бивш партизанин ще вземе испанския му акцент за португалски и ще го очисти. Не че Олдън щеше да го е грижа за това. Тези по-добри и благородни хора не се тревожеха много за индивида. Твърде силно се интересуваха от голямата картина, като натрапваха тъпите си идеи на света. Политиците често допускаха тази грешка.

Кларк каза:

— Е, негова работа, а и предполагам, че след двадесет и девет години съм стигнал края и трябва да се пенсионирам, нали?

— Да — съгласи се Олдън с усмивка, толкова истинска, колкото тази на човек, успял да пробута някой „Форд Пинто“ от 1971 година.

Кларк стана. Не протегна ръка, но Олдън подаде своята и Кларк трябваше да я стисне в името на добрите обноски, а те винаги обезоръжаваха задниците по света.

— О, за малко да забравя. Един човек иска да ви види. Познавате ли Джеймс Хардести?

— Да, служил съм с него — отговори Кларк. — Той не се ли е пенсионирал вече?

— Не, още не. Работи в оперативните архиви по проект на директора по операциите вече четиринадесет месеца — нещо като секретна история. Както и да е, кабинетът му е на четвъртия етаж, след будката до асансьорите.

Олдън подаде лист хартия, на който беше надраскал номера на стаята.

Кларк го взе, сгъна го и го прибра в джоба си. Нима Джими Хардести е още тук? Как, по дяволите, се е скрил от вниманието на хора като този задник Олдън?

— Да, благодаря. Ще му се обадя на излизане.

— Трябвам ли им? — запита Динг, когато Кларк се показа от вратата.

— Не, трябвах им само аз.

Кларк нагласи вратовръзката си — предварително уговорен сигнал, на който Чавес не реагира. След това двамата слязоха с асансьора до четвъртия етаж. Минаха край будката, в която слепи хора продаваха шоколади и кока-кола — това се струваше злокобно на всички посетители, но за ЦРУ беше похвален начин да осигуряват работа на инвалидите. Ако те наистина бяха слепи. В тази мистична сграда човек никога не можеше да е сигурен в нищо.

* * *

Намериха кабинета на Хардести и почукаха на заключената с шифрова ключалка врата. Тя се отвори след няколко секунди.

— Големия Джон! — каза Хардести вместо поздрав.

— Хей, Джими. Какво правиш в тази миша дупка?

— Пиша историята на операции, за които никой няма да чете или поне не, докато сме живи. Ти трябва да си Чавес — обърна се мъжът към Динг.

— Да, сър.

— Влизайте.

Хардести махна с ръка към кабинета си, в който имаше два свободни стола и почти достатъчно място за краката, както и маса, превърната на бюро.

— За коя година пишеш? — запита Джон.

— Ако щеш вярвай, но 1953. Цялата минала седмица отделих за Ханс Тофте и норвежкия товарен кораб. Там са загинали доста хора и не всичките са лоши. Но това е била цената в онези дни, а и моряците на кораба е трябвало да помислят, преди да се запишат във флота.

— Преди нашето време, Джими. Ти говорил ли си със съдия Мур за това? Мисля, че той е участвал в тази операция.

Хардести кимна.

— Той дойде тук миналия петък. Като млад, преди да седне зад съдийската скамейка, трябва да е бил доста буен човек. Той и Ритър.

— Ритър какво прави?

— Не си ли чувал? Мамка му. Умря преди три месеца в Тексас от рак на черния дроб.

— На колко години? — запита Чавес.

— Седемдесет и пет. Намираше се в център за лечение на раково болни в Тексас — най-доброто лечение, но без успех.

— Всеки умира от нещо — отбеляза Кларк. — Рано или късно. В Англия никой не ни каза за Ритър. Защо ли?

— Сегашната администрация не го обичаше много.

Джон се съгласи с това. Ритър беше воин от най-лошите дни на доброто старо време, работил в страната на червените срещу главния враг от онези дни, а воините от студената война умираха трудно.

— Ще трябва да вдигна една наздравица за него. Случвало се е да блъскаме глави, но той не ме е стрелял в гърба. Чудя се за този Олдън.

— Не е от нашите хора, Джон. От мен искат да напиша пълен доклад за хората, които сме очистили и какви закони може да са нарушени — такива работи.

— И какво мога да направя за теб? — запита Кларк.

— Олдън каза ли ти да се пенсионираш?

— Имам 29 години стаж. И още съм жив. Цяло чудо си е, ако се замисли човек — отбеляза Джон след кратък размисъл.

— Ами ако ти се занимава с нещо, мога да ти дам един телефонен номер. Знанията ти са плюс и можеш да изкараш пари от тях. Да купиш нова кола на Санди, предполагам.

— Каква работа?

— Интересна. Не знам дали ще ти хареса, но, по дяволите, в най-лошия случай ще изкараш един обяд.

— Кой е?

Хардести не отговори, а подаде лист хартия с телефонен номер.

— Обади им се, Джон. Ако не искаш да пишеш мемоари и да ги одобряват хората от седмия етаж.

Кларк се засмя.

— В никакъв случай.

Хардести стана и подаде ръка.

— Съжалявам, че трябва да прекратя срещата, но имам един тон работа. Обади им се или недей, ако не искаш. Ти решаваш. Може би пък ще ти хареса да си пенсионер.

Кларк стана.

— Да. Благодаря.

След ново слизане с асансьора двамата излязоха през предната врата. Джон и Динг спряха до стената и я разгледаха. За някои хора в ЦРУ звездите по нея представляваха загиналите точно както в националното гробище в Арлингтън, само дето там допускаха туристи.

— Какъв е този номер, Джон? — запита Чавес.

— Като гледам кода, трябва да е в Мериленд.

Джон провери часовника си и извади новия си мобилен телефон.

— Хайде да видим къде е…

* * *

Сканирането на електронния трафик отне първите деветдесет минути от работния ден на Джак и не му даде нищо значимо, затова той посегна към третата чаша кафе, взе една кифла, а после се върна в кабинета си и започна „сутрешното ровене“ из безбройните прехванати съобщения, които Колежа получаваше от разузнавателната общност в САЩ. Четиридесет минути след началото на тази дразнеща задача погледът му се спря на съобщение, прехванато от Службата за вътрешна сигурност. „Интересно“ — помисли той и вдигна телефона.

Пет минути по-късно влезе в кабинета на Джери Раундс.

— Какво имаш? — запита Раундс.

— Съобщение, прехванато от Службата за вътрешна сигурност, от ФБР и от Агенцията за алкохол и тютюн. Издирват липсващ самолет.

Това привлече вниманието на Раундс. Службата за вътрешна сигурност имаше нещо като система за филтриране на събитията, която по принцип добре се справяше с отхвърлянето на тривиалните запитвания. Фактът, че това искане е стигнало толкова нагоре по йерархията, предполагаше, че друга служба вече е свършила рутинните неща и е потвърдила, че въпросният самолет не се е загубил просто защото някой немарлив служител на чартърната компания е объркал документите.

— Агенцията за алкохол и тютюн, а? — измърмори Раундс. Тази агенция специализираше и в разследвания за експлозиви. Ако се свърже това с липсващ самолет…

— Какъв е самолетът? — запита той.

— Не казаха. Трябва да е малък, частен, или щеше да е в новините.

Липсващите боинги вдигаха голям шум.

— Преди колко време?

— Три дни.

— Знаем ли източника?

— Маршрутът изглежда вътрешен, затова сигурно информацията е от Федералната авиационна администрация или от Националния съвет за безопасност на транспорта. Проверих вчера и днес, но не открих нищо.

Това значеше, че някой е потулил темата.

— Има друг начин да го направиш.

— Как?

— Следвай парите — каза Джак.

Раундс се усмихна.

— Застраховката.

32

ТЕЛЕФОНЪТ ЗВЪННА в 10,47. Том Дейвис тъкмо приключи една голяма сделка с облигации, от която Колежа щеше да изкара 1 350 000 долара — не е зле като за три дни работа. Вдигна слушалката на второто позвъняване.

— Том Дейвис.

— Господин Дейвис, казвам се Джон Кларк. Казаха ми да ви се обадя. Може да обядваме заедно.

— Кой ви е казал?

— Джими Хардести — отвърна Кларк. — С мен е и един приятел. Казва се Доминго Чавес.

Дейвис помисли малко, незабавно застанал нащрек, но по-скоро инстинктивно, отколкото по необходимост. Хардести не канеше кого да е.

— Добре, нека се видим — отвърна Дейвис. Обясни на Кларк къде да дойде и каза: — Ще ви очаквам по обяд.

— Здравей, Гери — поздрави Дейвис, като влезе в кабинета на последния етаж. — Току-що ми се обадиха.

— Познаваме ли ги? — запита шефът.

— Хардести от Ленгли праща двама души да се срещнат с нас. И двамата са предвидени да се пенсионират от Управлението. Джон Кларк и Доминго Чавес.

Хендли зяпна.

— Самият Джон Кларк?

— Така изглежда. Ще дойде тук по обяд.

— Искаме ли ги? — запита бившият сенатор, като почти със сигурност знаеше отговора.

— Определено си струва да поговорим, шефе. Ако не друго, от него ще излезе адски добър учител за нашите хора. Познавам го само по слуховете за него. Ед и Мери Пат Фоли го обичат, а това е много нещо. Няма нищо против да си нацапа ръцете, мисли в движение. Инстинктите му са добри и е доста умен. Чавес е същият като него. Заедно с Кларк са били в „Дъга“.

— Надежден ли е?

— Ще трябва да говорим с тях, но сигурно е такъв.

— Добре. Доведи ги тук, ако смяташ, че си струва.

— Добре — отговори Дейвис на излизане.

„Исусе Христе на велосипед — каза си Хендли. — Джон Кларк.“

* * *

— Свий наляво — каза Доминго, когато стигнаха на сто метра от светофара.

— Да, май е онази сграда отдясно. Виждаш ли антените?

— Да — отвърна Чавес, докато завиваха. — Много УКВ станции ще хванеш с тия антени.

Кларк се засмя.

— Не виждам никаква охрана. Добре.

Професионалистите знаеха кога да се правят на безобидни. Кларк спря наетата кола в нещо като паркинг за посетители и двамата излязоха от нея и тръгнаха към предната врата.

— Добро утро, господа — поздрави охранителят. Човекът носеше униформа без отличителни знаци, а според значката с името се казваше Чеймбърс. — С какво мога да ви помогна?

— Идваме за среща с господин Дейвис. Джон Кларк и Доминго Чавес.

Чеймбърс вдигна телефона и набра някакъв номер.

— Господин Дейвис? Обажда се Чеймбърс от фоайето. Двама господа са тук за среща с вас. Да, господине, благодаря.

Слушалката на телефона се върна на мястото си.

— Той слиза, господа.

Дейвис се появи след минутка. Чернокож, среден на ръст, към петдесетгодишен според Кларк. Добре облечен с навити ръкави на ризата и разхлабена вратовръзка. Типичният много зает брокер.

— Благодаря, Ърни — каза той на охранителя и продължи: — Вие трябва да сте Джон Кларк.

— Виноват — призна Джон. — А това е Доминго Чавес.

Тримата се ръкуваха.

— Заповядайте горе — каза Дейвис и ги поведе към асансьорите.

— Виждал съм ви и преди. От другата страна на реката — поясни Чавес.

— Така ли? — реагира предпазливо Дейвис.

— В оперативната зала. Бяхте наблюдател.

— А, това е минало. Сега съм дребен брокер на облигации. Занимавам се предимно с частни сделки, но работя и по някои правителствени неща.

Двамата последваха Дейвис до последния етаж, а после тръгнаха към кабинета му, но не влязоха в него. Кабинетът се намираше до този на Рик Бел, където точно в този момент влизаше някакъв човек.

— Хей — чу нечий поздрав Кларк, извърна се и видя Джак Райън-младши.

Кларк му стисна ръката, видимо изненадан.

— Джак… Тук ли работиш?

— Да.

— И какво правиш?

— Предимно валутен арбитраж. Местим пари напред-назад, такива работи.

— Аз все си мислех, че семейният бизнес е свързан с акции и облигации — отбеляза тихо Кларк.

— Аз не се занимавам с това… още не — отвърна Джак. — Е, трябва да тръгвам. Ще се видим по-късно, нали?

— Със сигурност — каза Кларк. В мозъка му не бушуваше буря, но определено не можеше да се ориентира сред толкова нови неща в този ден.

— Заповядайте, влезте — подкани ги Дейвис.

Кабинетът му беше удобен и без мебели, изработени в някой федерален затвор, както в централата на ЦРУ. Дейвис покани с жест гостите си да седнат.

— От колко време познавате Джими Хардести?

— Десетина-петнадесет години — отвърна Кларк. — Свестен човек е.

— Вярно е. Значи искате да се пенсионирате, така ли?

— Ами не съм се замислял по този въпрос.

— А вие, господин Чавес?

— И аз не съм готов за социалните осигуровки, а смятам, че имам някои продаваеми умения. Плюс жена и дете, а и чакаме друго. Но пък като гледам с какво се занимавате тук, си мисля, че нашите умения са на километри от вашите.

— Е, всички трябва да си знаят занаята — каза Дейвис и сви рамене. — Но пък… Как сте с нивото на достъп?

— Свръхсекретно/специално разузнаване — и двамата — отговори Кларк. — Или поне докато от Ленгли не ни пенсионират. Защо?

— Защото работата ни тук не е за разказване на обществеността. Ще подпишете доста сериозни декларации за неразкриване на информация — обясни Дейвис. — Имате ли проблем с това?

— Не — веднага отговори Джон. Любопитството му се вдигна до степен, каквато не помнеше от години. Направи му впечатление, че не поискаха от него да полага клетва. Не че това имаше значение, защото съдилищата отдавна бяха анулирали клетвите, при условие че човек говори с вестниците.

Подписването отне по-малко от две минути. Формулярите не ги изненадаха с нищо ново, за разлика от обстановката.

Дейвис провери формулярите, след това ги пъхна в едно чекмедже.

— Добре, ето нещата накратко: получаваме доста вътрешна информация по незаконни канали. Агенцията за национална сигурност наблюдава превантивно международната търговия. Помните ли, когато Япония се сдърпа с нас? Прецакаха Уолстрийт и оттогава федералните решиха, че е добре да наглеждат и тези неща. Икономическата война е съвсем реална и човек наистина може да обърка една страна, като съсипе финансовите й институции. На нас това ни върши работа, особено при търговията с валута. Така правим повечето си пари.

— Това защо е важно? — запита Чавес.

— Самофинансираме се. Вече не сме на издръжка от федералния бюджет, господин Чавес, и следователно под радара. Никакви пари на данъкоплатците не идват през предната ни врата. Изкарваме си парите, а каквото не изхарчим, си остава за нас.

„Все по-любопитно става“ — каза си Кларк.

За да запазиш нещо в тайна, трябваше да го скриеш от Конгреса и да не позволяваш ревизии от Бюджетната служба. Ако правителството не намери това нещо, за Вашингтон то съществува само като източник на данъци, а една добра счетоводна фирма можеше да осигури безобиден вид на „Хендли Асошиейтс“ — официалното прикритие на Колежа. Просто трябваше да си плащат всичко и навреме. А ако някой знае как се крият пари, то май са точно тези хора. Със сигурност Гери Хендли имаше достатъчно познати във Вашингтон, за да държи бизнеса си в сянка. Това се правеше главно с откровеност. В Америка има достатъчно скъпоструващи мошеници, които привличат интереса на данъчните и Комисията по ценните книжа, и както повечето правителствени служби, те не издирват нови мошеници без сериозни основания. Стига да не се сдобиеш със славата на човек, който е твърде добър в онова, което прави, или че престъпваш границата на приличието, радарите не те виждат.

— Колко истински клиенти имате? — запита Чавес.

— По принцип единствените частни сметки, които управляваме, са на наши служители, а те се справят доста добре. През последните три години средната ни възвръщаемост е 23 процента над заплатите, които са доста добри. Имаме и добри социални осигуровки, особено за образование, за служителите, които имат деца.

— Впечатляващо. Какво точно трябва да прави човек, за да го наемете? — запита Динг. — Да убива хора ли?

Надяваше се това да се приеме като лека шега.

— Понякога — отвърна Дейвис. — Донякъде зависи от момента.

В стаята настъпи пълна тишина.

— Не се шегувате — отбеляза Кларк.

— Не — каза Дейвис.

— Кой дава разрешенията?

— Ние.

Дейвис направи кратка пауза, за да засили казаното.

— Наемаме на работа някои доста умели хора — такива, които първо мислят, а после действат внимателно. Но да, правим и това, ако го изискват обстоятелствата. През последните два месеца имаме четири случая, все в Европа и все с хора, свързани с тероризма. Все още не знаят за нас.

— Кой върши тази работа?

Дейвис се усмихна.

— Току-що се срещнахте с един от тези хора.

— Майтап ли си правите? — обади се Чавес. — Джак-младши? Шортстоп?

— Да. Той очисти един в Рим преди шест седмици. Случи се оперативна засечка — попаднал на мястото малко със задника напред, но се справи добре. Името на целта е Мохамед Хасан ал Дин, старши на терористичната група, която ни създаваше главоболия. Помните ли стрелбите по моловете?

— Да.

— Негова работа са. Открихме го и го оправихме.

— Това не е стигнало до вестниците — възропта Кларк.

— Ами починал е от сърдечен удар, или така каза съдебният лекар от римската полиция — обясни Дейвис.

— Бащата на Джак знае ли?

— Не. Както казах, имал е съвсем друга роля, но се случва да стъпиш в лайно и той се е справил. Ако знаехме, сигурно щяхме да постъпим по друг начин, но така се случи.

— Няма да питам как Джак е причинил сърдечен удар на обекта — каза Кларк.

— Добре, защото няма да ви кажа, или не сега.

— А какво прикритие ще имаме? — запита Кларк.

— Докато сте в Съединените щати, имате пълно прикритие. Зад граница нещата са други. Ще се грижим подобаващо за семействата ви, разбира се, но ако ви хванат зад граница… е, ще ви наемем най-добрия адвокат, който успеем да намерим. Но там сте частни граждани, хванати в крачка.

— Свикнал съм с това — обади се Кларк. — Стига жена ми и децата да са защитени. Значи зад граница съм просто частно лице, така ли?

— Правилно — потвърди Дейвис.

— И какво правя?

— Правиш така, че някои лоши хора да се махат. Можеш ли го?

— Това го правя от доста време и невинаги с парите на Чичо Сам. Навличал съм си неприятности в Ленгли точно по тази причина, но винаги е имало тактическа необходимост и затова аз… ние винаги сме оставали на чисто. Но ако тук се случи нещо, сещате се, като заговор за убийство…

— В този случай ви очаква помилване от президента.

— Повторете, моля — помоли Джон.

— Джак Райън е човекът, който убеди Гери Хендли да създаде това място. Гери се съгласи на тази цена. Затова президентът Райън подписа сто празни заповеди за помилване.

— Това законно ли е? — запита Чавес.

— Пат Мартин казва, че е. Той е един от хората, които знаят за нас. Друг е Дан Мърей. А също и Гюс Върнър. Познавате Джими Хардести. Но не и семейство Фоли. Мислехме да ги ангажираме, но Джак не позволи. Дори и хората, които споменах, знаят само, че трябва да търсят експерти със специални умения и да ги пращат на едно специално място. Нямат никаква информация за операциите. Знаят, че има някакво особено място, но не знаят какво вършим тук. Дори президентът Райън няма информация за оперативната ни работа. Тя остава в тази сграда.

— Много се изисква, за да имаш чак такова доверие на хората — отбеляза Кларк.

— Трябва да ги подбираш внимателно — съгласи се Дейвис. — Джими смята, че на вас двамата може да се има доверие. Знам миналото ви и мисля, че е прав.

— Господин Дейвис, това е сериозно твърдение — каза Кларк и се облегна на стола си.

Повече от двадесет години беше мечтал за подобно място. Веднъж го изпратиха от Ленгли да наблюдава шефа на Абу Нидал в Ливан и да реши дали не е възможно да го пратят да се види с Господ. Много опасна мисия и навремето кръвта му кипеше от обида, че го изпращат на подобна задача, но я изпълни и доказа с фотографска снимка, че наистина е възможно онзи да бъде очистен. Само че по-трезвите глави или по-лесно изпускащите се дебели черва във Вашингтон спряха мисията, та се оказа, че той е рискувал живота си за нищо. Израелците по-късно убиха онзи с ракета „Хелфайър“ от щурмови хеликоптер „Апачи“ — много по-мърлява работа от стрелбата с пушка от 180 метра и с много повече щети, които обаче не притесняваха израелците чак толкова.

— Добре — каза Чавес. — Ако и когато идем на мисия, се предполага, че ще очистим някой, който трябва да бъде очистен. Ако ни хванат, кофти за нас. Вероятността да ни убият е петдесет процента, разбирам го. Но е добре да има правителствена защита, когато вършим такива неща.

— Много са начините да служиш на страната си.

— Така е — съгласи се Динг.

Кларк се включи:

— В Ленгли има един, който ме проверява. Казва се Олдън. Очевидно Джим Гриър е оставил мое досие с нещата, които съм вършил, преди да отида в ЦРУ. Не знам какво точно пише там, но може да създаде проблеми.

— Защо?

— Елиминирах едни наркодилъри. Не питайте защо, но разбих цяла наркогрупа. Бащата на Джак Райън-старши беше детектив от полицията и искаше да ме арестува, но го разубедих и фалшифицирах собствената си смърт. Райън знае тази история, или поне част от нея. Както и да е, ЦРУ може да има нещо на хартия. Трябва да го знаете.

— Е, ако възникнат неприятности заради това, ще се погрижим за теб с помилването от президента. Смяташ ли, че този Олдън може да поиска да го използва срещу теб?

— Ами политик е.

— Ясно. Нуждаете ли се от време за размисъл?

— Да — отговори Кларк от името на двамата.

— Помислете и елате пак утре. Ако нещата потръгнат, ще се запознаете с шефа. И напомням, че казаното тук…

— Господин Дейвис, от доста време пазим тайни. И двамата. Ако смятате, че се нуждаем от напомняне, не сте ни разбрали правилно.

— Схванах.

Дейвис се изправи и приключи срещата.

— До утре.

Двамата мъже не си казаха нито дума чак докато не и влязоха навън и не тръгнаха към колата си.

— Майчице, Джак-младши убил човек? — запита небето Чавес.

— Така изглежда — отвърна Кларк, като реши, че май е време да спре да го мисли за „младши“. — Изглежда и той се е включил в семейния бизнес.

— Баща му ще се посере, ако разбере.

— Вероятно — съгласи се Джон. — А да не говорим как би реагирала майка му.

След няколко минути, вече в колата, Чавес каза:

— Трябва да призная нещо, Джон.

— Говори, синко.

— Осрах се царски. — Чавес се наведе напред, измъкна нещо от задния си джоб и го постави на барчето на колата.

— Какво е това?

— Флашка. Сещаш се, за компютър…

— Знам какво е, Динг. Защо ми го показваш?

— Взех го от един от посолството в Триполи. Претърсихме ги набързо и намерих това във водача — онзи, когото проснах до лаптопа.

Въпреки куршума от автомата на Чавес в тялото му един от терористите беше успял да стигне до един лаптоп, да натисне комбинация от клавиши и да унищожи твърдия диск и картата за безжична връзка, които сега се намираха при шведите, но нямаше да им свършат много работа.

Всички смятаха, че лошите са използвали компютъра за връзка с някой отвън, Кларк знаеше, че това е проклятието на дигиталния век. Състоянието на безжичните технологии за връзка с интернет позволяваше не само по-голям обхват на сигналите, но и по-добро криптиране. Дори либийците да искаха да сътрудничат напълно, нямаше никакви шансове отряд „Дъга“ да проследи и заглуши всеки модем наоколо, та ако шведите не са успели да възстановят диска или картата, никога нямаше да се разбере с кого са говорили терористите от посолството.

„А може би не“ — каза си Кларк.

— Господи, Динг, това е адски голям пропуск.

— Сложих го в джоба си и не се сетих чак докато се върнахме тук и разопаковахме багажа. Съжалявам. Та какво ще правим? — запита Динг със злобна усмивка. — Да го предадем ли на Олдън?

— Нeка да помисля.

Джак откри онова, което търсеше, късно следобед. Съгласно закона авиационните застрахователи трябваше да правят исковете обществено достояние, но нямаше изискване да осигуряват лесен достъп. Затова повечето от тях създаваха трудности при търсенето на дигитална информация за тези искове.

— „XLIS — XL Иншурънс Швейцария“ — каза Джак на Раундс.

— Сключват доста застраховки в областта на авиацията. Преди три седмици са предявили иск за самолет „Дасо Фолкън 9000“. Това е малък самолет. Правят го същите хора, които строят изтребителите „Мираж“. Ищецът е жена на име Маргарите Хласек, съсобственик на „Хласек Еър“ заедно със съпруга си Лapc, който в същото време е и пилот. Фирмата е в Цюрих. Но ето интересното: проверих ги в прехванатата от нас информация, направих търсене по думи и получих попадение. Преди два дни ФБР са се свързали със своите аташета в Стокхолм и Цюрих. Някой се интересува от „Хласек Еър“.

— Защо Стокхолм?

— Предполагам, че се интересуват от основната база на „Хласек“ и последното летище, в което е бил този самолет.

— Какво друго знаем за „Хласек“?

— Рискови са. Открих четири отделни оплаквания до шведската администрация за гражданска авиация, до шведския орган за гражданска авиация…

— Каква е разликата?

— Едната служба се занимава с държавните летища и управлението на въздушния трафик, а другата — с частната авиация и безопасността. Четири оплаквания през последните две години — три за нередовни митнически формуляри и едно за неправилно попълнен летателен план.

— Летят в приятелски терористки небеса — промърмори Раундс.

— Възможно е. Ако е така, услугите им не са евтини.

— Хайде да поговорим с Гери.

* * *

Хендли седеше в кабинета си с Гренджър. Шефът покани двамата с ръка.

— Джак май има нещо — каза Раундс.

Джак разказа за откритието си.

— Налучкваш — отбеляза Гренджър.

— Да, но имаме изчезнал самолет, намеса на Агенцията по тютюна и огнестрелните оръжия, ФБР пуска пипала в Швеция и се появява някаква съмнителна компания за чартърни превози — възрази Раундс. — Това сме го виждали и преди, нали? „Хласек Еър“ превозва хора, които не искат или пък не могат да летят с обикновените авиокомпании. Това може да не ни доведе до резултат, но е нишка, която можем да дръпнем. Или спусък на пушка, която цели разни помияри.

Хендли помисли по въпроса, а след това погледна към Гренджър, който сви рамене и кимна.

— Джак? — запита шефът.

— Не е зле от време на време да разтърсваме дърветата, шефе.

— Вярно е. С какво се занимават двамата Карузо?

33

С ПОСРЕДНИК не работеха толкова често, но се случваше, а това притесняваше Мелинда. Обикновено то означаваше, че клиентът е женен или пък е известен човек, което обикновено значеше повече пари, както се оказа и сега. Посредникът — средиземноморски тип на име Паоло, с белези от изгаряния по ръцете — й беше дал половината от трите хиляди долара предварително, както и адреса на ъгъла, където тя трябваше да чака да я вземат — и това не й се случваше често, но парите са си пари, а пък тези надхвърляха многократно обичайната цена.

В най-лошия случай клиентът може да поиска нещо перверзно, което тя не желае да прави. В такъв случай тя трябваше да реши как да се справи, без да загуби парите. Повечето мъже се навиваха лесно, но от време на време се срещаше по някой, който упорито настояваше за някоя перверзия. В такива случаи — два дотук — тя знаеше, че е по-добре да се откаже. Да каже „да, ама не“ и да се чупи.

Според статистиката наоколо нямаше много серийни убийци, но половината от тях убиваха проститутки — като се започне още от Джак Изкормвача в района Уайтчапъл в Лондон. Дамите на вечерта, както елегантно са ги наричали в Англия през XIX век, са водели клиентите си в потайни места за „експресно чукане“, където убийството е по-лесно, отколкото насред оживена улица, и по тази причина тя и някои нейни колежки имаха проста система за взаимна сигурност — споделяха си подробности за срещите с клиенти.

В случая колата беше „Линкълн Таун Кар“ с тъмни стъкла. Тя спря до бордюра и Мелинда чу отключването на задната врата. Прозорците не се спуснаха. След кратко колебание тя се качи в колата.

— Защо прозорците са тъмни? — запита тя с привидно небрежен тон.

— За защита от слънцето — отговори шофьорът.

Мелинда реши, че отговорът е смислен, но не отдалечи ръката си от чантичката, в която имаше един много стар джобен автоматичен „Колт“ 25-и калибър, почти безтегловен със своите четиристотин грама. Тя почти не стреляше с него, но пистолетът беше напълно зареден със седем патрона и поставен на предпазител. Макар и не точно „Магнум“ 44-ти калибър, оръжието осигуряваше нещо повече от целувка по бузата.

Тя си погледна часовника. Прецени, че са на тридесет минути път извън града. Добра, но и лоша новина. Истински потайното място става да убиеш една курва и да се отървеш от тялото. Но тя нямаше да се притеснява за всяко нещо, а и на сантиметър от дясната й ръка се намираше чантичката с малкия господин „Колт“…

Колата зави рязко наляво по една алея, след това направи нов ляв завой и се озова в гараж. Частен, не обществен гараж, което означава че е частен вход към апартамента. Е, поне не я докараха в къмпинг е каравани. Хората, които живееха в каравани, я плашеха, въпреки че сред редовната й клиентела ги нямаше. Мелинда искаше 1000–2000 за чукане и 4500 долара за цяла нощ. Забележителното беше, че толкова много хора имат желание да плащат тези пари, а това доста добре допълваше парите от редовната й работа като рецепционист в управлението на обществените училища в Лас Вегас. Мъжът излезе от колата, отвори нейната врата и подаде ръка, за да й помогне да излезе.

* * *

— Добре дошла — чу се глас на възрастен човек. Тя тръгна към гласа и забеляза един висок мъж в хола. Той се усмихваше приятно. Мелинда беше свикнала с това.

— Как се казвате? — запита мъжът. Имаше приятен глас. Мелодичен.

— Мелинда — отговори жената, като тръгна към него и разлюля ханша си.

— Желаеш ли чаша вино, Мелинда?

— Благодаря — отговори тя и получи хубава кристална чаша. Паоло беше изчезнал — тя не знаеше къде, но в тази обстановка предупредителните й системи изключиха. Непознатият имаше пари, а тя притежаваше богат опит с богаташи като него. Можеше да се поотпусне. Мелинда умееше отлично да разгадава мъжете — ами нали от това живееше, а този мъж не я заплашваше с нищо. Просто искаше да си направи кефа и тя предлагаше точно това. Вземаше скъпо, защото я биваше, а и мъжете нямаха нищо против, защото тя си заслужаваше парите. Тази ненамеса в частната инициатива процъфтяваше в района, въпреки че Мелинда никога нe гласуваше за републиканците.

— Много хубаво вино — отбеляза тя, след като отпи.

— Благодаря. Старая се да съм добър домакин.

Мъжът я подкани с жест да седне на кожен диван и Мелинда се подчини, като сложи чантичката до себе си, но не разкопча ципа.

— Предпочитате ли да получите остатъка предварително?

— Да, ако нямате нищо против.

— Разбира се.

Мъжът измъкна от задния си джоб плик и й го подаде. Двадесет банкноти по 100 долара щяха да са достатъчни за тази вечер. Може би още, ако развитието на нещата му достави особено удоволствие.

— Мога ли да попитам за името ви? — запита Мелинда.

— Ще се засмеете — казвам се Джон. Случва се.

Няма проблем, Джон — отговори тя с усмивка, която би олющила и xpoма от бронята на стар шевролет, модел 1957 г. Тя остави чашата на масата.

— Е…

И се захвана за работа.

* * *

Три часа по-късно Мелинда взе душ и среса косата си. Това беше част от следактовата й рутинна работа, за да накара клиента да смята, че е докоснал душата й. Но повечето мъже не се хващаха, особено Джон. А и душът щеше да отмие миризмата му по нея. В тази миризма имаше нещо познато, но тя не можеше да го определи. Май й напомняше на някакъв медикамент. Вероятно за гъбички по краката или нещо подобно. Както и да е, онзи не изглеждаше никак зле. Приличаше на италианец. Средиземноморски тип или от Близкия изток. Такива ги имаше доста, а и по маниерите му можеше да се прецени, че няма проблем с парите.

Мелинда се облече и излезе от банята, като се усмихваше кокетно.

— Джон — каза тя с най-искрения си глас, — чудесно беше. Надявам се, че ще можем да го направим пак някой път.

— Много си мила, Мелинда — отговори Джон, а после я целуна. Всъщност доста добре се целуваше. Толкова добре, че даже извади още един плик с нови 20 стодоларови банкноти. С това си спечели прегръдка.

Мелинда реши, че тук може би започва нещо. Може би, просто може би, си е свършила работата както трябва и ще я поканят отново. Богатите и ексклузивни клиенти са най-доброто.

* * *

— Подходяща ли се оказа? — запита Тарик, след като беше закарал Мелинда.

— Съвсем — отговори Емира, излегнат на дивана. Всъщност повече от подходяща. — Много по-добре от първата.

— Моля да простите грешката ми.

— Не е нужно да се извиняваш, приятелю. Намираме се в уникална ситуация. Бил си предпазлив, както очаквам от теб.

Другата жена, Трикси, се оказа зле възпитана и твърде опитна в леглото, но това Емира можеше да прости. Ако тя не задаваше толкова много въпроси, ако не проявяваше такова любопитство, щеше да се върне на своя ъгъл на улицата и да продължи с жалкия си живот — с единственото наказание, че не са я поканили пак. „Неприятно, но необходимо“ — мислеше Емира. И необходим урок. Сгрешиха, че доведоха Трикси в къщата, и той накара Тарик да наеме този апартамент, който щеше да послужи за буфер, ако се наложи да се отърват от поредната блудница.

— Има ли нещо, преди да си легна? — запита той. Щяха да прекарат нощта тук и после да се върнат в къщата. Нощем колите привличаха вниманието на любопитните съседи.

— Да. Четири неща — отговори Тарик, като седна на отсрещния фотьойл. — Първо, Хади пътува обратно за Париж. Ще се срещне с Ибрахим утре.

— Ти прегледа ли пакета на Хади?

— Да. Четири съоръжения изглеждат обещаващи. Нашият агент е работил във всяко през последните две години и изглежда, че охраната се е променила сериозно само в едното.

— „Паулиния“ ли?

— Точно така.

Емира реши, че в това има смисъл. Съоръжението на „Петробразил“ имаше задача да поеме новия добив, което от своя страна изискваше ново строителство, и точно там се намираше уязвимото място. Така стана в Риад през 70-те и 80-те — нямаше обучени и компетентни охранители, които да вървят в крак с разширението. Но това е цената на алчността.

— Ще измине година, преди охраната да е на ниво.

— Вероятно си прав, но няма да чакаме, за да видим дали е така. Вербуването как е?

— Ибрахим е почти готов — отвърна Тарик. — Каза, че му трябват не повече от две седмици. Предлага да вербуваме и Хади за този екип.

Емира помисли над това.

— Ти как смяташ?

— Хади е надежден — в това сме сигурни, а лоялността му е извън всякакво съмнение. Обучавал се е за работа на терен, но няма опит, освен от Бразилия, където се справи добре. Ако Ибрахим го смята за готов, аз съм съгласен с него.

— Много добре. Предай благословията ми на Ибрахим. Какво друго има?

— Относно жената. Връзката им е силна и тя напредва, но не смята, че онзи е готов да захапе стръвта.

— Тя каза ли някакъв срок?

— Три до четири седмици.

Емира се замисли за календара. Информацията от тази жена стоеше в основата на всичко. Без нея ще трябва да отложи нещата за още една година. Още една година, през която американците да рушат неговите мрежи и езиците да говорят. А някой да извади късмет и да се натъкне на нишката, която ще разплете всичко.

Не, той реши, че ще трябва всичко да стане през тази година.

— Кажи й, че очакваме отговор не по-късно от три седмици. Друго.

— Известие от Найоан в Сан Франциско. Хората му са на място и чакат заповеди.

От многобройните части и късчета на „Лотос“ Найоан се оказа най-лесната, или поне влизането му в страната и подготовката. Посещенията на студенти се разрешаваха относително лесно, особено за човек като Найоан. Освен това, колкото и да бяха невежи американците за света извън собствените им граници, на индонезийците в повечето случаи гледаха като на азиатци или ориенталци, а не като на членове на най-голямата мюсюлманска общност на земята. „Фанатизмът и тесногръдието — разсъждаваше Емира — са оръжия, които РСУ използва с удоволствие.“

— Добре — каза Емира. — Хайде утре да разгледаме целите отново. Ако има промени, трябва да ги направим отрано. Друго?

— Последното. Видяхте ли новините за посолството в Триполи?

Емира кимна.

— Идиотскт работа. Напразна.

— Планирал го е един от нашите.

Емира се изправи рязко и изгледа Тарик строго.

— Моля?

Преди осем месеца до всички клонове на РСУ бяха пратили вест, че мисиите на ниво клетка се забраняват до второ нареждане. Сега точно провеждаха твърде деликатна и сложна операция. По-дребните операции — предимно с незначителен успех и малко на брой загинали — имаха ролята да създават илюзия за липса на организираност и че всичко е както обикновено, но такова нещо…

— Как се казва той? — запита Емира.

— Дирар ал Карим.

— Не ми говори нищо.

— Йорданец е. Вербуван е от джамията „Хюсеин“ в Аман преди три години. Обикновен войник. Същата мисия е предлагана миналата година от нашите хора в Бенгази. Отказахме я.

— Колко са мъртви?

— Шест до осем от нашите. Никой от техните.

— Слава на Бога за това.

Без убити заложници западната преса щеше бързо да забрави за инцидента, а често вниманието на разузнавателните служби следваше пресата. Това е бремето на тяхната „глобална война срещу терора“. Те се оказваха в ролята на пословичното холандско момче, което запушило с пръста си дигата.

— Знаем ли кого е вербувал?

— Проучваме го. Освен това не знаем дали има оцелели след нападението освен самия Карим — добави Тарик. — Всъщност, той не е участвал.

— Идиот! Значи това… нищожество планира мисия без наше одобрение, оплесква я и му липсва достатъчно здрав разум или чест да умре, докато я изпълнява. Знаем ли къде е той сега?

— Не, но няма да е трудно да го намерим. Особено ако прострем ръката си. Той ще бяга и ще търси убежище.

Емира кимна замислен.

— Добре. Направи го. Предложи му маслинена клонка, но от разстояние. Накарай Алмази да се заеме.

— А когато го намерим?

— Направете от него пример за останалите.

34

ШАСИФ ХАДИ седеше в парижкия район Монпарнас, пиеше кафе и се стараеше да не изглежда нервен.

Човекът, с когото се срещна на плажа Топанга, спази обещанието си и му се обади на следващия ден, за да му даде инструкции откъде да вземе пакетите за връщане, които щеше да намери в пощенски кутии под наем в района на Лос Анджелис. Изненада го не това, че всеки пакет съдържаше компактдиск без надпис, а че към единия имаше закачена машинописна бележка с текст „Индиана кафе, Монпарнас, Мейн Авеню 77“ и дата и час. Хади не знаеше дали това е поредната обикновена куриерска мисия, или е нещо повече.

Алжирец по рождение, Хади беше емигрирал във Франция още като юноша, когато баща му търсеше по-добре платена работа. Хади говореше добре френски с акцент на „piednoir“, или „чернокрак“, както преди двеста години са наричали гражданите на френските колонии в северното крайбрежие на Африка и които след продължителна и кървава колониална и гражданска война през 60-те години Френската република по-скоро изостави, отколкото загуби. Но Алжир не беше процъфтял и затова арабите изнасяха милиони граждани в Европа, където получаваха недобър прием особено през последното десетилетие на двадесети век, когато откриха ислямската си идентичност в страна, която все още се придържаше към идеята за претопяването. Говори езика (произнасяй думите правилно), приеми обичаите и си французин, а френската раса не се интересува особено от цвета на кожата. Макар и католическа страна. Франция не се интересуваше в каква черква ходиш, тъй като самите те не ходеха. Но ислямът промени това. Може би спомняйки си победата на Шарл Мартел в битката при Тур през 732 г., осъзнаха, че някога са воювали с мюсюлманите, но преди всички възразяваха срещу факта, че мюсюлманите емигранти не приемат тяхната култура, обличат се и спазват обичаи, които не се харесват на бонвиваните с виното, и следователно не се претопяват. Питаха се защо ли не би искал някой да е французин. И така безбройните френски полицейски служби наглеждаха хората като него. Хади знаеше това и се стараеше да се впише в ситуацията, като се надяваше, че Аллах ще разбере и ще му прости, защото е безкрайно милостив. А освен това Хади едва ли е единственият мюсюлманин, който пие алкохол. Заради алкохола френската полиция го игнорираше. Хади работеше като продавач в магазин за видеокасети, разбираше се с колегите си, живееше в скромен, но комфортен апартамент на улица „Доломю“ в пети арондисман („квартал“ в Париж), караше един ситроен и не създаваше неприятности на никого. Никой не забелязваше, че той живее малко над доходите си. Тукашните полицаи може и да са добри, но никога не са идеални.

Нито пък забелязваха, че пътува по малко, предимно в Европа, и че се среща от време на време с чужденци в едно приятно бистро. Хади харесваше особено много едно леко червено вино от долината на Лoapa, естествено без да знае, че винарят е евреин, който енергично подкрепяше израелската държава. За съжаление антисемитизмът отново се зараждаше във Франция, което радваше петте милиона мюсюлмани от населението й.

— Имате ли нещо против да седна при вас? — запита глас над рамото на Хади.

Той се обърна.

— Заповядайте.

Ибрахим седна.

— Как пътувахте?

— Спокойно.

— И какво ми носите? — запита Ибрахим.

Хади бръкна в джоба на сакото си и извади компактдисковете, които предаде, без да прави опити да се крие. Често в опит да е незабележим човек се издава по-лесно. Освен това ако случаен непознат или дори опитен митнически служител разгледат съдържанието на компактдисковете, щяха да видят дигитални снимки от нечия лятна ваканция.

— Гледал ли си ги? — запита Ибрахим.

— Разбира се, че не.

— Проблеми с митниците?

— Не. Всъщност останах изненадан — отвърна Хади. — Ние сме пет милиона тук. Не могат да ни наблюдават всичките, а и аз гледам да не бия на очи. Те си мислят, че ако един мюсюлманин пие алкохол, не е заплаха за тях.

Да не бие на очи означаваше, че не ходеше в джамия и рядко посещаваше местата, където ходеха ислямските фундаменталисти, които французите наричат „интегристи“, защото фундаменталисти тук викаха на фанатизираните християни, които вероятно нямаха време от пиене да представляват заплаха за тях. Неверници.

— Споменаха за възможност за промяна на ролята ми — подсказа Хади.

Двамата седяха до маса на тротоара. На три метра имаше други хора, но разговорът им не се чуваше от уличния шум и от обичайните звуци на големия град. Двамата мъже знаеха, че не трябва да се навеждат над масата заговорнически. Това не се правеше от филмите от 30-те години насам. Много по-добре е да си пиеш виното сам и анонимен, да пушиш и да извърташ глава след жените, които минават с шикозните си рокли и голи крака. Французите разбираха веднага подобно поведение.

— Стига да се интересуваш — отговори Ибрахим.

— Интересувам се.

— Ще е различно от онова, с което си свикнал. Има риск.

— Ако Бог желае така…

Ибрахим спря погледа си на него за пет секунди, а после кимна.

— Твоето пътуване в Бразилия… Колко пъти си бил там?

— Седем през последните четири месеца.

— Приятно ли беше?

— Ами достатъчно хубаво, мога да кажа.

— Достатъчно хубаво да се върнеш, ако го поискат от теб?

— Определено.

— Там имаме човек. Бих искал да се срещнеш с него, за да уредите настаняването ти.

Хади кимна.

— Кога тръгвам?

* * *

— Открих го — каза Джак и подаде страниците. Бел ги взе и се облегна в стола си.

— Франция ли? — запита той. — От съобщението за раждането?

Заради подозренията си във връзка с внезапната промяна на комуникационните протоколи на РСУ след доста крачки назад и търсене Джак успя да отдели едно кодирано с цифри име, което се оказа ново в списъка на получателите.

— Да. Казва се Шазиф Хади. Очевидно живее в Рим, не сме сигурни къде точно, но е мюсюлманин и вероятно по произход е от Алжир, като май полага максимални усилия да стои под радара. Доста време прекарва в Париж.

Бел се засмя.

— Италианците сигурно нямат представа за съществуването му.

— Бива ли ги? — запита Джак.

— Италианците? Разузнавателните им служби са първокласни и нямат проблем да си цапат ръцете. Полицията им също я бива. Нямат толкова ограничения като нашите момчета. Дават на момчетата си повече свобода в следенето на хора и неофициалното разследване, отколкото ние на нашите. Могат да подслушват телефони с административна заповед, не съдебна, както е при нас. Не бих полагал усилия да привличам вниманието им, ако нарушавам закона. Така е в Европа — искат да знаят колкото може повече за хората и делата им. Ако носът ти е чист, няма да те закачат. Ако не е, могат силно да ти стъжнят живота. Правната им система не е като нашата, но е доста справедлива, общо взето. Наглеждат мюсюлманите, защото е имало малко шум, но нищо повече. Но си прав, че ако онзи е играч, значи знае, че трябва да се таи, да си пие виното, да си яде хляба и да гледа телевизия както всички останали. Имали са проблеми с тероризма, но не толкова лоши. Е, през 60-те години терористичната ОАС[24] е била сериозен, страшен проблем, но доста ефективно са се справили с него. И доста безскрупулно. Италианците знаят как да действат, когато се налага… Та този Хади статичен ли е?

— Не, доста е пътувал през последните шест месеца — дотук, в Западна Европа, Южна Америка…

— Къде по-точно?

— Каракас, Париж, Дубай…

— Освен това и електронната поща, какво друго те кара да го смяташ за опасен? — запита Бел. — Знаеш ли, веднъж ми се обадиха от „Комсат“. Изглежда случайно съм ползвал безжичната интернет връзка на съседите. Нямах представа.

— Случаят не е такъв — обясни Джак. — Проверих всичко няколко пъти и адресът е на Хади. Създаден е при германски интернет доставчик, който работи от квартал Монте Скаро в Рим, но това не означава нищо. Човек може да се включи към него от цяла Европа. Въпросът е защо трябва да му изпращат съобщението криптирано по интернет, като могат да се обадят по телефона или да се срещнат с него в ресторант? Очевидно подателят мисли, че информацията е важна. Вероятно не познава Хади по лице или не иска да се обажда по телефона, или да му оставя нещо някъде, а може и да не знае как. Тези момчета са като споени с интернет. Те опитват да обърнат оперативната си слабост в сила. Имат относително малка организация, която не е обучена от професионалисти. Ако бяха някогашното КГБ, щяхме да сме нагазили в дълбоки лайна, но тези наваксват структурните си слабости с технологии. Групите им са малки, което им помага да се крият, но трябва да комуникират и да координират действията си със западните технологии, което е добре, и знаем, че някои от тях са извън Европа. Понякога е риск да прекосиш технологичните граници. Затова за най-важните неща се използват куриери.

Ако бяха национална държава, щяха да имат по-добри ресурси, но пък тогава ние щяхме да можем по-ефективно да се борим с тях и с командната им верига. Та има добра и лоша новина. Можеш да стреляш със сачми по прилеп вампир, но не и по комар. Комарът не може да причини сериозни проблеми, но може да ни вгорчи живота. Нашата слабост е в това, че ценим човешкия живот повече от тях. Иначе нямаше да могат да ни наранят изобщо, но положението е такова и няма да се промени. Опитват да се възползват от нашите слабости, а на нас ни е трудно обратното. Ако не открием кои са, ще продължат да ни жилят с надеждата Да ни подлудят. Междувременно ще опитват да подобряват уменията си и да използват нашите технологии срещу нас.

— Е, препоръки?

— Откриваме, ако можем, всичко от неговия адрес в интернет, както и финансова информация. Следвай парите. В идеалния свят щяхме да се обадим на германците, но не можем. По дяволите, та ние дори не можем да накараме ЦРУ да ни свърши работа, нали?

И с този въпрос Джак посочи истинския проблем на Колежа. Тъй като той не съществуваше, не можеше да обявява сред разузнавателната общност своите удари и да върши някои неща по стандартните канали. Дори да открият нефт в Канзас и да направят много хора богати, все някой бюрократ щеше да върне лентата назад, за да види кой е сторил всичко това и да разбие прикритието на Колежа. Суперсекретността съдържаше толкова неприятности, колкото и предимства. Даже повече. Можеха да изпратят запитване до Форт Мийд, маскирано като въпрос от ЦРУ, но и това криеше опасности и изискваше одобрението на самия Гери Хендли. Е, покрай сухото гори и суровото. В свят, в който две или повече глави са по-добре от една при решаването на проблеми, Колежа трябваше да се оправя сам.

— Не се страхувам, Джак — отговори Бел. — Ако този Хади не е попаднал в списъка с получателите на имейлите по случайност, мисля, че говорим за куриер.

Макар и не най-бързата комуникация, куриерите позволяваха най-голяма сигурност. Криптираните данни и съобщения, скрити в документ или компактдиск, не са сред нещата, които хората от летищната охрана са обучени да намират. Ако не знаеш кой е куриерът — а те май вече знаеха, — лошите можеше да планират края на света, но добрите никога нямаше да узнаят.

— Съгласен съм — отговори Джак. — Ако не работи за „Нешънъл Джиографик“, значи има нещо. Или е оператор, или оказва подкрепа.

Рик Бел си каза, че това момче мисли оперативно, което не е лошо.

— Добре — каза той на Джак. — Постави това най-отгоре в списъка и ме информирай какво става.

— Добре — отвърна Джак и стана. Обърна се към вратата, но после се извърна.

— Има ли нещо? — запита Бел.

— Да. Искам да говоря с шефа.

— За какво?

Джак му каза. Бел се постара да скрие изненадата на лицето си. Опря пръстите на ръцете си един в друг и изгледа Джак.

— А това пък какво е? От онази работа с МоХа ли? Защото това не е реалният живот, Джак. Теренната работа е…

— Знам, знам. Просто искам да се чувствам като човек, който прави нещо.

— Ами ти правиш нещо.

— Знаеш какво имам предвид, Рик. Искам да правя нещо. Доста мислих. Нека поне го кажа на Гери.

Бел помисли и сви рамене.

— Добре, ще уговоря срещата.

„Девет хиляди шибани мили и пак няма бира“ — каза си Сам Дрискол, но си припомни, че поне не се прибра у дома в гумен чувал. Няколко сантиметра встрани според доктора и парчето камък е щяло да среже брахиалната или подключечната вена и да доведе до изтичане на кръвта още преди да стигнат до хеликоптера. Но загуби двама души. Барнс и Гомес бяха ударени с пълна сила от ракетния снаряд. Йънг и Питърсън ги улучиха парчетии в краката, но двамата успяха сами да се качат в хеликоптера. Оттам стигнаха бързо до Кала Гуш, където той се раздели с екипа си, и двамата с капитан Уилсън със счупения крак отидоха до базата на ВВС в Рамщайн, а след това в армейския медицински център „Брук“ във форт „Сам Хюстън“. Оказа се, че и двамата се нуждаят от ортопедична хирургия, каквато специализират в „Брук“. И обезболяващо. Сестрите ги биваше с обезболяващите, които много помогнаха да забрави, че преди пет дни в рамото му е стърчало парче гранит от Хиндукуш.

Мисията се оказа провал поне по отношение на основната задача, а работата на рейнджърите не включваше провали, независимо по чия вина са. Ако информацията им беше вярна и ако целта изобщо е била в пещерата, сигурно се е измъкнала не повече от ден преди те да дойдат. И все пак предвид бурята от лайна, през която минаха на връщане, нещата можеха да са много по-лоши. Загуби двама, но се върна с тринадесет. Барнс и Гомес. По дяволите.

Вратата се отвори и капитан Уилсън влезе в инвалидна количка.

— Имаш ли минутка за посетители?

— Да. Как е кракът?

— Още е счупен.

Дрискол се засмя.

— Ще остане така известно време, сър.

— Но нямам планки и щифтове, та поне това е добре. А ти?

— Не знам. Докторите са уклончиви. Операцията мина добре, нямам наранявания на съдовете, което щеше да е кофти. Ставите и костите се оправят много по-лесно, май. Имаш ли известие от момчетата?

— Да, добре са. Седят си на задниците, и с право.

— А Йънг и Питърсън?

— И двамата са добре. Ще почиват няколко седмици. Виж, Сам, нещо става.

— По лицето ти разбирам, че няма да ме посети Кери Ънъдруд[25].

— Боя се, че не. Прокуратурата. Двама са, в батальона.

— За нас двамата ли?

Уилсън кимна.

— Разследват ни. Има ли нещо, което трябва да знам?

— Не, сър. Миналия месец ми написаха фиш за неправилно паркиране пред фитнес залата, но иначе съм добро момче.

— В пещерата всичко ли беше гот?

— Стандартните неща, капитане. Както съм го описал.

— Е, онези ще са тук днес следобед. Бъди искрен. Всичко ще се оправи.

* * *

Дрискол схвана бързо какво искат онези от прокуратурата — главата му. Не знаеше кой и защо, но някой трябва да го е нарочил заради онези неща в пещерата.

— И колко часови имаше?

Двама.

— И двамата ли убихте?

— Да.

— Добре, значи след това влизате в пещерата. Колко от обитателите й бяха въоръжени? — запита единият от следователите.

— Ами накрая преброихме…

— Не, имам предвид при влизането в пещерата. Колко от онези бяха въоръжени?

— Обяснете какво значи „въоръжени“.

— Не се правете на умник, сержант. Колко въоръжени мъже срещнахте, когато влязохте в пещерата?

— Написал съм го в доклада си.

— Трима, така ли?

— Трима, да — отвърна Дрискол.

— Останалите спяха ли?

— С автомати под възглавниците. Ама вие не схващате. Говорите за пленници, нали така? Да, ама в истинския свят не става така. Ако започне престрелка само с един в пещерата, накрая ще има мъртви рейнджъри.

— Вие не опитахте ли да обезвредите спящите мъже?

Дрискол се усмихна при този въпрос.

— Бих казал, че ги обезвредих напълно.

— Застреляли сте ги, докато са спели.

Дрискол въздъхна.

— Момчета, защо не говорите направо?

— Както искате. Сержант, има достатъчно улики в следоперативния ви доклад, за да ви обвиним в убийството на невъоръжени бойци. Добавете към тях и казаното от останалите в екипа…

— Чиито показания все още не сте взели официално, нали?

— Не, още не.

— Защото знаете, че това, дето го казвате, са глупости, и предпочитате да си сложа сам главата на дръвника и да не създавам неприятности.

— Защо постъпихте така?

— Аз си вършех работата. Проверете си учебниците. Ние изпълнявахме стандартната процедура. Не може да позволиш на онези да стрелят по теб.

— И очевидно не сте им позволили да се предадат, нали?

— Всемогъщи Боже… Господа, онези идиоти не се предават. Като стане дума за фанатици, пред тях пилотите камикадзе са си направо безгръбначни шубета. А това, дето го говорите, значи да убият няколко от моите хора, а аз не мога да го допусна.

— Сержант, признавате ли, че сте екзекутирали мъжете в пещерата, преди да могат да реагират?

— Само казвам, че свършихме с приказките, докато не видя адвокат.

35

— ТРЪГНАЛИ СМЕ ЗА ЗЕЛЕН ХАЙВЕР — каза Брайън Карузо, като гледаше през стъклото до пътническата седалка. — Е, сигурно има и по-лоши места от това.

Швеция беше много красива, със зеленина и безупречни шосета от Стокхолм нататък. Никъде не се виждаха боклуци. В момента се намираха на 90 мили северно от шведската столица, а 12 мили на североизток от тях водите на Ботническия залив хвърляха искри под облачното небе.

— Според теб къде държат отбора по бикини? — запита морският пехотинец.

Доминик се засмя.

— Те са генерирани на компютър, брат ми. Никой не ги е виждал на живо.

— Глупости, истински са. Колко далече е? Как се казваше градът? Сьодерхамн?

— Да. На около сто и петдесет мили.

Джак и Сам Гренджър ги бяха информирали и братята Карузо не само се съгласиха с оценката на шефа по операциите, че това е „изстрел отдалеч“, но и сами искаха да „вдигнат дивеча от храстите“. Освен това така можеха да понаточат уменията си в занаята. До момента повечето от работата в Колежа ги отвеждаше в Европа и колкото повече човек тренира в реална оперативна обстановка, толкова по-добре. Двамата се чувстваха зле без пистолетите, но реалността го изискваше: зад граница в повечето случаи щяха да са невъоръжени.

Двамата не знаеха как точно Джак е открил връзката на „Хласек Еър“ с малкото летище в Сьодерхамн, но последното известно място на кацане на изчезналия самолет „Дасо Фолкън“ се оказа точно там. Доминик обясни, че то е почти като да търсиш изчезнал човек: къде е видян за последно и от кого? Как точно щяха да отговорят на тези въпроси, когато стигнат в Сьодерхамн, е друга работа. Предложението на Джак, поднесено със стеснителна усмивка, вероятно щеше да се окаже далновидно — трябва да импровизират. За тази цел хората в Колежа, които подготвяха документи и се намираха някъде в недрата на сградата, им бяха дали официални бланки, визитки и документи от отдела за разследвания по застрахователни искове от швейцарската „XL Иншурънс“ — дъщерна фирма на лондонската „Лойдс“.

Рано следобед стигнаха южните квартали на Сьодерхамн — град с население 12 000 души, и Доминик сви на изток по шосе Е4, а след пет мили знаците с нарисуван самолет го отведоха до почти празния паркинг на летището. Преброиха три коли. През триметровата здрава ограда се виждаха четири хангара с бели покриви, наредени в една редица. По напуканата писта се движеше самотна цистерна за гориво.

Май добре направихме да дойдем през почивните дни — отбеляза Брайън. Предполагаха, че в съботния следобед на летището щеше да има по-малко хора и че е по-малко вероятно да попаднат на някой голям шеф. Ако имаха късмет, щяха да намерят само някой човек на минимална работна заплата и непълно работно време, който просто иска да прекара следобеда със съразмерни на заплатата минимални разправии.

— Още веднъж браво на братовчеда.

Излязоха от колата, отидоха до офиса и влязоха вътре. Едно русо момче на двадесетина години седеше зад гишето с крака, качени на една картотека. Зад него от стереокасетофон гърмеше последната версия на шведския технопоп. Хлапето стана и намали музиката.

— God middag[26] — поздрави то.

Доминик сложи документите си на гишето и също поздрави.

* * *

След пет минути уговаряне и косвени заплахи успяха да получат документите за полетите, в които бяха записани кацанията на два самолета „Дасо Фолкън“ през последните осем седмици — единият от Москва преди месец и половина, а другият от базираната в Цюрих „Хласек Еър“ отпреди три седмици.

— Ще трябва да видим товарителницата, плана за полета и досието за обслужване на този самолет — каза Доминик, като почука с пръст по папката.

— Нямам тези документи. В главния хангар са.

— Да вървим тогава.

Хлапето вдигна телефона.

* * *

Единственият дежурен механик, Харолд, беше почти на същите години както хлапето от рецепцията и се разтревожи още повече от появата им. Следователите от застрахователно дружество, липсващият самолет и документите за обслужване представляваха три фрази, които никой механик не иска да чуе, особено когато в списъка са включени и „Лойдс“, които вече почти триста години се радваха на реноме, каквото малко други компании по света притежават.

Харолд ги заведе в офиса на механиците и не след дълго Доминик и Брайън получиха исканите от тях регистри и две чаши кафе. Харолд се мота в преддверието, докато Брайън не го прогони с поглед така, както може само офицер от морската пехота.

Съгласно плана на полета от „Хласек Еър“ крайната цел е била Мадрид, Испания, но плановете са си просто планове. След като е напуснал въздушното пространство на Сьодерхамн, самолетът може да е заминал навсякъде. Разбира се, това създаваше усложнения, но преодолими. Отчетите за обслужването изглеждаха също така рутинни, но нещата се промениха след резюмето, в подробните описания. Освен че е напълнил резервоарите на самолета с гориво, дежурният механик беше извършил диагностика на приемо-предавателя на самолета.

Доминик стана, почука по стъклото на гишето и махна с ръка на Харолд да дойде. Показа му отчета от обслужването.

— Този механик, Антон Ролфс, бихме искали да говорим с него.

— Ъъ, няма го днес.

— Досетихме се. Къде можем да го намерим?

— Не знам.

Брайън запита:

— Какво значи това?

— Антон не е идвал на работа цяла седмица. Никой не го е виждал или чувал.

Харолд обясни, че миналата сряда идвали от полицията в Сьодерхамн, защото лелята на Ролфс, с която той живеел, подала известие за изчезнал човек. Племенникът й не се прибрал от работа преди седмица, в петък.

Като решиха, че полицията е свършила обичайната за такива случаи работа, Брайън и Доминик заминаха за Сьодерхамн, наеха стаи в хотел „Либломан“ и спаха до шест, после намериха наблизо ресторант, ядоха и убиха един час и се разходиха три преки до кръчмата, Далиг Радиса“ — „Гнилата репичка“, която според Харолд беше предпочитаното свърталище на Антон Ролфс.

След като огледаха района, двамата влязоха в бара, откъдето ги блъсна вълна цигарен дим и хевиметъл музика, и потънаха в море от русокоси тела, които се блъскаха за място на бара или пък танцуваха във всяко свободно пространство.

— Поне не е от онази, лайнарската техно музика — извика Брайън в шумотевицата.

Доминик докопа една преминаваща сервитьорка и поръча две бири на своя развален шведски. Тя се изгуби и се появи отново след пет минути.

— Говорите ли английски? — запита той.

— Да. Вие англичани ли сте?

— Американци.

— А, американци, страхотно, нали?

— Търсим Антон. Виждала ли си го?

— Кой Антон? Тук идват много хора.

— Ролфс — отвърна Брайън. — Механик, работи на летището.

— А, да, Антон. Не е идвал цяла седмица, струва ми се.

— Знаете ли къде можем да го намерим?

Усмивката на сервитьорката поохладня.

— Защо го търсите?

— Запознахме се във „Фейсбук“ миналата година. Казахме му, че ако дойдем тук, ще му се обадим.

— О, да, „Фейсбук“. Супер. Приятелите му са тук. Те може да знаят. Ето ги там, в ъгъла.

Жената посочи една маса, около която седяха няколко двадесетинагодишни младежи с вълнени блузи.

— Благодаря — каза Брайън и сервитьорката се извърна, за да се отдалечи. Доминик я спря.

— Извинявай, интересно ми е защо ни попита дали търсим Антон?

— Имаше и други. Не така приятни, като вас.

— Кога?

— Миналия вторник? Не, извинете, понеделник беше.

— От полицията ли?

— Не. Аз познавам всички полицаи. Четирима мъже бяха и не бели, но не и черни. Май от Близкия изток.

След като тя се отдалечи, Доминик извика в ухото на Брайън:

— Понеделник. Три дни след като лелята на Ролфс е обявила, че не се е прибрал.

— Може да не иска да го намерят — отговори Брайън. — Мамка му, тия са футболни запалянковци.

— Е?

— Не си ли гледал мачове за световната купа, брат ми? Тези обичат боя повече от пиенето.

— Ами значи ще е лесно да ги заговорим.

— Дом, не говоря за бокс. Говоря за уличен бой с откъсване на ухо и ритане в червата. А като добавиш и цялата група, знаеш ли какво се получава?

— Какво?

— Уста с изкъртени зъби — отвърна Брайън със зла усмивка.

— Момчета, търсим Антон — каза Доминик. — Сервитьорката каза, че сте му приятели.

— Не говорим английски — каза един от тях. По челото му се виждаше мрежа от дебели като въжета белези.

— Да ти го начукам, Франкенщайн — отвърна Брайън.

Младежът бутна стола си назад, стана и вдигна ръце за бой.

Другите го последваха.

— Сега говориш английски, а? — викна Брайън.

— Кажете на Антон, че го търсим — обади се Доминик, като вдигна ръце на нивото на раменете си. — Иначе ще идем при леля му.

Двамата братя заобиколиха групата и тръгнаха към изхода.

— Колко време им даваш? — запита Брайън.

— Тридесет секунди, не повече — отвърна Доминик.

Отвън Брайън вдигна една метална кофа за боклук, а Доминик взе парче ръждиво арматурно желязо, дълго колкото предмишницата му, и двамата се обърнаха точно когато вратата се отвори навън. Брайън, който стоеше зад нея, изчака да излязат трима от групата, след което затвори вратата с ритник в лицето на четвъртия и пристъпи напред, като завъртя кофата подобно на коса за сено. Доминик събори първия запалянко с удар в коляното, след това отскочи, за да не го удари вторият, и стовари желязото върху лакътя му, който се натроши. Брайън се извърна към вратата, която отново се отвори, и стовари кръглото дъно на кофата в челото на четвъртия мъж, изчака го да падне, а после я захвърли към коленете на последните двама, които се втурнаха през прага. Първият падна в краката му и се вдигна на ръце и колене, но получи ритник в главата, който го върна отново на земята. Последният запалянко размаха ръце със стиснати юмруци и се спусна към Доминик, който отстъпи, за да го накара да се приближи още, след което се отмести и го удари с желязото отстрани по главата. Мъжът се блъсна в стената и се свлече на земята.

— Добре ли си? — запита брат си Доминик.

— Да, а ти?

— Има ли някой буден?

— Да, ето този.

Брайън коленичи до първия, който беше излязъл през вратата. Той охкаше и се търкаляше натам-насам, стиснал разбитото си коляно.

— Ей, Франкенщайн, кажи на Антон, че го търсим.

* * *

Оставиха запалянковците и пресякоха улицата към парка, където Доминик седна на една пейка. Брайън изтича до хотела, взе наетата кола, върна се и паркира от другата страна на парка.

— Няма ли полиция? — запита той брат си през дърветата, като приближи пейката.

— Не. Онези май не си падат по полицаите.

— И аз мисля така.

Изчакаха пет минути. Предната врата на бара се отвори и двама от запалянковците излязоха и бавно се отправиха към една кола на съседната пресечка.

— Добри приятели — отбеляза Брайън. — Наивни, но добри.

36

ПОСЛЕДВАХА колата — тъмносин ситроен — през Сьодерхамн към източните предградия, а после излязоха извън града. Четири мили по-късно влязоха в друг град, голям около една четвърт от Сьодерхамн.

— Форсбака — прочете от картата Брайън.

Ситроенът отби от главния път, после направи серия леви и десни завои и спря пред една тревистозелена къща с два етажа отпред и един отзад. Доминик я подмина, сви надясно на следващия ъгъл и спря до бордюра под едно дърво. През задното стъкло виждаха предната врата на къщата. Запалянковците вече стояха пред нея. Единият почука. Тридесет секунди по-късно светна лампата и вратата се отвори.

— Какво мислиш? Сега ли да идем, или да чакаме? — запита Доминик.

— Чакай. Ако е Ролфс, значи е достатъчно умен да се крие цяла седмица. Няма да избяга, преди да помисли.

Двадесет минути по-късно предната врата се отвори и двамата запалянковци излязоха през нея. Качиха се в колата си и заминаха надолу по улицата. Брайън и Доминик изчакаха задните светлини да изчезнат и отидоха до къщата. Жив плет от избуяли люлякови храсти я отделяше от съседната къща. Двамата тръгнаха край плета, подминаха два затъмнени прозореца и стигнаха до гараж, който заобиколиха и застанаха срещу задната страна на къщата, където се виждаше врата с два прозореца отстрани. Светеше само единият. Докато чакаха, край прозореца мина силует на мъж, спря пред един кухненски шкаф и го отвори и затвори. Десет секунди по-късно мъжът излезе с куфар в ръка. Брайън и Доминик се прикриха. Страничната врата към гаража се отвори, а след това се чу отварянето и затварянето на вратата на кола. Вратата на гаража тракна отново, след което задната врата на къщата се затръшна шумно.

— Заминава. Трябва да допуснем, че Антон е запалянко като приятелите си.

— И аз си мислех същото. Съмнявам се, че има пистолет. Шведските закони са много кофти по този въпрос, но е по-добре да се пазиш, отколкото да съжаляваш. Нападаме го и го събаряме здраво.

— Добре.

* * *

Заеха позиции от двете страни на задната врата и зачакаха. Изминаха пет минути. Двамата чуваха как мъжът се движи из къщата. Брайън отвори комарника на вратата и опита да завърти дръжката. Отключено. Погледна Доминик, кимна му и завъртя дръжката, после отвори вратата и спря. Изчака. Нищо не се случи. Брайън влезе и задържа вратата отворена за Доминик, който го последва.

Намираха се в тясна кухня. Отляво, отстрани на хладилника имаше трапезария. Малък коридор отдясно водеше към предната част на къщата, в нещо като хол. Отнякъде се чуваше телевизор. Брайън пристъпи към стената и надникна иззад ъгъла. Прибра се назад и даде сигнал на брат си: „Виждам човека. Тръгвам.“.

Доминик кимна.

Брайън направи стъпка напред, спря, след това тръгна отново и стигна по средата на коридора.

Дъската под крака му изскърца.

Антон Ролфс, който стоеше пред телевизора в хола, вдигна поглед, видя Брайън и се втурна към предната врата. Брайън затича, наведе се, опря двете си ръце на дървената масичка за кафе, засили я като булдозер и притисна Ролфс към полуотворената предна врата. Ролфс загуби равновесие и падна по гръб. Брайън вече прескачаше масичката за кафе. Грабна Ролфс за косата и блъсна челото му в касата на вратата, после повтори и потрети. Мъжът се отпусна.

Намериха кълбо въже за простиране в едно чекмедже и завързаха Ролфс. Докато Брайън го пазеше, Доминик претърси къщата, но не откри нищо необичайно освен куфара, който онзи опаковаше.

— Приготвил се е набързо — каза Брайън, който ровеше из натъпканите в куфара дрехи. Изглежда бързото решение на Ролфс да тръгне беше предизвикано от посещението на приятелите му.

Отвън изпищяха спирачки. Брайън се приближи до предния прозорец, погледна и поклати глава. Доминик отиде в кухнята. Стигна до прозореца на мивката навреме, за да види как една жена заобиколи къщата и се насочи към задната врата, която се отвори точно когато Доминик се пъхна зад нея. Жената влезе. Доминик рязко затвори вратата, направи крачка напред, притисна дясната си ръка върху устата на жената, извъртя главата й и я притисна на рамото си.

— Тихо — прошепна той на шведски. — Говориш ли английски?

Жената кимна. Повечето шведи говореха английски, както и хората в доста страни в Европа. Американците се оказаха уникални в това отношение — повечето говореха само английски език, и то невинаги добре.

— Ще си махна ръката. Няма да ти причиним болка, но ако викаш, ще ти запуша устата. Разбрано ли е?

Тя кимна.

Доминик отпусна ръката си и леко побутна жената към един 01 столовете в трапезарията. Брайън дойде при тях.

— Как се казваш? — запита Доминик.

— Мария.

— Антон гадже ли ти е?

— Да.

— Търсят го разни хора.

— Вие сте от тях.

— И други го търсят — отговори Брайън. — Сервитьорката от „Ряпата“ ни каза, че някакви от Близкия изток питали за него.

Мария не отговори.

— Казал ти е за това, нали?

— Не.

— Сигурно не е искал да те тревожи.

Мария вдигна очи нагоре и Брайън се засмя.

— Понякога ние, мъжете, правим точно такива глупости.

Мария се усмихна.

— Да, знам.

Доминик запита:

— Антон каза ли ти защо се крие?

— Свързано било с полицията.

Братята се спогледаха. Дали Антон не смята, че полицията го търси по друга причина? Различна от заявлението на леля му?

— Къде щяхте да отидете? — запита Доминик.

— Стокхолм. Той има приятели там.

— Добре, чуй сега. Ако искахме да ви нараним, досега да сме го направили. Разбираш ли?

Тя кимна.

— Кои сте вие?

— Не е важно. Искаме от теб да накараш Антон да проумее едно нещо. Ако отговаря на въпросите ни, ще се постараем да му помогнем. Ясно ли е? Ако не, нещата стават лоши.

— Добре.

Брайън взе кана студена вода от кухнята и я изля върху главата на Антон. След това двамата с Доминик се дръпнаха в далечния край на хола, а Мария клекна до стола и заговори шепнешком на Антон. След пет минути се обърна и кимна на братята.

* * *

— Леля ми е пуснала съобщение за мен — каза шведът.

Доминик кимна.

— Не те е виждала. Притеснила се е. Ти сигурно мислиш, че има друго нещо? Онзи самолет може би?

— Вие откъде знаете за това?

— Имах усещане — отговори Брайън. — Досега. Пипа ли приемо-предавателя?

Антон кимна.

— Какво му прави?

— Дублирах кодовете.

— За друг самолет ли? За един „Гълфстрийм“?

— Да.

— Кой ти плати?

— Онзи, собственикът.

— От „Хласек Еър“, ли? Ларс?

— Да.

Брайън запита:

— Ти не му правиш такава услуга за първи път, а?

— Не.

— Как ти плати?

— С пари… в брой.

— Ти беше ли на работа онази нощ, когато самолетът „Дасо“ е кацнал и излетял?

— Да.

— Разкажи ни — подкани го Доминик.

— Четирима пътници, от Близкия изток, дойдоха с някаква лимузина. Качиха се на самолета и той излетя. Това е.

— Можеш ли да опишеш някой от тях?

Ролфс поклати глава.

— Много тъмно беше. Вие споменахте „Ряпата“. И че и други са ме търсили?

— Така каза сервитьорката — отвърна Брайън. — Четирима от Близкия изток. Имаш ли представа защо те търсят?

Ролфс го изгледа.

— На смешни ли се правите?

— Не, извинявай.

Братята оставиха Мария с Антон и отидоха в коридора.

— Мислиш ли, че казва истината? — запита Брайън.

— Да. Насира се от страх и е адски щастлив, че сме с бели лица.

— Но това не променя особено нещата. Не ни казва нищо полезно. Няма имена, лица, документи — само някакви от Близкия изток, които пътуват инкогнито за някъде си. Ако Службата за вътрешна сигурност или ФБР бяха хванали Хласек или пилота, нямаше да искат Цюрих и Стокхолм да ги търсят.

— Сигурно си прав — отвърна Доминик. — Какво да правим с тези двамата?

— Можем най-много да ги закараме в Стокхолм. Ако Антон е умен, ще се предаде на полицията и ще се моли да се заинтересуват от онова, което ще им разкаже.

Доминик хвърли поглед към Антон и Мария, които си събираха багажа. Брайън излезе през задната врата, за да докара колата. Върна се задъхан след три минути.

— Проблем. Гумите на колата ни са срязани.

Доминик се извърна към Антон:

— Твоите приятели ли са?

— Не. Казах им да не се връщат.

Отвън се чу шум от спирачки. Доминик угаси лампата на масата. Брайън заключи предната врата и погледна през шпионката.

— Четирима мъже — прошепна. — Въоръжени. Двама идват отпред, а други двама заобикалят.

— Проследили са те — каза Доминик на Мария.

— Не видях никого…

— Това е идеята.

— Имаш ли пистолет, Антон? — запита Брайън.

— Не.

Братята си размениха погледи. Знаеха какво мисли всеки от тях: твърде късно е да се вика полицията. А дори и да не е, участието им щеше да създаде повече проблеми, отколкото решения.

— Идете в кухнята — нареди Доминик на Антон и Мария. — Заключете вратата и легнете на пода. Не вдигайте шум.

Братята тръгнаха след тях.

— Ножове? — прошепна Брайън на Антон, който посочи едно чекмедже. Клекнал под нивото на прозорците, Брайън се приближи, отвори чекмеджето и намери чифт малки ножове от неръждаема стомана. Подаде един на Доминик, после посочи себе си и хола и се отправи натам. Доминик го последва и заедно двамата поместиха дивана, масичката за кафе и един фотьойл до вратата. Те нямаше да спрат онези, но щяха да ги забавят и може би да изравнят шансовете. Очакваше ги неизбежна престрелка, в която двамата влизаха с ножове. Доминик махна за късмет на брат си и се върна в кухнята. Брайън застана в края на коридора с очи, вперени в предната врата.

От пода Мария прошепна:

— Какво…

Доминик вдигна длан и поклати глава.

От външната страна на кухненския прозорец се чуха приглушени гласове. Изминаха десет секунди. Дръжката на задната врата се завъртя, като проскърцваше първо на едната страна, после на другата. Доминик заобиколи клекнал Антон и Мария, след което се прилепи към стената откъм дръжката на вратата.

Стана тихо.

Отново се чуха приглушените гласове.

Отстрани на къщата се посипаха строшени стъкла. Доминик чу звук като от падане на камък на пода. Знаеше, че това е за отвличане на вниманието и че Брайън би решил същото. Външната врата с мрежа за комари изскърца.

Нещо тежко блъсна вратата. Ударът се повтори. Дървената каса до главата на Доминик се сцепи. На третия удар вратата влетя навътре. Последва я една ръка с револвер, а след секунда и лице. Доминик изчака целта — мекото място под месестата част на ухото — и силно заби ножа чак до дръжката, а после с нея придърпа мъжа още навътре. Онзи изпусна пистолета. Доминик го ритна по коридора, откъдето Брайън го взе. След това извади ножа, протегна ръка, хвана вратата и я затръшна, като избута с нея мъжа навън.

От предната страна на къщата се чуха два изстрела. Прозорците се пръснаха. Брайън коленичи и насочи пистолета към предната врата. Доминик заобиколи Мария и Ролфс, коленичи и погледна през кухненския прозорец. Отвън двама мъже клечаха над своя партньор. Един от тях вдигна глава, забеляза Доминик и стреля два пъти в прозореца.

Застанал на ръце и крака, Доминик запита Мария:

— Олио?

Тя посочи отсрещното шкафче. Доминик ги накара да идат в хола с Брайън, а после взе олиото и го изля на метър от вратата, след което и той отиде в хола. Тъкмо заобикаляше брат си, когато задната врата се отвори рязко. Първият от мъжете се подхлъзна на олиото и падна, като повлече и партньора си. С протегнат револвер Брайън направи крачка напред, притиснал дясното си рамо до стената, и откри огън. Вкара два куршума в първия мъж и три във втория, а после им взе пистолетите и подхвърли един на Доминик, който вече буташе Мария и Ролфс пред себе си по коридора.

Като внимаваше да не се подхлъзне на олиото, Доминик прекрачи телата, погледна през задната врата и се дръпна назад.

— Чисто…

Предната врата в хола изтрещя, после се чу стърженето на краката на мебелите по паркета.

— Иди в колата — каза Доминик на Брайън. — Запали я, вдигни шум.

— Готово.

Брайън се зае да избутва Мария и Ролфс през задната врата, а Доминик се обърна към коридора навреме и видя как един силует влезе в стаята и се прехвърли през натрупаните мебели. Излезе през задната врата, изтича през ливадата и се скри зад гаража. Брайън запали колата в него и даде газ. Доминик се спусна на коляно и надникна иззад ъгъла. Тъмната и обрасла ограда зад него го правеше невидим.

Последният нападател се показа на вратата. След като беше видял мъртвите си другари в кухнята, се държеше по-предпазливо — огледа се, преди да излезе. Спря, после тръгна край стената и преди да пресече ливадата, провери пътя пред гаража. Доминик изчака ръката на онзи да стигне до дръжката на вратата и кресна:

— Хей!

Изчака мъжът да се завърти достатъчно като за добър, солиден изстрел и натисна спусъка два пъти. И двата куршума удариха онзи в гръдната кост. Той пристъпи назад, отпусна се на колене и се свлече на земята.

37

„ВРЕМЕ Е да си намеря нова работа“ — мислеше Кларк след закуската. Обади се по телефона и се уговори за среща в 10,30, след което събуди Чавес и се срещнаха при колата в девет и половина.

— Е, ще видим как плащат — отбеляза Динг. — Готов съм да ме впечатлят.

— Не се ентусиазирай много — предупреди го Кларк и запали двигателя. — По дяволите, не очаквах да видя и сто хиляди от Ленгли, когато започнах работа там. Започнах с деветнадесет хиляди и петстотин на година.

— Ами нали онзи каза, че застрахователният им план, не помня как точно се казваше, е много добър, а и видях колко баварци имаше на паркинга. Ще оставя ти да говориш — предложи Чавес.

— Да, а ти просто си седи и гледай страшно — засмя се Джон.

— Смяташ ли, че наистина искат от нас да трепем хора?

— Ами ще трябва да проверим.

Към края на работния ден нямаше много движение по моста „Америкън Лийджън“ и двамата съвсем скоро се качиха на щатско шосе 29 в северна посока.

— Реши ли какво да правиш по въпроса с моето осиране?

— Да, струва ми се. Набутахме се в дълбокото, Динг, много по-надолу от всякога. Нека стигнем до края. Ще им дадем флашката и ще видим какво мислят.

— Добре. А за онзи, Хендли… Знаем ли нещо за него?

— Сенатор е от Северна Каролина, демократ, служил в комисията по разузнаването. В Ленгли го харесваха — умен, прям. И Райън го харесваше. Хендли загубил семейството си в автомобилна катастрофа. Жена му и двете момчета. Много е богат. И той като Райън е направил куп пари от борсова търговия. Умее да вижда неща, които другите пропускат.

Двамата носеха хубави костюми, купени в Лондон по време на престоя им в екипа „Дъга“, с вратовръзки от „Търнбул и Асер“ и добре излъскани обувки. Всъщност Чавес носеше лъснати обувки всеки ден по навик още от армията, а Кларк понякога забравяше.

Паркираха в района за посетители и влязоха в сградата. Ърни Чеймбърс пак чакаше на рецепцията.

— Здравейте. Пак идваме за среща с господин Дейвис.

— Да, господине. Седнете, моля, докато го повикам.

Кларк и Чавес седнаха. Джон взе едно списание „Таймс“. Трябваше да свикне да чете новините с четиридневно закъснение.

Дейвис влезе във фоайето.

— Благодаря, че се върнахте. Ще ме последвате ли?

Две минути по-късно тримата седяха в кабинета на Том Дейвис, загледани към кътче от Мериленд.

— Значи се интересувате? — запита Дейвис.

— Да — отговори Кларк от името на двамата.

— Добре. Правила: първо, каквото стане тук, остава тук. Това място не съществува, нито пък съществува нещо, което се случва или не се случва тука.

— Господин Дейвис, и двамата сме запознати с въпросите на секретността. Не говорим много и не разказваме истории от училище.

— Ще трябва да подпишете още декларации за неразкриване на тайната. Не можем да ви направим нищо по закон, но пък можем да ви вземем всичките пари.

— Трябва ли да ги видят нашите адвокати?

— Ако желаете. В споразуменията няма нищо компрометиращо, но след това трябва да ги скъсате. Не можем да си позволим тук да идват адвокати и да се чудят с какво точно се занимаваме. Строго погледнато, работата ни не е съвсем законна.

— Колко ще е пътуването? — запита Джон.

— По-малко от онова, с което сте свикнали. Още мислим по този въпрос. Повечето време ще сте тук, ще преглеждате данни и ще планирате операции.

— Какъв е източникът на данните?

— Най-вече Ленгли и Форт Мийд, но измъкваме по малко и от ФБР, имиграционните власти и митниците, от Службата за вътрешна сигурност… Такива места. Имаме адски добър технически екип. Вероятно сте забелязали таралежа на покрива.

— Да.

— Ние сме единствената сграда по пряка линия на видимост между ЦРУ и Агенцията за национална сигурност. Те си разменят данни чрез микровълни, а ние сваляме целия им трафик. Така си правим финансовата търговия. АНС наблюдава отблизо нашите и чуждестранните банки. Могат да се включват и в компютрите, и в системите им за вътрешна комуникация.

А онзи ден какво казахте за мокрите работи?

— До момента сме изпълнили само една истинска операция — четиримата, за които споменах вчера. Истината е, че ни беше любопитно какво ще стане. Всъщност не стана нищо особено. Сигурно твърде добре сме скрили следите си. Всички убийства приличаха на сърдечни удари, жертвите са преминали аутопсия и изводите от нея са за „естествена причина“. Според нас противникът прие тази версия и продължи напред. Четвъртият случай — МоХа — ни донесе компютър с пароли, та до неотдавна можехме да четем някои от съобщенията им по електронната поща. Изглежда миналата седмица са сменили комуникационните си протоколи.

— Ей така, без нищо ли? — запита Кларк.

— Да. Прехванахме едно съобщение за раждане. С много получатели. След няколко часа всички се смълчаха.

— Превключване на каналите — отбеляза Чавес.

— Да. Ние работим по една нишка, която може да ни върне обратно в схемата.

— Кой друг ще върши работа като нашата?

— Ще се запознаете, когато му дойде времето — обеща Дейвис.

— А заплатата? — запита Динг.

— Можем да започнем с по двеста и петдесет годишно. Ще участвате в инвестиционния план на фирмата с каквато част от заплатата си искате. Вече ви казах каква ни е възвръщаемостта. Плащаме и добри разходи за обучение на децата. До получаване на докторат или професура. Там спираме.

— Ами ако жена ми реши да се върне в медицинския институт да си доучва? Сега е общопрактикуваща лекарка, но мисли да учи за акушер-гинеколог.

— Ще платим.

— Ако ме пита какво правя тук, как да й отговоря?

— Консултант по охраната за голяма търговска къща. Винаги върши работа — увери ги Дейвис. — Тя със сигурност знае, че си работил в ЦРУ.

— Тя е дъщеря му — каза Чавес и посочи Кларк.

— Значи ще разбере, нали? А вашата съпруга, господин Кларк?

— Името ми е Джон. Да, Санди знае какво да прави. Пък и така ще може да казва на хората какво работя — отвърна той с усмивка.

— Е, ще се видим ли с шефа?

— Нямаме нищо против — отвърна Кларк от името на двамата.

* * *

— Помилванията са истински — увери ги Хендли след няколко минути. — Когато Райън ми даде идеята да създадем това място, каза, че ще е необходимо да защитаваме хората си, които пращаме на терен, и затова подписа сто документа. Не сме използвали нито един, но това са си застрахователни полици. Има ли нещо, което ви интересува и Том не е говорил за него?

— Как се избират целите? — запита Кларк.

— Вие ще участвате в този процес през повечето време. Трябва да внимаваме как избираме онези, които искаме да си отидат.

— А ние ли избираме начините? — запита деликатно Кларк.

— Каза ли им за писалките? — обърна се Хендли към Дейвис.

— Това е един от инструментите ни — отвърна Дейвис и вдигна една златна писалка. — Инжектира към седем милиграма дитилин. Това е успокоително, което използват хирурзите. Спира дишането и волевите мускулни движения. Но не и сърцето. Човек не може да се движи, да говори и да диша. Сърцето продължава да бие минутка-две, но е лишено от кислород и при аутопсията смъртта прилича на сърдечен удар. Очевидно и така се усеща.

— Обратимо ли е? — обади се Кларк.

— Да, ако незабавно сложиш жертвата на дихателен апарат. Медикаментът отслабва, метаболизира се за около пет минути. Не оставя никакви следи, освен ако аутопсията не се извършва от истински специалист, който знае какво търси. Почти идеална работа.

— Изненадан съм, че руснаците не са измислили нещо такова.

— Опитваха — отвърна Дейвис. — Но май този медикамент не стигна до техните болници. Ние го получаваме от един лекар от медицинския колеж към Колумбийския университет, който има да разчиства някои лични сметки. Брат му — старши брокер в „Кантор Фицджералд“ — е загинал на единадесети септември.

— Впечатляващо — каза Кларк, като оглеждаше писалката. — От това ще излезе и добро средство за разпити. Едва ли някой би искал да повтори такова изживяване.

Дейвис му подаде писалката.

— Не е заредена. Завърташ връхчето, за да размениш пълнителите. Пише си идеално.

— Хитро. Е, това отговаря на един от въпросите. Имаме ли свободата да използваме по-класически инструменти?

— Ако и когато работата го изисква — потвърди Дейвис и кимна. — Но стремежът ни е да не се издаваме, че сме се били там — не го забравяйте.

— Разбрано.

— А вие, господин Чавес? — запита Хендли.

— Сър, аз само опитвам да слушам и да уча — отговори Динг на шефа.

— Наистина ли е толкова хитър, Джон? — запита бившият сенатор.

— Повече. Добре работим заедно.

— Точно това ни трябва. Е, добре дошли на борда, господа.

— Момент — каза Кларк. Извади флашката на Динг от джоба си и я сложи на бюрото. — Това го взехме от един от лошите в Триполи.

— Ясно. И защо то седи на бюрото ми?

— Недоглеждане — отговори Чавес. — Да кажем, че остарявам. Бихме могли да го дадем на шведите или на Ленгли, но подозирам, че тук ще свърши по-добра работа.

— Разглеждали ли сте го?

Чавес отговори:

— Снимки във формат JPEG. Около дузина са. Май са от нечия ваканция, но знам ли.

Хендли обмисли казаното и кимна.

— Добре, ще го погледнем. Том, имаме ли кабинет за тях?

— Точно до братята Карузо.

— Добре. Разгледайте, момчета, и ще се видим утре сутринта.

Хендли стана като знак да го сторят и другите. Дейвис тръгна към вратата, последван от Чавес и Кларк.

— Джон, можеш ли да останеш за момент? — запита Хендли.

— Да. Динг, ще те настигна.

Като останаха сами, Хендли каза:

— Джон, не си новак. Исках да чуя мнението ти по няколко неща.

— Казвай.

— Много сме отскоро, цялата ни концепция е нова и затова голяма част от работата ни е да правим проби и грешки. Вече си мисля, че технологичната ни схема е доста объркана.

Кларк се засмя.

— Не се обиждай, Гери, но думи като технологична схема в подобно място означават, че си прав. Каква ви е командната верига?

Хендли описа организацията в Колежа и Кларк отговори:

— Звучи като Ленгли. Слушай, организационната работа е важна, нали? Не можеш без анализи, а ако опиташ да вкараш процеса в някаква изкуствена структура, в един момент ще ти го начукат отвсякъде.

— Не пестиш ударите, а?

— А трябва ли?

— Не.

— Твърде много добри идеи се изгубват нагоре по веригата. Моят съвет е да си събираш шефовете веднъж дневно в една стая, за да обмислят идеи. Може да ти звучи изтъркано, но така се върши работа. Ако хората ти се чудят дали творческите им мисли ще получат одобрение, значи пилеете талант.

Хендли подсвирна леко и се усмихна.

— Не ме разбирай погрешно, Джон, но ти явно не си обикновена горила, а?

Кларк сви рамене, но не отговори.

— Е — продължи Хендли, — ти улучи темата. И аз мислех за същото. Но е хубаво да го чуеш от още някой.

— За друго ще говорим ли?

— Да. Джак Райън ме посети онзи ден. Иска да работи повече на терен.

„Младши не е толкова млад вече“ — помисли си Кларк.

— Том каза ли ти за онази случка с МоХа? — запита Хендли.

— Да.

— Е, чух от братята Карузо, че са го завели да поразпусне малко в стрелбището „Хоган“. Много добре се справил, или поне те така казват. Поотупали го, допуснал някои новобрански грешки и все пак бил много добър.

„Значи има талант — каза си Кларк. — Може да е генетично, ако човек вярва на тези неща.“

Кларк беше виждал баща му по време на работа и знаеше колко е добър с пистолета. И спокоен под напрежение. И двете неща се научават, но второто е повече свързано с начина на мислене и темперамента. А Джак май имаше и двете, пък и спокойна ръка.

— А той как разсъждава по този въпрос? — запита Кларк.

— Не си прави илюзии според мен. Не търси слава, не е такъв.

— Истина е. Добре са го отгледали родителите му.

— Адски добър аналитик е, много го бива, но смята, че боксува. Иска да влезе в тръстиката. Проблемът е, че според мен баща му не би…

— Ако ще вземаш решения за него според това какво ще каже баща му, то…

— Кажи го.

— Ами би трябвало да се запиташ ти какво мислиш, а не той. Джак е пълнолетен и това си е неговият живот. А ти трябва да решиш дали той ще се справя добре и дали работата му ще помогне на Колежа. Това е.

— Ясно. Е, ще помисля още малко. Ако реша да го изпратя, ще му трябва обучител.

— Имаш такъв.

— Още един няма да попречи. Пийт Алекзандър е много добър, но бих искал да вземеш Джак под крилото си.

Кларк обмисли думите му и си каза, че е време да постъпи така, както проповядва на шефа си.

— Добре, става.

— Благодаря. Винаги търсим хора като теб и Чавес, та ако се сетиш за някой… Имаме си търсачи на таланти, но е добре да разполагаш с повечко кандидати.

— Вярно е. Нека помисля. Може да се сетя за едно-две имена.

Хендли се усмихна.

— Навярно наскоро пенсионирани оператори? Кларк се усмихна и отговори:

— Навярно.

38

— ТАЙНИЦИ — обяви Мери Пат Фоли, като отвори стъклената врата на съвещателната зала в Националния център за борба с тероризма. Отиде до корковата дъска, на която висяха закачени схемата и картата на Пешавар, и почука с пръст една от групите точки.

— Моля? — запита Джон Търнбул.

— Легендата на гърба — стрелките нагоре и надолу и групите точки показват местата на тайниците. Стрелката нагоре е сигнал за вземане, а надолу е мястото на тайника. Мястото на първата стрелка показва кой тайник да провериш за пакет. Групата от три точки е мястото на сигнала за вземане, а групата от четири точки е мястото на тайника.

— Точно както през студената война — отбеляза Джанет Къмингс.

— Проверено е и е доказано още от римско време.

От изненадата на колегите си тя разбра, че те, а може би и ЦРУ като цяло, все още не възприемат Революционния съвет „Умаяд“ като действена организация. Ако агентите за тайниците действаха внимателно, системата си оставаше ефективен начин за размяна на информация.

— Няма как да знаем дали тези тайници са все още активни — заяви тя. — Не и без хора на място.

Телефонът до лакътя на Бен Марголин иззвъня. Той вдигна слушалката, остана заслушан тридесетина секунди и я върна на мястото й.

— Дотук нищо, но компютрите предъвкват нещата. Добрата новина е, че сме елиминирали района в радиус шестдесет мили около пещерата.

— Променливите са твърде много — каза началникът на станция „Акра“ Джон Търнбул.

— Да — съгласи се Джанет Къмингс, завеждаща операциите в Националния център.

Идеята на Мери Пат Фоли да разреши загадката за мястото, показано на пясъчната маса, която Дрискол и хората му донесоха от пещерата в Хиндукуш, включваше проект на ЦРУ под кодовото име „Колаж“.

Измислен от един математик в научно-техническия отдел на Ленгли, проектът „Колаж“ не успяваше да отговори на другия въпрос на Мери Пат Фоли: „В коя точка на света е мястото?“ Емира и хората му обичаха да пускат свои снимки и видеозаписи от пущинаците на Пакистан или Афганистан с много информация за атмосферните условия и терена, но недостатъчно, за да е полезна на някой безпилотен самолет или екип на специалните сили в района. Без повече ориентири и по-широка картина или надежден мащаб скалата си е просто скала и толкова.

„Колаж“ опитваше да намери решение, като събираше всякаква информация — от наличните необработени топографски данни от търговски и военни спътници през изображения от радарни сателити като „Лакрос“ и „Оникс“ чак до семейни снимки във „Фейсбук“ и пътеписи от „Flickr“, и ако сниманото място можеше да се определи със сигурност и да се мащабира спрямо някоя точка на земята, „Колаж“ го предъвкваше и изплюваше насложено на карта на земната повърхност. В тази смесица се включваха главозамайващо много променливи: геоложки особености, атмосферни условия сега и в миналото, планове за дърводобив, сеизмична активност… Ако една информация имаше отношение към земната повърхност и вида й във всеки един момент, я вкарваха в „Колаж“.

Програмата можеше да отговаря на въпроси, които никой не се сеща да зададе, като „Как изглежда гранитът в Хиндукуш, когато е мокър?“ или „Накъде ще сочи определена сянка при 30-процентно облачно покритие и температура на образуване на роса със стойност х?“, или пък „При десет дни вятър със скорост 21 до 22 километра в час колко висока би станала тази пясъчна дюна в Судан?“. Изчисленията и милионите редове код на програмата, в който се намираше самият математически модел, изглеждаха страшни. Но проблемът се състоеше в това, че математическите изчисления не почиваха само на известни, а и на въображаеми променливи, както и на вероятностни нишки, защото програмата трябваше да прави догадки не само за необработените данни, а и за онова, което се вижда на снимка или на видеозапис. Например при запис от 30 секунди във формат 640x480 първото прочитане разпознаваше от 500 000 до 3 000 000 реперни точки, на които трябваше да даде стойности — черно, бяло или оттенък на сивото (общо 16 000), — да определи относителните размери и ъглите на предметите, разстоянието отпред и отзад, съседните точки, интензитета и ъгъла на падане на слънчевата светлина или гъстотата и въздушната скорост на облаците и т. н. Определените стойности се подаваха в наслагващата матрица на програмата и започваше лов за съвпадение.

„Колаж“ имаше своите успехи, но не от тактическо значение и в реално време, и Мери Пат вече подозираше, че системата няма да им помогне и сега. Но грешката нямаше да е в програмата, а във въведените данни. Обаче те дори не знаеха дали пясъчната маса показва някакъв истински терен, отговаря ли на някакъв мащаб и дали мястото на нея е на повече от хиляда мили от Хиндукуш.

— А какво е положението с „Лотос“? — запита Мери Пат. Агенцията за национална сигурност търсеше в прехванатите съобщения препратки към думата „Лотос“ с надеждата да открият някаква схема, от която Центърът за борба с тероризма да успее да изгради картина. Както моделът в основата на „Колаж“, така и този изискваше плашещо голям набор отговори за събиране на пъзела: кога за първи път е използвана думата? Колко често? В кои части на света? Как най-често е изпращана — по електронна поща, телефон или чрез интернет сайтове, или по друг начин, който все още не са взели предвид? Дали „Лотос“ предхожда или се появява след големи терористични нападения? И така нататък. Освен това нямаше никаква сигурност, че „Лотос“ означава каквото и да било. Можеше дори да е прякор на гаджето на Емира.

— Добре, нека разиграем най-неблагоприятния сценарий — каза Марголин, като върна всички към задачата.

— Аз казвам да се подсигурим двойно — обади се Къмингс. — Знаем къде е пещерата, знаем и че сигналът е бил доста слаб — колкото да стигне двадесетина мили от двете страни на границата. Ако допуснем, че „Лотос“ означава нещо, значи има известна вероятност да е довел до някакво раздвижване — персонал, снабдяване, пари… Знае ли човек!

Според Мери Пат проблемът се състоеше в това, че персоналът и снабдяването можеха да се проследят по-добре от агенти на място, отколкото по сигнали, а точно сега не разполагаха с никакви хора в района.

— Знаете какво мисля аз — каза тя на директора на центъра.

— И ние мечтаем за същото, но просто няма ресурс или не на желаната дълбочина.

„Благодарение на Ед Кийлти и прокурора Скот Килбърн“ — каза си горчиво Мери Пат. След почти десетилетие възстановяване на агентурата си, повечето по линията на „План синьо“, Службата за тайни операции беше получила нареждане да намали задграничното си присъствие в полза на разузнавателната информация от съюзниците. Мъжете и жените, рискували живота си, за да градят мрежи от агенти в пущинаците на Пакистан, Афганистан и Иран, се прибраха в посолствата и консулствата без дори едно „браво“.

„Бог да ни пази от късогледото политизиране на разузнаването.“

— Ами нека мислим нестандартно — каза Мери. — Имаме някои ресурси, само дето не са наши. Нека потърсим добрата старомодна информация от съюзниците.

— От англичаните ли? — запита Търнбул.

— Да. Те имат повече опит в Централна Азия от всеки друг, включително от руснаците. Не е зле да ги питаме. Нека някой провери тайниците и да види дали още се използват.

— И после?

— Тогава ще решаваме.

Марголин в края на масата наклони глава и се загледа в тавана.

— Проблемът не е в питането, а в разрешението да питаме.

— Мамка му, майтапиш се — възкликна Къмингс.

Мери Пат знаеше, че не е така. Заместниците на Килбърн в сферата на разузнаването може и да не са лочели напитки с дрога през хипарските години, както прокурорът, но със сигурност са си пийвали от тях. С избора на Килбърн президентът Кийлти си осигури спазване на новата линия сред горните ешелони на ЦРУ, независимо от последствията не само за Управлението, но и за цялата разузнавателна общност.

— Ами не искайте разрешение — каза просто Мери Пат.

— Какво? — отвърна Марголин.

— Ако не питаме, няма да ни откажат. Ние само си говорим и пръскаме плюнка, нали така? Нищо не е в ход, никакви пари не са давани. Просто ловим риба. Това ни е работата и затова ни плащат. Откога трябва да искаме позволение да си побъбрим с някой съюзник?

Марголин я изгледа напрегнато няколко секунди, след което вдигна рамене. Този жест означаваше всичко и нищо. Тя познаваше достатъчно добре шефа си и знаеше, че го е накарала да се замисли. И той като нея обичаше кариерата си, но не за сметка на работата.

— Все едно не сме говорили нищо за това — каза Марголин. — Ще пусна запитване нагоре. Ако ни отрежат, ще действаме по твоя начин.

* * *

„Това е истинската Русия — мислеше Виталий. — С най-суровата зима в страна, известна със студовете си. Полярните мечки вече са надебелели, натрупали са тлъст пласт лой за изолация, за да преспят няколко месеца в пещерите между тоновете лед и по дупките в глетчерите, и сега от време на време излизат да хванат някой тюлен, който е дошъл прекалено близо до дупката, за да си поеме дъх.“

Виталий се изправи, отърси се, за да се събуди, и отиде до камбуза, за да стопли вода за сутрешния чай. Температурата беше малко над точката на замръзване, което тук минаваше за топъл есенен ден. През нощта не се беше образувал нов лед или поне не такъв, който десантното му корабче да не може да строши или да обиколи, но по палубата лежеше двусантиметров слой заледена морска вода от пръските на вълните и двамата с Ваня трябваше да го очукат, за да не натежи много горната част на корабчето. Преобръщането в тези води означаваше сигурна смърт — без специален костюм човек губеше съзнание за около четири минути и умираше за петнадесет и въпреки че на борда носеха достатъчно такива костюми за всички, пътниците му не проявяваха особен интерес към обясненията как да ги използват.

Пътниците също станаха, заподскачаха, за да си стоплят краката, и размахаха ръце пред гърдите си. Всички запалиха цигари и тръгнаха към кърмата, където се намираше примитивната тоалетна. Закусиха с хляб и твърдо като лед масло.

Виталий изчака още час, за да се развидели, след което запали двигателите и тръгна на заден ход от чакълестия плаж, където прекараха нощта. Картите му вече се намираха на масата и той се отправи на изток с десет възела. Ваня го отмени на руля. Двамата слушаха едно старо, но работещо радио със средни вълни — хващаха програма предимно с класическа музика чак от Архангелск. Така времето минаваше по-бързо. От целта ги деляха десет часа път. Около 160 километра. Десет часа с десет възела, или поне така пишеше на картата.

— Това не ми харесва — обади се Ваня и посочи над щирборда.

На източния хоризонт се виждаше линия издути черни облаци толкова ниско, че сякаш се сливаха с повърхността на океана.

— Много лошо — съгласи се Виталий. И знаеше, че ще стане още по-зле. За да стигнат до целта, трябваше да преминат през бурята или да се отдалечат много от пътя си, или дори да заседнат на някой бряг и да изчакат тя да отмине.

— Повикай Фред — каза той.

Ваня слезе и след минутка се върна с водача на групата.

— Проблем ли има, капитане?

Виталий посочи с пръст към облаците.

— Ето това.

— Дъжд?

— Тук не вали дъжд, Фред. Тук има бури. Въпросът е колко силни са. И се опасявам, че в тази каша там ще стане много зле.

„Особено за плоскодънно фериботче, което гази само един метър“ — помисли си той.

— След колко време ще стигнем там?

— Три часа или малко повече.

— Можем ли да го преодолеем?

— Вероятно, но няма нищо сигурно. Във всеки случай ще е много трудно.

— Каква е алтернативата? — запита Фред.

— Да се върнем на брега, където преспахме, или да тръгнем на юг, за да заобиколим бурята. И в двата случая ще загубим ден-два.

— Това не е приемливо — отвърна Фред.

— Рисковано ще е през тази буря, а и ти и твоите хора ще страдате.

— Ще издържим. А и може би една премия за усилията ти ще компенсира неудобствата?

Виталий сви рамене.

— Навит съм, ако и ти си навит.

— Карай напред.

* * *

Два часа по-късно Виталий забеляза друг кораб на хоризонта, който се движеше в западна посока. Сигурно беше снабдителен съд, оставил сондажно оборудване в новото нефтено находище, което откриха наскоро на изток, нагоре по река Лена, южно от Тикси. Ако се съдеше по следата, явно се движеше с максимална скорост, за да изпревари бурята, към която Виталий отиваше.

Ваня застана до него.

— Двигателите са наред. Всичко е закрепено здраво.

Виталий беше поискал от него да подготви корабчето за предстоящата буря. Не можеха обаче да подготвят гостите си за онова, което ги чакаше или което морето можеше да стори с корабчето им. Майката природа беше жестока и свирепа.

По-рано Виталий беше помолил Фред да накара хората си да му помогнат да почисти леда от палубата, което те направиха въпреки зелените си от морската болест лица и въпреки че едва се държаха на крака. Докато половината от тях къртеха леда с чукове и брадвички, останалите под надзора на Ваня изхвърляха с лопати за зърно натрошените парчета зад борда.

— Какво ще кажеш след този курс да се преместим в Сочи и там да караме корабче? — предложи Ваня на капитана си, след като освободи пътниците да почиват.

— Там е много горещо. Не е за мъже.

Обичайното арктическо мислене. Истинските мъже живееха и работеха на студено и се хвалеха колко са издръжливи. А и така водката имаше по-добър вкус.

Буреносните облаци се мержелееха десетина мили пред носа им като кипяща черна стена, която сякаш видимо скачаше напред.

— Ваня, слез долу и опресни знанията на нашите гости за водолазните костюми.

Помощникът се обърна към стълбата.

— И този път ги накарай да внимават — добави Виталий.

Като капитан той носеше лична отговорност за безопасността на своите пътници, но по-важното бе, че работодателят на групата, който и да е той, едва ли щеше да му прости, ако ги оставеше да умрат тук.

* * *

„Идиотско упражнение“ — мислеше Муса Мердасан, като гледаше как подобният на гном руснак разгъва оранжевия спасителен костюм на палубата. Първо, никой спасителен кораб нямаше да стигне до тях навреме; второ, никой от хората му нямаше да облича тези костюми така или иначе. Ако Аллах реши да ги предаде на морето, те щяха да приемат съдбата си. Освен това Мердасан не искаше никой от тях да бъде спасяван или поне да не е в разпознаваем вид. Трябваше да помисли и как да направи така, че нито капитанът, нито помощникът му да оцелеят при подобна катастрофа, за да не се започне разследване на цялото пътуване и на пътниците. Не можеше да разчита на пистолет, ако попаднат във водата. Е, значи нож, за предпочитане преди да напуснат кораба. И може би ще трябва да им разпори коремите, за да е сигурен, че ще потънат.

— Най-напред слагате костюма на палубата с отворен цип, след което сядате малко над долния край на ципа — обясняваше руснакът.

Мердасан и хората му, разбира се, следваха инструкциите и се стараеха максимално да се преструват на прилежни. Но никой от тях не изглеждаше добре, защото вълните изсмукваха цвета от лицата им. Кабината вонеше на повръщано, пот и разварени зеленчуци.

— Краката са първи, после ръцете една след друга и накрая качулката. След това се претъркулвате на колене, затваряте ципа докрай, а после и лепенките в долната част на качулката.

Руснакът отиде при всеки от хората, за да провери дали следват указанията. Удовлетворен, той ги огледа и запита:

— Въпроси?

Нямаше въпроси.

— Ако паднете зад борда, вашият АРМУП…

— Нашият какво? — запита един от мъжете.

— Вашият радиомаяк за указване на позицията, това, дето е закачено на яката, ще се активира автоматично при потапяне под вода. Имате ли въпроси за него?

И този път нямаше въпроси.

— Добре, предлагам да си лягате и да стоите в леглата.

* * *

Виталий знаеше какво да очаква, но скоростта и силата, с която бурята връхлетя, го разтърси. Небето стана черно като нощ и само след пет минути относително спокойното море около тях с двуметровите си гребени се превърна във врящ котел с шестметрови вълни, които пляскаха по носовата рампа като Божията ръка.

По бордовете се разхвърчаха огромни кълба пръски и пяна, които заблъскаха прозорците на рубката като шепи чакъл и Виталий загуби възможност да вижда какво става цели десет секунди, преди чистачките да се справят, и то само колкото да види бегло следващата вълна. През няколко секунди тонове морска вода прескачаха парапета на щирборда и заливаха палубата до колене, а отточните тръби не смогваха да я изпуснат. Стиснал здраво руля, Виталий усещаше как корабът става все по-неповратлив заради оставащата на палубата вода, която се блъскаше по фалшбордовете.

— Слез долу при двигателите и помпите — каза той на Ваня, който се втурна към стълбата.

Като местеше лостовете за газта, Виталий гледаше да държи носа срещу вълните. Оставеше ли вълните да го блъскат странично, щяха да се преобърнат. А това плоскодънно десантно корабче не можеше да се изправи само при наклон над петнадесет градуса. Обърнеха ли се, щяха да потънат за минута-две.

От друга страна, Виталий знаеше и конструктивните ограничения на рампата. Двамата с Ваня се бяха постарали доста да я укрепят и да я херметизират, но нямаше начин да промениш конструкцията: предназначението й беше да пада на брега и да бълва войници. При всяка вълна рампата се тресеше и Виталий чуваше през рева на бурята дрънченето на металните щифтове с диаметър два сантиметра и половина.

Нова вълна надвисна над парапета, разби се и половината от нея се разля по палубата, а другата половина блъсна прозорците на рубката. Корабчето отскочи наляво. Виталий загуби опора под краката си, отхвърча напред и удари конзолата с чело. Успя да се изправи и замига бързо с очи, усетил нещо мокро и топло по слепоочието си. Пусна руля и докосна челото си. Пръстите му се покриха с кръв.

„Нищо особено — реши той. — Два шева.“

По разговорната уредба се чу приглушеният глас на Ваня:

— Помпата… отказа… опитвам да я пусна…

По дяволите! Без една помпа можеха, но Виталий знаеше, че повечето кораби потъват не от единичен катастрофален инцидент, а от поредица като домино, един след друг, докато загубят основните си функции. А ако това се случи тук… Дори не искаше да мисли по въпроса.

Изминаха шестдесет секунди и отново прозвуча гласът на Ваня:

— Помпата заработи!

— Разбрано! — отговори Виталий.

Отдолу се чу вик:

— Не, недей! Върни се!

Виталий бързо се обърна надясно и притисна лице към страничния прозорец. Забеляза как до кърмата един силует излиза нестабилно от вратата на каютата и тръгва по разлюляната палуба. Беше от хората на Фред.

— Какво, по дяволите…

Мъжът се препъна и падна на колене. От устата му забълва повръщано. Виталий разбра, че онзи е изпаднал в паника. Долу в тясното инстинктът да избяга е надвил разума му.

Виталий посегна към разговорната уредба.

— Ваня, на задната палуба има човек…

Кърмата на корабчето отхвръкна нагоре във въздуха. Когато падна, една вълна я блъсна отдясно. Мъжът, който все още летеше във въздуха, отхвръкна встрани и се удари във фалшборда. Увисна там за момент, проснат като парцалена кукла, с крака на палубата и труп, надвиснал в празното пространство, след което се преметна навън и изчезна.

— Човек зад борда! Човек зад борда! — извика Виталий по разговорната уредба. Потърси през прозореца пролука сред вълните, за да заобиколи.

— Недей — чу глас зад себе си.

Обърна се и видя Фред, който стоеше на стълбата, стиснал с ръце парапета. Отпред ризата му беше оповръщана.

— Какво? — запита Виталий.

— Замина. Забрави за него.

— Луд ли си? Не можем…

— Ако се върнеш, рискуваме да се преобърнем, нали?

— Да, но…

— Той знаеше рисковете, капитане. Няма да позволя неговата грешка да застраши живота на останалите.

Виталий знаеше, че Фред е прав, но да изоставиш човек в морето, без дори да опиташ да го извадиш, му се струваше нечовешко. А и да го сториш без дори най-малката сянка на емоция по лицето…

Сякаш доловил колебанието на Виталий, мъжът, познат като Фред, каза:

— За моите мъже отговарям аз. А вие — за безопасността на кораба и неговите пътници, вярно ли е?

— Вярно е.

— В такъв случай продължаваме.

39

— АЛО? — каза бившият президент Джак Райън. Все още обичаше да вдига сам телефона си, или поне този.

— Господин президент?

— Да, кой се обажда?

Малко хора имаха достъп до частната линия на Джак.

— Джон Кларк. Вчера се върнах от Великобритания.

— Джон, как си? Значи онези го направиха, а! Изпратиха янките да си ходи.

— Боя се, че да. Както и да е, двамата с Динг сме си у дома. Обаждам се, защото и двамата ти дължим посещение. Може ли?

— По дяволите, да. Елате за обяд. Кажете кога.

— Може би след час и половина?

— Добре, става за обяд. Към единадесет?

— Да, сър.

— Името ми е все още Джак, ако не си забравил.

Кларк се засмя.

— Ще опитам да си спомня.

Телефонът замлъкна. Райън превключи линията и позвъни на Андреа.

— Да, господин президент?

— Двама приятели ще дойдат към единадесет. Джон Кларк и Доминго Чавес. Помниш ли ги?

— Да, сър. Добре, ще ги включа в списъка — отвърна тя с нарочно неутрален тон. Помнеше, че тези двамата са опасни, макар и достатъчно лоялни на вид. Като специален агент от Тайната служба на САЩ тя не се доверяваше на никого.

— За обяд ли?

— Вероятно.

* * *

Карането на изток по шосе 50 и после на юг до Анаполис се оказа приятно. Кларк установи, че премина почти автоматично на шофиране от дясната страна на пътя след няколкото години каране в лявата. Очевидно програмираното му цял живот съзнание лесно преодоля наученото във Великобритания, макар че от време на време се сещаше за него. Зелените знаци помагаха. Същите знаци в Англия и Уелс бяха сини и все му напомняха, че е в чужда страна, макар и с по-хубава бира.

— Та какъв е планът? — запита Чавес.

— Ще му кажем, че сме се записали.

— А за сина му?

— Ти решавай за себе си, Динг, но ето как аз виждам нещата: не е наша работа какво си говорят бащата и синът. Джак-младши е зрял човек. Какво прави с живота си е негова работа, както и на кого ще го каже.

— Да, разбирам те, но ако пострада… всемогъщи Боже, не бих искал да попадна в тази буря от лайна.

„Нито пък аз“ — помисли Кларк.

— Да, но какво можеш да кажеш? — продължи Динг. — Онзи иска да го обучаваш и не можеш да откажеш.

— Прав си.

Всъщност Кларк се чувстваше зле, че няма да каже на Райън-старши за всичко това — отдавна се знаеха, в края на краищата, и той дължеше много на бившия президент, но голяма част от живота му включваше пазенето на чужди тайни. Разбира се, тук нещата са лични, но Джак е голямо момче с добра глава на раменете си. Което не значеше, че нямаше да опита да го убеди да каже на баща си, че работи в Колежа.

* * *

След четиридесет минути свиха надясно по пътя за къщата на Райън, несъмнено под наблюдението на телевизионни камери оттук нататък, и със сигурност агентите на Тайната служба, които сега проверяваха регистрационния му номер в компютрите си, щяха да разберат, че колата е под наем, но нямаше да успеят да влязат достатъчно бързо в сървъра на фирмата „Херц“, за да идентифицират наемателя. Това щеше да ги разтревожи, но леко. Накрая стигнаха до каменната колона, която обозначаваше входа към дългия четвърт миля път до къщата.

— Моля, идентифицирайте се — каза гласът от високоговорителя на колоната на портала.

— „Дъга шест“ за среща с Фехтовача.

— Минавайте — отговори гласът, последван от електронен звук и шум от хидравличната система за отваряне на портала.

— Не си ли им казал за мен? — възропта Чавес.

— Дръж си ръцете така, че да ги виждат — засмя се Кларк.

Андреа Прайс-O’Дей стоеше на верандата, когато двамата пристигнаха. Кларк отбеляза, че самата началничка на групата ги посреща. Сигурно го смятат за важен. Добре е да си приятел на шефа.

— Здравей, старши — каза тя вместо поздрав.

„Харесва ли ме?“ — запита се Кларк. Само приятелите му го наричаха така.

— Добро утро, мадам. Как е шефът?

— Работи по книгата си както винаги — отвърна Андреа. — Добре дошли.

— Благодаря.

Той пое подадената ръка.

— Вярвам, познавате Доминго.

— О, да. Как е семейството?

— Добре. Радват се, че се прибраха у дома. А и чакаме още едно дете.

— Честито!

— Как е той? — запита Кларк след това. — Беснее ли?

— Вижте сами.

Андреа отвори предната врата.

И двамата бяха идвали тук преди, в големия открит хол с тавана, върху който се намираше терасата на горния етаж, и с големите прозорци, от които се виждаше заливът Чесапийк, с пианото „Стейнуей“ на Кети, на което тя вероятно свиреше през ден. Андреа ги поведе по застланите с килим стъпала до библиотеката на Райън, която му служеше и за кабинет, и ги остави.

Намериха Джак над клавиатурата — блъскаше я така, че скоро щеше да се наложи да я смени с нова. Той вдигна очи, когато двамата влязоха.

— Тежки мисли, а, господин президент? — запита Кларк с усмивка.

— Здрасти, Джон! Здравей, Динг. Добре дошли!

Тримата пристъпиха един към друг и си стиснаха ръцете.

— Седнете и починете малко — заповяда Джак и заповедта се изпълни. Стар приятел или не, той си оставаше бивш президент на Съединените щати, а пък двамата гости бяха свалили съвсем скоро униформите.

— Радвам се да те видя цял — каза Кларк.

— Какво, Джорджтаун ли?

Райън поклати глава.

— Даже нищо не се случи. Андреа го просна без грешка. След като й го посочи Джак, искам да кажа.

— Моля?

— Той беше там. Той кимна на Андреа. Забелязал нещо не както трябва у чистача.

— Като? — запита Кларк.

— Използвал права отвертка на една машина за лъскане на под вместо раздвижен ключ.

— Умно момче — отбеляза Чавес. — Баща му сигурно се гордее с него.

— И още как — отговори бившият президент Райън, без да крие радостта си. — Искате ли кафе?

— А, ето това е едно от нещата, които не правят добре в Англия, сър — съгласи се Чавес. — Имат „Старбъкс“, но не ми пасва.

— Ще те уредя. Хайде.

Райън стана и тръгна към кухнята, в която ги чакаше кана, пълна с кафе „Кона“, и няколко чаши.

— Е, как е животът във Великобритания?

— Добри хора са. Базата ни се намираше близо до границата с Уелс — свестни са хората там, с хубави кръчми, а и местната храна си я биваше. Особено ми харесва хлябът — обясни Кларк. — Но те смятат, че соленото говеждо е нещо, което идва от консерва.

Райън се засмя.

— Да, храна за кучета. Почти три години съм работил в Лондон и така и не намерих добро солено месо. Те така го наричат, но не е същото. Значи напуснахте „Дъга“, а?

— Ами май злоупотребихме с гостоприемството им — отвърна Кларк.

— Кого оставихте след себе си? — запита президентът.

— Два екипа, обучени, като половината са от специалните сили на британската армия. Бива ги — увери го Кларк. — Но другите европейски контингенти се отказват. Много лошо. Някои от тях бяха първокласни оператори. А и разузнаването им е много добро. „Дъга“ и така ще може да работи, ако й позволят. Но местните, имам предвид предимно европейските бюрократи, се напикават, когато момчетата тръгнат на задача.

— А, и тук имаме такива — отговори Райън. — Да се чуди човек къде отидоха героите от уестърните.

Гостите му се засмяха.

— С какво се занимава Шортстоп сега? — запита Кларк. Съвсем естествен въпрос между приятели, които не са се виждали. Щеше да се забележи, ако не го зададат.

— Търговия с акции, както аз правех едно време. Дори не съм питал къде точно работи. Нали знаеш, че на тази възраст може да пречи, ако имаш баща президент?

— Особено ескортиращите коли на среща с гадже — предположи Чавес с усмивка. — Не знам на мен дали би ми харесало такова нещо.

Поговориха десетина минути за семействата си, за спорт и за общото състояние на света, след което Райън каза:

— А вие какво ще правите? Предполагам, че от ЦРУ са ви предложили да се пенсионирате. Ако ви трябват препоръчителни писма, ми се обадете. И двамата сте служили добре на страната си.

— Това е едно от нещата, за които искахме да поговорим с теб — каза Кларк. — Срещнахме се случайно с Джими Хардести в Ленгли и той ни свърза с Том Дейвис.

— О! — възкликна Райън и сложи чашата си на масата.

Кларк кимна.

— Предложиха ни работа.

Бившият президент Райън помисли над думите му.

— Е, не че и аз не съм мислил за тях досега. Вие двамата сте подходящи, няма съмнение. А ти какво мислиш за тях?

— Добри са. Май още възмъжават, но това може да се очаква.

— Гери Хендли е свестен. Иначе не бих подписал за създаването им. Вие знаете ли за помилванията?

Чавес отговори на този въпрос:

— Да й благодаря предварително. Надявам се да не ни трябват, но е хубаво да знам, че ги има.

Райън кимна.

— Какво ще кажете за един обяд?

Кларк отбеляза, че с това разговорът приключи. Рожба на Райън или не, Колежа трябваше да си остане тема на една ръка разстояние.

— Тъкмо реших, че няма да се сетиш — отвърна Кларк, без да се замисля. — Мога ли да се надявам на солено говеждо?

— В Балтимор има едно място на име „Атманс“. На Тайната служба едно й е хубавото — не ми позволяват да правя нищо и затова вършат разни дребни неща.

— Обзалагам се, че в доброто старо време са щели да го докарат със самолет от магазин „Карнеги“ в Ню Йорк — отбеляза Чавес.

Този път Райън се усмихна.

— Понякога. Човек трябва да внимава с тези неща. Не може да се разглезваш и да си вярваш, че го заслужаваш. По дяволите, липсва ми, че не мога да скитам по магазините и да си пазарувам сам, но Андреа и нейните бойци изпадат в истерия, когато опитам.

Тайната служба беше настояла например Райън да инсталира в къщата си противопожарна струйна система. Той сам плати, вместо да прати фактурата в Министерство на финансите. Не искаше да започне да се чувства като цар.

Джак заведе гостите си в кухнята, където месото вече ги чакаше заедно с хляба и горчицата.

— Благодаря на Бог за американския обяд — каза Кларк. — Обичам англичаните, обичам да изпия една бира „Джон Смитс“, но вкъщи си е друго нещо.

* * *

По-късно Райън каза:

— Сега, след като сте свободни хора, кажете ми: как е в Ленгли след обновлението?

Кларк отвърна:

— Познаваш ме, Джак. Откога настоявам за възстановяване на полевите оператори? — запита той, като имаше предвид Службата за тайни операции на ЦРУ, истинските шпиони, хората на терен. — „План синьо“ тъкмо заработи и оня задник Кийлти го спря.

— Ти говориш ли арабски?

— И двамата го говорим — потвърди Чавес. — Джон е по-добър от мен, но мога да намеря тоалетна, ако ми трябва. Но не говоря пущу.

— Моят арабски е ръждясал доста — поясни Кларк. — Не съм бил там двадесетина години. Интересни хора са афганистанците. Жилави, но примитивни. Всъщност сега ги интересуват само маковете.

— Голям ли е проблемът?

— Ами там има яки милиардери с пари само от опиум. Живеят като царе, харчат пари във вид на оръжие и муниции, но силната дрога, която може да се купи из улиците на югоизточен Вашингтон, е от Афганистан. Изглежда никой не разбира това. Всичката дрога или почти всичката. От нея се печели достатъчно, за да поквари тяхната култура, а и нашата. На тях помощ не им трябва. До идването на руснаците през 79-а се избиваха помежду си. После се събраха и създадоха на Иван голям главобол и май само две седмици след като Червената армия си би камшика, пак се заизбиваха един друг. Не знаят какво е мир. Не знаят какво е благоденствие. Ако построиш училища за децата им, те ги взривяват. Живях там над година — катерех се по баирите и стрелях по Иван в опит да ги обучавам. Много са нещата, заради които ги харесвам, но не трябва да им обръщаш гръб. А теренът! Някои места са толкова високо, че и хеликоптер не може да се качи дотам. Не е място за ваканции. Но трудната част е културата им. Хора от каменния век със съвременно оръжие. Изглежда имат генетично заложени познания за всичко, с което можеш да убиваш. Различни са от всеки друг. Единственото, дето няма да направят, след като те убият, е да те изядат. Достатъчно мюсюлмани са. Както и да е, докато маковете им носят пари, те ще движат страната и нищо няма да я промени.

— Мрачно — отбеляза Райън.

— Мрачно не е точната дума. По дяволите, руснаците опитаха всичко, което знаят — строиха училища, болници и пътища, само за да си улеснят кампанията, да ги купят, а виждаш докъде стигнаха. Онези се бият за развлечение. Да, можеш да им даваш храна и разни работи, за да са ти верни, можеш дори да строиш болници, училища и пътища. И това би трябвало да ти свърши работа, но не се басирай, че ще се получи. Трябва да намериш как да заличиш хилядите години племенни войни, кръвни вражди и недоверие към външни хора. Трудна работа. Аз съм служил във Виетнам и в сравнение с Афганистан онези са като шибания Дисниленд.

— И Емира си играе на криеница някъде из това вълшебно царство — отбеляза Чавес.

— А може би не — възрази Кларк. — Всички смятат, че той е още там.

— Знаеш ли нещо, което ние не знаем? — запита Райън с усмивка.

— Не, просто опитвам да мисля като него. При обучението по изплъзване и бягство от плен за тюлените това е правило номер едно. Да идат там, където няма лоши. Да, малко опции има Емира, но инфраструктурата им не е лоша, а и той разполага с доста пари.

— Може да е в Дубай, в някоя луксозна вила — предположи Динг.

Бившият президент Райън се засмя.

— Е, здравата го търсим. Проблемът е, че без служители, които да задават правилните въпроси и без достатъчно законспирирани агенти, които да го заловят, ние просто боксуваме. Всичките хора на Кийлти се интересуват от голямата картина, а работа така не се върши.

* * *

Два часа по-късно, на път за Вашингтон, Кларк и Чавес смилаха обяда си и размишляваха над наученото. Райън само накратко коментира темата, но Кларк разбра, че бившият президент се е замислил сериозно за нова кандидатура.

— Трябва да го направи — отбеляза Чавес.

— Да — съгласи се Кларк. — Чувства се като в капан.

— Той е в капан.

— Ние също, Доминго. Нова работа, но същите лайна.

— Не са точно същите. Интересно ще е, определено. Чудя се колко…

— Не много според мен. Мъртвите тела по принцип не се отразяват добре на бизнеса, а и не ти казват много. Ние сега сме в бизнеса с информация.

— Но понякога стадото трябва да се прочисти.

— Вярно е. В Ленгли проблемът винаги беше да намериш някой да подпише заповедта. Хартийките са вечни, нали знаеш. Във Виетнам водехме истинска война и заповедите можеха да са устни, но като свърши войната, на бюрократите продължаваха да им треперят гащите и после юристите надигнаха глава, което не е чак толкова лошо. Не може държавни служители да издават такива заповеди когато им хрумне. Рано или късно лицето „А“ ще се увлече, а лицето „Б“ ще го заизмъчва съвестта и ще те натопи, независимо колко силно лошият е искал да се срещне с Господ. Удивително е колко опасно нещо е съвестта — обикновено се появява в неподходящ момент. Живеем в несъвършен свят, Динг, и никое правило не казва, че нещата трябва да имат смисъл.

— Празно помилване от президента — смени темата Чавес. — И законно?

— Е, така каза човекът. Помня когато излезе „Доктор Не“. Учех в гимназията. Рекламите за филма казваха, че двете нули значат човек с разрешително да убива когото и когато пожелае. През шейсетте години това изглеждаше супер. Преди „Уотъргейт“ и всичко останало администрацията на Кенеди също хареса идеята. Затова започнаха операция „Мангуста“. Разбира се, осраха се напълно, но никой не разбра точно колко. Политика — обясни Кларк. — Предполагам, не си чувал историите.

— Не влизаха в учебната програма във Фермата.

— И така трябва. Кой би искал да работи за служба, която върши такива тъпотии? Убийството на чужд държавен глава е кофти нещо, синко. Даже и ако някой наш президент реши, че е супер да е социопат. Странно е как хората не обичат да обмислят нещата докрай.

— Като нас ли?

— Не и ако очистиш хора, които не са от толкова голямо значение.

— А какви бяха тези дивотии за рейнджъра?

— Сам Дрискол — отговори Кларк. Райън им беше разказал за искането на Кийлти да разследва случая. — Обикалял съм по няколко баира с Дрискол през 90-те. Добър човек е.

— Прави ли се нещо за спиране на делото?

— Не знам, но Джак не ни го разказа без причина.

— Нов служител в Колежа, а?

— Това определено би омекотило удара за Дрискол, нали?

— Да, но все пак е кофти да видиш как кариерата ти отива в тоалетната, защото някакъв тъпак иска да си каже мнението — просто не е правилно, човече.

— Истина е — съгласи се Кларк.

Продължиха мълчаливо няколко минути, след което Чавес каза:

— Изглежда ми разтревожен. Уморен.

— Кой, Джак ли? И аз бих изглеждал така. Горкият. Иска само да си пише мемоарите, да играе голф и да се прави на тате за децата си. Той е много свестен човек.

— Това му е проблемът — изтъкна Чавес.

— Така е.

Радваше се, че зетят му не си е губил времето в университета „Джордж Мейсън.“

— Чувството за дълг може да те отведе в някои доста тесни места. И да се наложи сам да търсиш изхода.

* * *

В дома си Райън не можеше да се съсредоточи и седеше с пръсти над клавишите. Шибаният Кийлти… Да съди войник за това, че е убил врага. С горчивина си каза, че това показва съвсем точно какъв е сегашният президент.

Погледна към телефона. Посегна два пъти към него, но се спря, уж по свое желание, в противоречие с мнението на свети Августин за свободната воля и съпротивата. Но накрая вдигна слушалката и набра един номер.

— Да, Джак? — отговори гласът на Ван Дам. Телефонът му показваше кой се обажда.

— Добре, Арни, натисни спусъка. И Бог да ми е на помощ — добави той.

— Ще се обадя по някои телефони. До утре.

— Добре. До скоро — каза Райън и остави слушалката. „Какво правиш, по дяволите?“ — запита се той. Но съвсем добре знаеше отговора.

40

HAЛAГАШЕ СЕ ДА се упражняват да не изглеждат като съзаклятници, да приличат на обикновени хора на обикновен обяд в парижко кафене в дъждовен ден, което работеше в тяхна полза. Освен тях в кафенето имаше още двама — млада двойка, седнала наблизо, на маса с чадър.

Ибрахим беше им казал как да се обличат — като французи от средната класа — и да го правят всеки път отсега нататък. Всички говореха френски и макар мюсюлмани, не ходеха редовно на джамия, а се молеха вкъщи и определено не посещаваха службите на по-радикалните и настоятелни имами, които до един се намираха под редовното наблюдение на различни френски полицейски служби.

Не се срещаха в малки потайни стаи, в които умни полицаи можеше да са сложили микрофони, а на обществени места и се държаха като обикновени хора. Срещите на открито се наблюдаваха лесно, но нямаше почти никаква възможност да ги запише човек. А почти всеки французин обядваше редовно с приятели. Колкото и голяма и добре финансирана да беше френската полиция, не можеше да разследва всеки в тази страна на неверници. Постоянната видимост създаваше анонимност. Мнозина бяха залавяни и дори убивани, защото поемаха по другия маршрут. Особено в Израел, където полицията работеше изключително ефективно, най-вече заради парите, които даваха свободно по улиците. Винаги имаше желаещи да получат пари срещу информация и затова той подбираше хората си така внимателно.

Затова срещата им не започна с религиозни церемониалности. И бездруго всички ги знаеха. Освен това разговаряха само на френски, за да не допуснат някой да чуе, че се говори на чужд език. Твърде много западняци научаваха звученето на арабския език и винаги считаха, че на него се заговорничи. А мисията трябваше да е невидима, макар и пред очите на всички. За щастие оказа се лесно.

— Е, каква е мисията? — запита Шазиф Хади.

— Промишлено предприятие — отговори Ибрахим. — Засега това ти стига. А като идем на място, ще те инструктират напълно.

— Колко са? — запита Ахмед. Той беше най-младият в екипа, гладко избръснат и с добре поддържан мустак.

— Целта не е да има жертви — или поне не човешки жертви.

— А какво? — обади се високият и красив Фаад, родом от Кувейт.

— И затова ще научиш повече, като му дойде времето.

Ибрахим извади лист хартия от джоба си и го разгъна на масата пред тях. На него имаше отпечатана на принтер карта, коригирана с някакъв софтуер, за да се заличат имената върху нея.

— Проблемът е да се избере най-добрата входна точка — каза той. — Охраната е добра — отвътре и отвън. Ще ни трябват леки и достатъчно малки експлозиви, колкото за една раница. Охраната проверява района два пъти в денонощието и затова е съществено важно да се действа по разписание.

— Ако ми дадеш данните за експлозива, мога да подготвя план — каза Фаад, доволен, че онова, което е научил, ще се използва в защита на светата кауза на Аллах. Останалите го смятаха за прекалено горделив заради дипломата на инженер от университета в Кайро.

Ибрахим кимна.

— А полицията и разузнаването там? — запита Хади.

Ибрахим махна пренебрежително с ръка.

— Ще се справим.

Небрежният тон не издаваше мислите му. Той се страхуваше истински от следователите. Смяташе ги за зли джинове заради способността им да погледнат нещо и да извлекат от него информация сякаш с магия. Човек никога не знаеше какво знаят те и как могат да го свържат с другите неща. А основната му задача беше да не съществува. Никой не трябваше да знае името или лицето му. Пътуваше анонимно като пустинен вятър. Революционният съвет „Умаяд“ можеше да живее само докато оставаше скрит. Ибрахим пътуваше с многобройни чисти кредитни карти — за съжаление парите в брой вече не предлагаха никаква анонимност, защото полицаите се страхуваха от онези, които плащат в брой, и ги претърсваха старателно. Ибрахим имаше достатъчно паспорти в дома си, за да задоволи министерството на външните работи на всяка една страна, а всеки паспорт струваше много пари и се използваше само няколко пъти, преди да отиде в огъня. Ибрахим се чудеше дали и това е достатъчно. Нужен беше само един предател…

А единствените хора, които можеха да го предадат, бяха тези, на които имаше абсолютно доверие. В главата му винаги се въртяха подобни мисли. Той отпи малко кафе. Дори се тревожеше да не проговори в съня си, ако заспи в някой самолет. Такова нещо щеше да е достатъчно. Не че се боеше от смъртта, никой от тях не се боеше от нея, а от провала.

Но не бяха ли светите воини на Аллах хората, които вършеха най-трудните неща, и нямаше ли неговата благословия да е пропорционална на заслугата? Да бъдеш запомнен. Уважаван от сънародниците си. Да нанесеш удар за каузата — ако успееше да го направи дори и без признание, щеше да иде при Аллах с мир в сърцето си.

— Имаме ли окончателно разрешение? — запита Ахмед.

— Още не. Очаквам да е скоро, но още няма. Като се разделим тук, няма да се виждаме повече, докато не отидем в другата страна.

— А как ще разберем?

— Имам чичо в Рияд. Той мисли да си купи нова кола. Ако в имейла си пиша, че колата е червена, чакаме. Ако е зелена, минаваме към следващия етап. И ако е така, пет дни след моя имейл се срещаме в Каракас, както е по план, и изминаваме оставащия път с кола.

Шазиф Хади се усмихна и сви рамене.

— В такъв случай нека се молим за зелена кола.

* * *

Кларк забеляза, че на вратите на кабинетите им са окачени табелки с техните имена. Двамата с Чавес получиха средно големи съседни стаи с бюра, въртящи столове, по два стола за посетители и персонални компютри с наръчници за ползване и за достъп до всевъзможни документи.

Кларк бързо схвана компютъра. С удивление установи, че след двадесет минути вече чете информация от най-долния етаж на ЦРУ в Ленгли.

Десет минути по-късно възкликна:

— Посрани Боже!

— Да — обади се Чавес от вратата. — Какво мислиш?

— Току-що влязох в директорското ниво. Исусе, ами аз имам достъп до почти всичко!

Дейвис се появи.

— Бързо се оправяте. Компютърната система ви дава достъп до много неща. Не до всичко, но до основните места. Това ни стига. Същото е и при Форт Мийд. Имаме достъп до почти цялата им разузнавателна информация. Много четене ви чака. Ключовата дума ЕМИР ще ви допусне в двадесет и три отдела с цялата информация, която имаме за него, включително един много добър негов профил или поне ние смятаме така. Наречен е ЕЗОП.

— Да, виждам го — отвърна Кларк.

— Авторът е някой си Пизняк, професор по психиатрия от медицинския университет в Иейл. Прочетете го и кажете какво мислите. Както и да е, ако ви трябвам, знаете къде ми е дюкянът. Не се притеснявайте да ми задавате въпроси. Единственият тъп въпрос е онзи, който няма да ми зададете. О, впрочем личната секретарка на Гери е Хелън Конъли. С него е от много време. Тя не е, повтарям, не е упълномощена да знае какво правим тук. Гери сам си готви докладите и другите неща, но на неговото ниво се работи предимно устно. Впрочем, Джон, той ми разказа за твоята идея за преструктуриране. Радвам се, че го каза, защото така не се налага аз да повдигам въпроса.

Кларк се засмя.

— Винаги ми е приятно да съм лошият.

Дейвис се махна и двамата се върнаха към работата си. Кларк се захвана да разглежда снимките на Емира, с които разполагаха — малко на брой и с лошо качество. Очите на Емира гледаха студено. Почти безжизнено, като на акула. В тях не се виждаше никакво изражение. „Интересно“ — помисли Кларк. Много хора казваха, че саудитците са хора без чувство за хумор. Всъщност хората казваха, че са като германците, но без чувство за хумор, обаче Кларк знаеше от опит, че това не е така.

Кларк не познаваше лош саудитец. Познаваше добре няколко от тях от престоя си в ЦРУ — те го научиха на езика. Всички принадлежаха към консервативното течение вахабити на сунитския ислям. Приличаха на южните баптисти по набожност. Той нямаше проблем с това. Веднъж посети някаква джамия, за да гледа какво правят там, като се стараеше да остане незабележим. Повечето от службата прие като урок по езика, но и богомолците бяха очевидно искрени в религиозните си убеждения. От разговорите с приятелите си не беше открил нищо осъдително в религията. Саудитците трудно се сприятеляваха, но един истински приятел от тях би застанал пред теб, за да спре куршум. Имаха похвални религиозни правила за гостоприемство и други подобни. А ислямът забраняваше расизма, което за съжаление християнството не правеше.

Кларк не знаеше дали Емира е искрен мюсюлманин или не, но от ЕЗОП се виждаше ясно, че определено не е глупав. Търпелив, но и решителен. Рядка комбинация, макар че и Кларк постъпваше по същия начин, ако се наложи. Търпение се придобиваше трудно, особено за истинския вярващ, независимо от каузата, която е избрал за мисията на живота си.

В наръчника за компютъра си имаше папка с вътрешната библиотека на ЦРУ, както и препратки към думата ЕМИР. Затова Кларк започна да разглежда. Колко информация имаше Управлението за този боклук? Кои полеви офицери са работили с него? Какво са записали? Някой имаше ли ключа към характера на този човек?

Кларк се отърси от мислите си и погледна часовника. Беше минал цял час.

— Времето лети — промърмори той и посегна към телефона. Когато от другата страна вдигнаха, той каза:

— Гери, Джон е. Имаш ли минутка? И Том, ако е наблизо.

Две минути след това той влезе в кабинета на Хендли. Том

Дейвис, човекът, който наемаше хората за Колежа, влезе малко по-късно.

— Какво има?

— Май имаме кандидат — обяви Кларк и преди някой да успее да зададе очевидния въпрос, той продължи: — Информацията е от Джак Райън. Старши, искам да кажа.

Това привлече вниманието на Хендли, който се наведе напред на стола си, стиснал с ръце попивателната.

— Продължавай.

— Не ме питайте как, защото не знам подробностите, но има един рейнджър от старите, който се казва Дрискол и е сгазил лука. Говори се, че Кийлти иска да го накаже за назидание.

— За какво?

— Заради мисия в Хиндукуш. Убил шепа лоши в пещера, докато спели. Кийлти и неговият главен прокурор искат да го изкарат убиец.

— Исусе! — промърмори Том Дейвис.

— Познаваш ли го? — запита Хендли.

Кларк кимна.

— Отпреди десетина години, малко преди „Дъга“ да започне да действа, имах работа в Сомалия. Пазеше ме екип рейнджъри. Дрискол беше сред тях. След това поддържахме връзка, пиехме по бира. Стабилен човек.

— Докъде е стигнало това с прокурора?

— Армейската следствена служба провежда предварително разследване.

Хендли въздъхна и се почеса по главата.

— Джак какво каза?

— Ами това не ми го каза без причина. Знае, че съм съпричастен.

Хендли кимна.

— Да караме по ред. Щом това идва от Белия дом, Дрискол няма да мине без рани.

— Сигурен съм, че го знае.

— В най-добрия случай ще го махнат. Може би с пенсия.

— Сигурен съм, че знае и това.

— Той къде е?

— В медицинския армейски център „Брук“ в Сан Антонио. По време на оттеглянето получил малък сувенир в рамото.

— Сериозно ли е?

— Не знам.

— Добре, иди да поговориш с него. Опипай почвата.

Хендли се обърна към Дейвис:

— Том, междувременно започни досие на Дрискол. Пълна информация и прочее.

— Добре.

* * *

— Влез — каза Бен Марголин на Мери Пат. — Затвори вратата.

Поредният ден в Националния център за борба с тероризма.

Още прехванат трафик, още нишки, които може да са нещо голямо или абсолютно нищо. Въпреки огромните количества, които бяха нормално нещо тук, хората се притесняваха, че може би изпускат много повече, отколкото улавят. По-добрата технология би им помогнала, но кой знае колко време трябваше, за да заработи новата система. Провалът с „Трейлблейзър“ накара силните на деня да се страхуват от нови гафове и затова всичко се подлагаше на адски изпитания. Междувременно Мери Пат и колегите й в службата се мъчеха да запушват пукнатините в бента и да търсят нови.

Тя затвори вратата и седна от другата страна на бюрото на Марголин. Отвън се чуваше неясният шум от оперативния център.

— Идеята ни да говорим със съюзниците я пуснаха в кенефа — обясни мъжът без предисловие. — Няма да използваме английските агенти в Пакистан.

— Но защо, за Бога?

— Не знам, Мери Пат. Опитах, доколкото мога, но не дават. Предполагам, че е заради Ирак.

Същата мисъл мина и през главата на Мери точно преди шефът й да проговори. Под натиска на своите граждани Великобритания постепенно се оттегляше в политическо и ресурсно отношение от войната в Ирак. Говореше се, че независимо от помирителния си тон пред обществеността, президентът Кийлти е бесен на британците, които според него са изоставили администрацията му в огъня. Без дори най-малката подкрепа от страна на Великобритания всеки план за оттегляне на войските на САЩ щеше да се забави, а дори и да се провали. Но имаше и по-лошо — с поведението си Великобритания даде смелост на иракското правителство, което премина от учтиви, но твърди към настоятелни и агресивни призиви САЩ да се оттеглят, а това не можеше да остане незабелязано от американските граждани. Първо най-близкият ни съюзник, а след това самите хора, за чието спасение проливахме кръв. Обещал по време на кампанията си да измъкне Съединените щати от Ирак, Кийлти губеше авторитет и някои телевизионни спецове го обвиняваха, че нарочно забавя оттеглянето, за да окаже натиск върху Конгреса, който не искаше да одобри някои от любимите му проекти.

Мери Пат, преживяла безброй откази, не се изненада, че не приеха искането им да се допитат до англичаните за картата на Пешавар. Проклетата пещера се оказа най-добрата улика за Емира от години насам. Но Мери се вбесяваше, че и тази улика пропада заради сръднята на президента. Разбира се, не помагаше и фактът, че техният директор Скот Килбърн е от същия лагер.

Мери Пат поклати глава и въздъхна.

— Жалко, че Дрискол е загубил пленниците си.

— Вдишването на малко вода помага за развързването на езиците — отвърна Марголин.

Мери Пат знаеше, че това е популярното мнение, но че ползата от него в реалния свят е малка. Тя не беше гнуслива или човеколюбива, за да смята, че мъченията са безполезни, но по принцип не даваха надеждна и проверяема информация. В повечето случаи се губеше време. През Втората световна война и малко след нея английските разузнавателни служби бяха извлекли повече информация от заловените немски генерали при игри на пинг-понг, отколкото с чифт клещи и електроди.

Широко обсъжданият сценарий с „тиктакащата бомба“ беше почти мит. Повечето заговори срещу Съединените щати след 11 септември биваха спрени още в зародиш, тъй като лошите набираха хора, преместваха пари или осигуряваха материали. Образът на криещия се някъде терорист с пръст на бутона, докато добрите опитват да измъкнат информация от неговия сънародник, представляваше холивудска измислица и имаше толкова общо с истината, колкото и Джеймс Бонд. Всъщност през цялата си кариера тя се натъкна на такава „тиктакаща бомба“ само веднъж и Джон Кларк беше решил въпроса за минути, като счупи няколко пръста и зададе правилните въпроси.

Веднъж Ед й беше казал, че клишетата си имат причина и че точно защото обикновено са много верни, хората прекаляват с тях. Тя смяташе, че при разпитите клишето „с мед се хващат повече мухи, отколкото с оцет“ е абсолютно на място. Моралността в спора „за“ или „против“ представляваше само малка част от аргументите. Важна беше ефективността. Човек прави онова, от което получава най-добрите резултати. Точка.

— Е — каза тя на шефа си, — пак сме на изходна позиция, а?

— В никакъв случай, мамицата му. Ти спомена за някакъв стар приятел от другата страна на океана… Обади му се. Побъбрете си.

Мери Пат се усмихна и поклати глава.

— На това му казват съсипи кариера, Бен.

— Веднъж се живее — отвърна той и сви рамене.

* * *

Мелинда се изненада приятно, като го видя. Преди седмица я беше закарал при „Джон“. Платиха й добре, без никакви перверзни, и всичко се оказа наред, особено парите.

Онзи имаше пари поне според местните стандарти. Тя обикновено не ходеше на посещения така. В края на краищата беше компаньонка, а не улична проститутка, но хотелът имаше много добър ресторант, а и управителят я познаваше и я харесваше. Едно безплатно връткане позволяваше много неща на момиче като нея, а и в интерес на истината шефът беше свестен, женен, както много от клиентите й, и следователно винаги приятен. Е, почти винаги. Човек никога не може да е сигурен, но мъжете в неговото положение, тези, които живееха тук, по принцип знаеха правилата. А пък и тя носеше малкия господин „Колт“ в чантичката си.

Визуален контакт. Многозначителна усмивка. Хубав беше този сводник. С къса брада като на Ерол Флин от някой филм за пирати. Но пък тя не беше Оливия де Хавиланд[27]. А по-красива, реши Мелинда самоуверено. Работеше здравата, за да остане стройна. Мъжете харесваха жени, чийто кръст могат да обгърнат с дланите си. Особено кръст с чифт хубави цици отгоре.

— Здравейте — поздрави тя с приятен глас. Мъжът се усмихваше приятелски, но тя знаеше, че зад усмивката се крие нещо много по-хубаво.

— Добър вечер, Мелинда. Как си в тази топла вечер?

— Добре, благодаря.

Тя се усмихна малко по-широко, за да се видят зъбите й.

— Заета ли си тази вечер?

— Не точно сега.

Усмивката й стана още по-широка.

— Не разбрах името ви.

— Ърнест — отговори той с приятна усмивка.

Мъжът имаше известен чар, но от чуждестранен тип. Не европейски. Друг. Говореше английски добре, с лек акцент… Научил беше английски на друго място. Това е. Научил го е добре и… и какво? Кое е различното в него? Мелинда го заразглежда по-подробно. Строен, по-висок от нея, хубави тъмни очи, сантиментални. Меки длани. Не е строителен работник. По-скоро човек с пари е този Ърнест, което със сигурност не е истинското му име. Очите му я оценяваха. Тя беше свикнала с този поглед, които питаше „как ли е тя в леглото?“. Е, този имаше основания да знае, че я бива. Шефът му не се оплака и даже й плати повече. И с това беше свикнала. Да, толкова я биваше. Мелинда имаше много постоянни клиенти, някои от които познаваше с истинските им имена, или поне те така казваха. Тя кръщаваше редовните си клиенти със свои имена, често свързани с размера на пишката им. Или цвета в този случай, при мисълта за което едва не се разсмя и дари Ърнест с усмивка, която той можеше да приеме за себе си. Тя правеше така почти инстинктивно. Както и да е, вече в мислите си броеше парите.

— Би ли искала да дойдеш с мен? — запита той почти свенливо. Мъжете знаеха инстинктивно, или поне умните мъже, че свенливостта сериозно надървя всички жени.

— С удоволствие.

А престорената скромност вършеше същата работа в противоположната посока.

— За да се срещнем с приятеля ти ли?

— Може би.

Първа грешка. Ърнест нямаше да сгреши да опита сам стоката. Тя може и да беше мръсница, но я биваше в леглото, имаше много опит в занаята, а него го водеха същите импулси, както повечето мъже.

— Ще дойдеш ли с мен?

— Разбира се.

За изненада на Мелинда пътуването се оказа съвсем кратко. До моден и скъп апартамент в града със собствен подземен гараж. Ърнест излезе от колата и галантно й отвори вратата. Отидоха до асансьора и Ърнест натисна бутона. Тя не познаваше сградата, но я запомни отвън, защото се отличаваше достатъчно. Значи Джон има апартамент в града? По-удобно за нея, а може би и за него? Или вероятно просто се е сетил за нея с приятни чувства. Това често й се случваше.

Джон стоеше на входа към кухнята с чаша бяло вино в ръка.

— А, здравей, Джон. Каква приятна изненада — поздрави тя с най-хубавата си усмивка. Особено добра усмивка, която със сигурност сгряваше до дъно мъжките сърца, пък и не само тях, разбира се. Тя доближи мъжа, целуна го сладко и взе чашата. Отпи.

— Джон, ти имаш най-хубавия вкус за вино. Италианско ли е?

— Пино гриджо — потвърди той.

— А и храната им е най-хубава.

— Ти италианка ли си по произход? — запита Джон.

— Унгарка — призна Мелинда. — Ние сме добри в тестените ястия, но италианците приготвят най-доброто телешко на света.

Последва нова целувка за поздрав. Джон беше малко странен, но се целуваше много добре.

— Как си?

— Пътуването е голям проблем за мен — призна той с фалшива нотка.

— Къде си ходил? — запита Мелинда.

— Париж.

— Харесва ли ти тяхното вино?

— Италианското е по-добро — отвърна той, леко отегчен от разговора. Тя не се намираше тук за приказки. Всички жени можеха да приказват, а талантите на Мелинда се простираха в други области.

— Хубаво си облечена — отбеляза Джон.

„Бързо се свалят“ — каза си тя. Избираше деловото си облекло с тази мисъл. Някои мъже харесваха жените голи, но изненадващо много предпочитаха бързото чукане с полуразсъблечена жена — вдигната нагоре пола, наведена върху масата или дивана, с неразкопчан сутиен, но извадени цици… Джон обичаше свирките на колене, за което тя нямаше нищо против, стига онзи да не прекалява.

— А, просто дрешки. Хубав апартамент имаш.

— Удобен е. Харесва ми гледката.

Мелинда се възползва от възможността да погледне през прозореца. Да, добре. Сега знаеше точно къде се намира. Много хора се движеха по улицата, ако това тук можеше да се нарече улица, а не начин да отидеш от един луксозен хотел до следващия, ако си прекалено стиснат за такси. Но нямаше кой знае какви тротоари. От тях не се изкарват пари. Джон остана зад нея и я изгледа.

— Мелинда, ти си видение — каза той усмихнат. Тя познаваше тази усмивка — усмивката, която казва „искам да те чукам“. Учтива на повърхността, но със скрита жажда. Един бърз поглед под колана на Джон потвърди предположението й.

Време е да иде при него за поредната целувка. Можеше да е и по-зле.

— Ммм — измяука тя.

Окей, време е за бизнес. Ръцете му я обгърнаха. Доста силни ръце, може би за да знае тя, че е негова собственост. Такива са мъжете. След това той нежно я поведе към спалнята.

„Леле!“ — помисли тя. Дизайнерът на тази стая явно е знаел за какво ще служи. Мелинда смяташе, че това не е била първата му подобна задача, като видя дори приятния малък стол до прозореца, на който можеше да се съблече. По залез точно тук тя щеше да изглежда супер, мамицата му. Седна и най-напред свали обувките си „Маноло Бланик“. Красиви наистина, но по-приятни на сваляне, а не на обуване. Направени бяха да изглеждат добре, а не за ходене, а и Мелинда имаше хубавки момичешки стъпала. Всички мъже ги харесваха. Свали горнището си и го сложи на масичката, след което се изправи. Не носеше сутиен по време на работа. Едрият й, почти огромен бюст все още не висеше. Всички мъже го харесваха. След миг се оказа напълно гола и тръгна към Джон, за да го огледа отблизо.

— Мога ли да помогна? — запита тя. Мъжете винаги обичаха тя да ги разсъблича, особено когато им намекваше „оправи ме, моля те“.

— Да, моля те — отвърна Джон със замечтана усмивка. Явно не беше свикнал с подобно уважение в страната си, която и да е тя. Е, плащаше скъпо и прескъпо, за да го получи, а нея точно в това я биваше. След минутка тя видя онова, с което можеше да го запомни. „Червения“ — идеален прякор. Разбира се, тя го целуна.

И, разбира се, той реагира добре на целувката й. За тези пари тя искаше да го направи редовен клиент. Мислеше за нова кола. Може би беемве или пък направо мерцедес. Той можеше да й помогне. Мелинда обичаше да й плащат в брой и тя да плаща така. Е, можеше и чек за колата. Мислеше си за някой мерцедес от Е-класата. Харесваше солидните немски коли. В тях се чувстваше в безопасност. Обичаше да е в безопасност. Изправи се.

— Джон, това за цяла нощ ли е? Ще струва повече от две и половина.

— Толкова много ли? — запита усмихнат той.

— Има стара поговорка, че човек получава онова, за което плаща.

— Тази вечер не. Трябва да излизам по-късно.

„Значи не спиш тук? — учуди се тя. — Това ти е мястото за чукане?“ Джон трябва да имаше тон излишни пари. Сигурно е платил милион, милион и половина за този апартамент. Щом толкова обича секса, тя определено трябваше да го направи редовен клиент. Мъжете не разбираха как жените ги преценяват и до каква дълбочина слизат. Тя смяташе мъжете за големи глупаци, дори богатите. Особено богатите. Забеляза как Джон посегна към един плик, който й подаде.

Както винаги Мелинда отвори плика и преброи банкнотите. Важно беше мъжете да знаят, че това си е сделка, въпреки че е доставена с най-добрата симулирана любов, която се купува с пари. Доста мъже искаха връзката им да премине в нещо повече. Но тя много чаровно успяваше да отклонява разговора в друга посока.

Пликът замина в чантичката й „Гучи“, до малкия мистър „Колт“ със седефената дръжка. Когато вдигна глава, го направи с най-добрата си усмивка. Деловата част отмина. Сега можеше да започне любовта.

41

ЕМИРА СЕ ПИТАШЕ дали това не е грешка. На неговото ниво на оперативна отговорност нещата рядко биваха напълно ясни. Държавата не беше важна, но целта в нея имаше огромно или потенциално такова значение. Ефектът от нападението щеше да се разпространи като вълните в езерце, които доста бързо щяха да достигнат брега на истинската цел.

Имаше много притеснения за текущата операция, но командирът на място не влизаше в тях. Макар и амбициозен, Ибрахим действаше внимателно, акуратно и поддържаше малък и добре организиран във всяко отношение екип. Но пък истинското изпитание щеше да настъпи при задействането на плана, а това решение трябваше да вземе той. Всичко зависеше от избора на подходящия момент, както и от способността да насочи вниманието си върху „общата картина“, както казваха американците. На шахматната дъска се местеха няколко фигури едновременно, като всяка от тях трябваше да тръгне в правилната посока и с правилната скорост, за да не остане някой сам и без подкрепа. Ако това се случеше, цялата операция щеше да се провали и „Лотос“ да се срине. И вероятно той щеше да умре, преди операцията да стигне до завършек. Ако пък се движеше прекалено бързо, животът му също можеше да свърши преди края на операцията със същия резултат.

Затова позволи на Ибрахим да продължи разузнаването си на терен, но щеше да забави окончателното разрешение на операцията, докато не разбере как са разположени останалите късчета.

„И какво ще стане, ако Ибрахим успее? — запита се той. — Тогава какво? Кийлти ще реагира ли както очакваха?“ Според техния профил, наречен „КАСКАДА“, той трябваше да реагира точно така, но Емира отдавна знаеше, че трябва да се пази от капризите на човешкото съзнание.

КАСКАДА… подходящо име. Името и концепцията зад него го развеселяваха. Западните разузнавателни служби имаха психологически профили за него, даже той беше прочел един, затова се развличаше с мисълта, че основават най-амбициозната си операция на свой собствен профил.

Кийлти беше ненадминат политик, което в Америка се считаше за синоним на предводител. Не знаеше как и кога е започнало това невежество. Но не го беше грижа. Американците избираха сами политика, който най-добре се представяше като водач, без да питат дали образът отговаря на характера. КАСКАДА твърдеше, че не е така и Емира приемаше това. По-лошото или по-хубавото, зависи как го гледаш, се оказа, че Кийлти се е заобиколил с лицемери и подмазвачи, които по никакъв начин не допринасяха за реномето му.

И какво става, когато един слабохарактерен мъж е изправен пред серия катастрофи? Ами, разбира се, той се разпада, а с него и страната.

* * *

Обещаното корабче ги чакаше. Капитанът, местен рибар на име Пьотър Саличев, седеше на сгъваем стол в края на пустия пристан и пушеше лула. В черната студена вода се полюшваше дванадесетметровият британски траулер „Халматик“. Саличев изсумтя и стана на крака.

— Закъснявате — каза той, след което се качи на задната палуба.

— Лошо време — отговори Аднан. — Готов ли си?

— Иначе нямаше да съм тук.

По време на преговорите Саличев беше питал кои са те и защо искат да идат на острова, но Аднан, в ролята на заклет еколог, успя да отговаря само с намеци. Саличев бе вдигнал рамене в знак на съгласие, защото тук отдавна идваха много групи да изследват опустошенията от студената война. Стига да му плащаха и да не създаваха заплаха за него и корабчето му, Саличев с удоволствие можеше да закара всеки на онова забравено от Бога място. Като беше казал на Аднан, глупостта е необяснимо нещо.

— По-малко е, отколкото си мислех — каза Аднан, загледан към корабчето.

— Ти боен кораб ли очакваше? Този е достатъчно здрав. Единственото хубаво нещо, което англичаните са направили, е това — „Халматик“. Обръщал ми се е с дъното нагоре и пак се изправя сам. Ти се тревожи за себе си. Хайде, тръгваме след десет минути.

Останалите от групата на Аднан свалиха нещата си от камиона и забързаха по пристана, за да натоварят всичко на задната палуба, а Саличев нареждаше с рязък тон кое къде и как да се постави. Като се увери, че всичко е наред, Саличев отвърза въжетата, стъпи на пристана и тласна корабчето настрани. След няколко секунди се озова в кабината, откъдето включи двигателя. С облак черен дим от изходящите тръби дизеловият двигател ревна и заработи, а водата зад кърмата закипя.

— Следваща спирка — викна Саличев през рамо — адът.

Два часа по-късно вдясно в леката мъгла се появиха южните части на островчето. Аднан стоеше по средата на корабчето и наблюдаваше острова с бинокъл. Саличев го беше уверил, че военните патрули не са проблем, а Аднан дори не виждаше никого.

— Там са — викна Саличев, — но не са чак толкова умни. Човек може да си сверява часовника по тях. Едни и същи маршрути всеки ден по едно и също време.

— А радар?

— Къде?

— На острова. Чух, че имало военновъздушна база…

Саличев се засмя.

— Ти говориш за Рогачево. Не, няма ги вече. Не стигат парите. Едно време имаше полк прехващачи, 641-ви мисля, но сега там седят само няколко товарни самолети и вертолети. А за патрулните кораби — те имат калпави навигационни системи и както казах, са предсказуеми. Стигнем ли на брега, сме в безопасност. Както се досещаш, те гледат да пазят дистанция.

Аднан знаеше причината за това. Неговите хора може и да не знаеха какво точно включва мисията им, нито какво е това място, но той знаеше всичко.

Нова земя наистина беше ад на земята. Според последното преброяване тук живееха 2500 души, предимно ненци и авари от градчето Белуша губа. Самият архипелаг всъщност имаше два големи острова — Северен и Южен, разделени от протока Маточкин шар.

Аднан мислеше колко е жалко, че светът знае за Нова земя само от годините на студената война. Руснаците и европейците знаеха за островите още от XI век, най-напред от новгородските търговци, а после и от постоянния низ изследователи — Уилоби, Баренц, Литке, Хъдсън… Всички те бяха идвали тук стотици години преди Съветите да анексират архипелага през 1954 г., да го преименуват на полигон Нова земя и да го разделят на зони: А — Чорная губа, Б — Маточкин шар, и В — Сухой нос, където през 1961 г. взривиха „Цар Бомба“ от 50 мегатона.

Откакто беше станал Нова земя, архипелагът представляваше полигон за почти триста ядрени взрива, последният от които през 1990 г. Оттогава за много хора значеше различни неща — интересно място, трагедия, мрачен спомен… А за бедното откъм пари в брой правителство на Русия след разпадането на СССР архипелагът стана сметището, на което изоставяха онова, което отвращаваше всички. „Но как казваха американците? — запита се Аднан. — А, да… Боклуците на един човек са съкровище за друг.“

* * *

Касиано виждаше, че се интересуват от новия тръбопровод. Къде пресича пътища, колко над земята се намира, колко опорни колони на миля има… Интересно искане и, разбира се, той щеше да положи максимални усилия, за да намери тази информация.

Интересуваха се и от влакове, което го озадачи. Истина е, че влакове идваха и заминаваха всеки ден, но влизането им се ограничаваше и следеше много строго. Ако искаха да влязат, имаше по-лесни начини. Но може би отговорът е другаде. Не се интересуваха от влаковете като начин за влизане, а като измервателен уред. Производителността на съоръжението се пазеше в строга тайна, но ако някой следеше идващите и излизащите влакове и знаеше каква е товароподемността им, можеше да се досети доста точно за каква производителност става дума.

„Много хитро“ — реши той. Пък и пасваше на онова, което знаеше за работодателите си. Казали му бяха, че конкуренцията е нещо здравословно и че не може да се направи нищо на едно новооткрито нефтено находище. Може само да се контролират цените и производителността и той подозираше, че работодателят му планира да стори точно това. Десетилетия вече страните от ОПЕК (ислямските държави) доставяха най-големите количества нефт в света и Касиано с удоволствие щеше да помогне за поддържането на това превъзходство.

42

КАТО СЕ РАЗМИСЛИ, Дженкинс осъзна, че трябваше да се досети каква първокласна гадост всъщност е това „повишение“. В съоръжението идваха всякакви правителствени служби и официални лица — от Агенцията за опазване на околната среда, от Службата за сигурност, от Геоложката служба на САЩ и от армейския инженерен корпус, но досега с всички тях беше се занимавал говорителят от Министерството на енергетиката. Но наскоро пламналата с нова сила битка във Вашингтон за бъдещето на това съоръжение промени всичко и сега той имаше чувството, че всеки политик или бюрократ, който успееше да се добере дотук, идва въоръжен с въпросите на нископлатени служители със силно желание да научат и най-дребните детайли.

— Стив — каза му шефът, — те искат да надникнат зад завесата, а ти си достатъчно отракан и знаеш как да ги накараш да мислят, че правят точно това.

Въпреки двусмисления комплимент Стив трябваше да признае, че познава съоръжението от горе до долу и от край до край, откакто започна работа в него три години след дипломирането си от колежа или деветнадесет години след първоначалното идентифициране на обекта като възможен кандидат заедно с десет други в шест щата; дванадесет години след определянето му за интензивни теренни проучвания; и десет години след обявяването му за победител в конкурса. Той беше прекарал в тази не толкова малка част от пустинята почти целия си живот на пълнолетен човек и със сегашната сметка от 11 милиарда долара тя представляваше най-обстойно проученото късче земя в света. И според това кой щеше да спечели битката във Вашингтон единадесетте милиарда можеха да се отпишат като загубени. Той се чудеше как ли се прави това. В коя колона на федералните баланси се включваше такава сума?

Завършването на проекта стана въпрос на гордост за деветстотинте членове на екипа и въпреки че различните служители бяха на различно мнение дали биха искали да живеят наблизо, колективната им инвестиция в успеха на това начинание представляваше нещо огромно. Макар и само 37-годишен, Стив имаше авторитета на старо куче заедно с други стотина, работили по проекта още от времето, когато е представлявал само идея на лист хартия в западнал концерн. За съжаление той не можеше да разкаже на никого какво прави, но това ограничение падна, откакто срещна Алисън. Тя се интересуваше истински от работата му, от това как прекарва дните си — качество, което двете му предишни приятелки нямаха. Господи, какъв късметлия беше. Да намери жена като нея и да я привлича… А сексът. Всемогъщи Боже. Наистина той нямаше богат опит, но нещата, които тя му правеше с ръце, с уста… При всяка среща с нея имаше чувството, че живее в списание „Пентхаус“.

Един издайнически облак прах над хълма срещу входа на главния тунел прекъсна мислите му — идваха коли. Шестдесет секунди по-късно по северния път се появиха два черни шевролета „Събърбан“ и спряха на паркинга. Следобедната работа прекъсна и всички камиони и палети с оборудване заминаха по краищата на обекта. Колите спряха на двадесетина метра от него и останаха там с работещи двигатели. Никоя от вратите не се отвори и Стив си помисли, че хората в тях се страхуват да излязат някъде без климатик. А дори не беше горещо или поне не като летните жеги. Странно как подобни делегации намаляваха през юни, юли и август.

В един момент вратите се отвориха и от колите излязоха десет души, изпратени от съответните губернатори. По двама за всеки съседен щат. Вече навили ръкавите на ризите си и разхлабили вратовръзките, те застанаха неподвижни за момент, като примигваха и се оглеждаха, и чак след това забелязаха Стив, който им махаше с ръка. Всички заедно отидоха при него и се събраха в полукръг.

— Добър ден и добре дошли — поздрави той. — Казвам се Стив Дженкинс и съм един от старшите инженери на обекта. Ще се постарая максимално да ви запомня, докато свършим, но засега ви оставям сами да си сложите значките с имената.

Подаде една кутия от обувки и един след друг всеки от делегатите се приближи и намери значката си.

— Искам да ви напомня две неща и се махаме от тази жега. Ще ви дам информационни листове, в които пише всичко, за което ще разговаряме и за което ми е позволено да говоря.

Няколко души се засмяха. Стив се поотпусна. Може би нещата не са чак толкова зле.

— Както и да е, ще ви помоля да не си водите бележки на хартия или на компютър. Същото важи за касетофоните, апаратите и камерите.

— Защо така? — запита една делегатка, русокоса жена от калифорнийски тип. — В интернет има много снимки.

— Вярно е, но те са снимките, които ние искаме да са там — отвърна Стив. — Повярвайте ми, ако мога да отговоря на въпросите ви, ще го направя. Целта ни е да ви дадем колкото можем повече информация. И последно, преди да влезем. Тази джунджурия до мен, която прилича малко на ракетен двигател, малко на мобилен телефон и малко на нефтопровод, е нашата ТПМ или тунелопробивна машина, наричана галено Мърляча. За онези от вас, които обичат фактите и цифрите, Мърляча е дълъг 49 метра, широк е седем и половина, тежи 700 тона и реже твърда скала със скорост до два и половина метра в час. Или горе-долу колкото са дълги колите ви.

От делегацията се чу одобрителен шепот и смях.

— Е, последвайте ме към входа на тунела и ще започнем. В момента се намираме в така нареченото от нас Съоръжение за проучвателни работи — каза Дженкинс. — Оформено е като подкова, с дължина към осем километра и ширина около седем и половина метра. На няколко места в него сме построили осем ниши с размерите на плевня, в които съхраняваме оборудване и провеждаме експерименти, а преди шест седмици завършихме първата експериментална разполагателна шахта.

— Което е какво? — запита един от делегатите.

— Ами там ще се слагат отложенията, когато и ако обектът заработи. Ще видите входа към тази ниша след няколко минути.

— Няма ли да влезем в нея?

— Не, боя се, че не. Все още провеждаме изпитания за стабилност.

Разбира се, това представляваше огромно премълчаване. Изкопаването на тази шахта стана относително бързо. Изпитанията и експериментите щяха да отнемат още девет месеца до една година.

— Нека поговорим малко за география — предложи Стив. — Ридът над нас е формиран преди около тринадесет милиона година от сега угаснал пръстеновиден вулкан и е съставен от редуващи се пластове скала, които се наричат споена туфа или още игнимбрит, и неспоена и полуспоена туфа.

Една ръка се вдигна във въздуха.

— Правилно ли чух? Казахте вулкан.

— Да. Но отдавна угаснал.

— Имали сте земетресения обаче, нали?

— Да, две. Едното с магнитутд 5 по скалата на Рихтер, а другото 4,4. Първото причини дребни щети по надземните сгради, но тук нямаше дори и пукнатини. Аз се намирах тук, точно тук, и при двете. Почти нищо не усетих.

Всъщност в пустинята около съоръжението имаше 39 земетръсни разлома и седем малки вулкана с различна степен на активност. Това пишеше в листа с информация, който им раздаде, но ако никой не повдигнеше въпроса, и той нямаше да го повдига. Когато хората чуят думите вулкан и разлом, мозъците им превключват в режим „пещерен човек“.

— Истината е — продължи Стив, — че тази геоложка структура е изследвана съвсем отблизо вече почти двадесет и пет години и има цяла планина сведения, че трите материала тук са подходящи за складиране на ядрени отпадъци.

— Точно колко отпадъци?

— Ами не ми е позволено да отговарям на този въпрос.

— По чие нареждане?

— Изберете си. Службата за вътрешна сигурност, ФБР, Министерството на отбраната… Достатъчно е да кажа, че това съоръжение ще бъде главният склад на страната за отпадъчното ядрено гориво.

По най-оптимистична преценка съоръжението можеше да достигне около 135 000 метрични тона, като някои отпадъци щяха да се разградят до „безопасни“ нива за няколко десетилетия, а други да останат смъртоносни милиони години. Стив знаеше, че често цитираният от журналистите и афиширан плутоний-239 има период на полуразпадане от около 25 000 години — далеч не най-продължителното време. А периодът на полуразпадане на уран-235, който се използваше в реакторите и в оръжието, беше 704 000 000 години.

— Как ще бъдат транспортирани отпадъците?

Въпроса зададе един от делегатите от Орегон.

— По релси и с камиони, проектирани специално за целта.

— Исках да кажа, че не говорим за столитрови варели, нали.

— Не, господине. Ще намерите подробна информация за транспортните съдове в листовете, които ви дадох, но съм виждал автомобилите отблизо и какви изпитания преминават. От тях по-неразрушимо нещо трудно ще намерите.

— Същото са казвали и за „Титаник“.

— Което, убеден съм, „Дженерал Атомикс“ не забравят, защото работят по тези системи вече десет или дванадесет години.

Това даде желания ефект. Щом някой от изпълнителите на проекта е прекарал десет години в работа по транспортните контейнери, колко ли време, грижи и разходи са изразходвани за самото съоръжение?

— А охраната, господин Дженкинс?

— Ако съоръжението заработи, основната охрана ще бъде предоставена на Националните сили за защита на администрацията за ядрена безопасност към Министерството на енергетиката, накратко НСЯБ. Разбира се, ще има… допълнителни сили в готовност, ако се наложи.

— Какви допълнителни сили?

Стив се подсмихна.

— От онези, дето създават кошмари на лошите.

Последва още смях.

— Добре, нека преминем към онова, за което сте дошли. Качете се на малките вагончета и тръгваме.

* * *

Пътуването отнемаше петнадесет минути, но заради честите въпроси конвоят спираше. Накрая спряха до отвора в стената на главния тунел. Делегатите излязоха и се събраха около Стив.

— Шахтата с наклон надолу, която виждате, е дълга 180 метра и се свързва със складовата шахта, която представлява хоризонтална мрежа от по-малки тунели, които от своя страна водят до зоните за съхраняване на отпадъци.

— Как отпадъкът достига от камиона или от влака до нивото на склада? — запита един от служителите на щата Юта. — Остава ли в транспортния съд?

— Съжалявам, но и това е забранена територия. Мога да ви кажа как ще се съхранява отпадъкът в шахтата. Всеки „пакет“ ще бъде поставен в две кутии една в друга, едната от които е от метал на име „Сплав 22“, дебел почти два и половина сантиметра, а втората кутия е от нещо, което наричат 316NG — неръждаема стомана за ядрени приложения, просто казано. Над сложените една в друга кутии ще стои щит от титан, за да ги защитава от просмукващи се води и падащи камъни.

— Този въпрос тревожи ли ви?

Стив се усмихна.

— Инженерите не се тревожат. Ние планираме. Опитваме да моделираме всеки възможен сценарий и правим план за него. Тези три компонента — двете кутии и титановият щит — образуват онова, което наричаме „защита в дълбочина“. Пакетите ще се складират хоризонтално и заедно с различни видове отпадъци, за да е възможно поддържане на еднородна температура във всяка камера.

— Колко големи са тези пакети?

— Около два метра в диаметър и два до пет метра дълги.

— А какво става, ако пакетът бъде… поставен на друго място? — запита другият делегат от Калифорния.

— Невъзможно. За преместване на един пакет са необходими толкова неща и толкова хора трябва да се подпишат, че това е практически невъзможно. Мислете така: всички сме си губили ключовете от колите, нали? Представете си семейство от осем души. Всеки в семейството има резервен ключ, три пъти дневно всеки трябва да подпише формуляр, в който посочва, че ключовете са у него или в съгласувано място за ключове; три пъти дневно човек трябва да проверява, че неговият комплект ключове става за ключалката на колата и за стартера; и накрая три пъти дневно всеки трябва да иде при останалите членове на семейството и да провери дали всеки е изпълнил всички тези мерки. Започвате ли да схващате системата?

Всички кимнаха.

— Всичко това и още много други неща ще се извършват всяка смяна всеки ден от годината. Ще се подпомага с компютърен надзор. Уверявам ви, както е сигурно, че слънцето ще изгрее утре, така е сигурно, че тук нищо няма да отиде на погрешното място.

— Кажете ни за корозията, господин Дженкинс.

— Нашите корозивни проби се извършват в ЛИДКЛ — извинете, Лабораторията за изпитания за дългосрочна корозия „Ливърмор“.

— Имате предвид Националната лаборатория „Лорънс Ливърмор“?

„Благодаря за хубавия пас“ — помисли си Дженкинс, но не каза нищо. Всички бяха чували името „Лорънс Ливърмор“ и макар повечето хора да не знаеха какво точно значи ЛИДКЛ, бяха сигурни, че е нещо, което се радва на голямо уважение. А щом „Лорънс Ливърмор“ се занимава, има ли причина за тревога?

— Точно така — отвърна той. — Изпитването включва стареене и създаване на напрежения в пробите метал, които наричат „купони“. В момента изпитват осемнадесет хиляди купона, които представляват четиринадесет различни сплави в разтвор, характерен за нашия район. В момента средната скорост на корозиране на купоните е двадесет нанометра в година. Човешкият косъм е пет хиляди пъти по-дебел от това. С тази скорост „Сплав 22“, която се използва за вместените кутии, ще издържи около сто хиляди години.

— Впечатлен съм — каза един мъж с каубойска шапка — делегат от Айдахо според Дженкинс. — Хайде да поговорим за най-неблагоприятния сценарий. Какво ще стане, ако има теч и материалът попие в земята?

— Вероятността за това е…

— И все пак.

— Най-напред, трябва да знаете, че подземните води под нас са необичайно ниски, с ниво средно на 457 метра, което означава 335 метра под тази складова шахта.

Стив знаеше, че и това е горещо оспорван момент. Той каза истината на делегатите, но някои от учените, които работеха по проекта, искаха по-дълбоки складови шахти, на около сто метра под тази. Но всъщност нямаше твърд отговор за просмукването. Скоростта на просмукване на различните течности през скалата под съоръжението оставаше неизвестна, също както и влиянието на земетресенията върху нея. Стив си припомни, че все пак според най-добрите прогнози имаше вероятност от 1:70 000 000 катастрофално земетресение да засегне складовите нива.

Имаше едно нещо, от което съоръжението не можеше да избяга — подземните води. До преди десет месеца всички смятаха, че районът под съоръжението е онова, което наричат затворен хидроложки басейн — образувание с наклон навътре, което не излива водите си нито в океани, нито в реки. Две всеобхватни проучвания, едно от Агенцията за опазване на околната среда и едно от Американската геоложка служба оспорваха това убеждение. Ако проучванията се окажеха прави, водоносните хоризонти можеха да достигнат западното крайбрежие и Калифорнийския залив. Но въпреки това Стив имаше ясна заповед: докато въпросът не се реши, хидрогеоложкият басейн си оставаше затворена тема.

Стив каза:

— За да започне просмукване на отпадъците в скалите, е необходимо да откажат много системи — човешки и компютърни. Но и тук трябва да гледаме обективно: в сравнение с правилата за охраната на това съоръжение влизането в силоз на междуконтинентална ракета и изстрелването й ще е разходка в парка.

— Има ли делящ се материал?

— Искате да кажете дали може да избухне?

— Да.

— Ами искайте това да ви го обясни някой с два-три доктората, но отговорът е „не“.

— Да кажем, че някой е успял да се промъкне през охраната и да достигне складовото ниво с бомба…

— Като казвате „някой“, допускам, че имате предвид Супермен или Невероятния Хълк?

Всички се засмяха.

— Да, защо не? Да кажем, че са те. Какви щети могат да нанесат?

Стив поклати глава.

— Съжалявам, че ви развалям удоволствието, но организационната схема изключва тази вероятност. Първо, ще забележите, че този диагонален тунел е широк три метра. Количеството обикновен експлозив, необходим за значителни щети в складовите нива, изисква превоз с камион.

— А с неконвенционални експлозиви? — запита делегатът от Айдахо.

„В такъв случай ще имаме проблем“ — помисли Стив.

43

— ДОБРЕ, ХОРА, време е да променим играта — обяви Гери Хендли, като влезе в залата и си намери стол.

Течеше поредната сутрин в Колежа и масата беше отрупана с кани димящо кафе и чинии със сладкиши и понички. Джак си наля чаша кафе, взе една поничка и си намери празно място до масата. Присъстваха и Джери Раундс, шеф на аналитичния и разузнавателен отдел; Сам Гренджър, шеф на оперативния отдел; Кларк и Чавес и братята Карузо.

Време е да се съсредоточим. От този момент всеки в тази стая ще се занимава само с Емира и Революционния съвет „Умаяд“, освен мен. Сам и Джери, разбира се. Ние ще се грижим за лампите и ще осигуряваме пресни понички, но останалите трябва да прехвърлите работата си на други. Ние ще живеем, дишаме и ядем с мисълта за Емира двадесет и четири часа всеки ден, докато не го заловим или не умре.

— Супер! — каза Брайън Карузо и всички се засмяха.

— За тази цел дадохме подходящо име на тази група — Кралски ловец. Емира се мисли за крал. Е, добре. Ще го ловим. От този момент работното ви място е тук и всички врати са отворени — моята, на Сам и на Джери.

„Майчице. Това пък защо?“ — помисли Джак.

— Да започнем от началото. Дом и Брайън търсеха следи в Швеция — каза Хендли и обясни как Джак откри прехванатото съобщение между ФБР и Службата за вътрешна сигурност за „Хласек Еър“.

Ще теглим тази нишка, но досега нищо не излиза. Механикът се предал на шведската национална полиция, обаче няма какво Да ни даде. Плащане в брой, малко работа по един приемо-предавател и чартърен полет, пълен с хора от Близкия изток може би.

„Кралски ловец“ — продължи Хендли. — Ако имате идея, кажете я. Ако искате да пробвате нещо ново, питайте. Ако искате да обсъждате или да си играете на сценарии, събирайте се и го правете. Единствените тъпи въпроси или идеи са онези, които не задаваме и не показваме. Ставаме различни. Забравете как вършим нещата тук и започнете да мислите извън матрицата. Можете да си заложите задника, че Емира мисли точно така. Е, въпроси?

— Да — каза Доминик Карузо. — Защо е тази промяна?

— Дадоха ми добър съвет неотдавна.

Джак забеляза как Хендли погледна Джон Кларк съвсем бегло и всичко стана ясно.

— Твърде малки сме, за да работим като бюрокрация — добави Джери Раундс. — Ние тримата ще идваме тук редовно, за да сме сигурни, че не се отклоняваме, но в крайна сметка нещата са следните: Емира е изключителен характер и трябва да си променим тактиката по съответния начин.

— Какво значи това за оперативната страна на нещата? — запита Чавес.

Сам Гренджър отговори:

— Повече бизнес, надяваме се. Много от новите неща, които ще генерираме, няма да бъдат проверими хипотетично. Това означава вдигане на шум и следване на улики. Доста от тази дейност може да е за отрепки, но се прибавя към другата. Не ме разбирайте погрешно, ние всички обичаме финалната права, но без да се спъваме пред нея. Трябва да работиш за другите.

— Кога започваме? — запита Джак.

— Сега — отговори Хендли. — Първа точка от дневния ред е да се убедим, че сме на една вълна. Нека кажем какво знаем, какво подозираме и какво още трябва да открием.

Хендли погледна часовника си.

— Ще прекъснем за обяд и после се срещаме тук.

* * *

Джак надникна в офиса на Кларк.

— Не знам как го направи, Джон, но определено привлече вниманието на Хендли.

Кларк поклати глава.

— Не съм правил нищо, а само го подтикнах натам, накъдето и без това отиваше. Умен е. Щеше сам да стигне до този извод. Влизай. Имаш ли минутка да седнеш?

— Да.

Джак седна срещу него на бюрото.

— Чувам, че искаш да си пооцапаш ръцете.

— Какво? О, да. Казал ти е, а?

— Помоли ме да те обучавам.

— Нямам нищо против. Абсолютно нищо.

— Защо искаш такова нещо, Джак?

— Хендли не ти ли каза…

— Искам да го чуя от теб.

Джак се размърда на стола си.

— Джон, всеки ден седя тук, чета пощата, опитвам да проумея информацията, която може и да е от някакво или от никакво значение, и да, знам, че тази работа е важна и трябва да се свърши, но искам да правя нещо, нали разбираш?

Кларк кимна.

— Като МоХа.

— Да.

— Нещата невинаги са така чисти.

— Знам.

— Наистина ли? Аз съм ги правил тези неща, Джак, лице в лице и в ръкопашен бой. Повечето пъти нещата са грозни и мърляви и не се забравят. Лицата избледняват, както и местата и обстоятелствата, но деянието остава. Ако не си готов за това, то ще те изяде.

Джак си пое дълбоко дъх, като гледаше към пода. Беше ли готов? Схващаше какво му казва Кларк, но в този момент всичко изглеждаше абстрактно. Знаеше, че не е както във филмите или в романите, но нямаше полза да знаеш на какво не прилича едно нещо — също като да опишеш червения цвят като нещо, което не е синьо. Нямаше отправна точка или почти нямаше. Все пак беше срещнал МоХа.

Сякаш разгадал мислите му, Кларк каза:

— И знай, Джак, че МоХа е аномалия. Ти си се случил там, нямал си възможност да мислиш и си знаел със сигурност, че онзи е лош. Но невинаги е така чисто и ясно. Всъщност рядко е така. Ще трябва да свикнеш с несигурността. Можеш ли го?

— Да ти кажа истината, Джон, не знам. Знам, че това не е верният отговор, но…

— Всъщност точно това е верният отговор.

— Моля?

— Когато ме приемаха за базово обучение по диверсионни действия, всички се срещаха с психолог. Аз чаках във фоайето и мой приятел излезе от стаята. Попитах го как е вътре. Каза, че докторът го питал дали може да убие човек. Моят приятел, който гореше от желание да рита задници, казал „и още как, по дяволите“. Когато дойде моят ред и докторът ми зададе същия въпрос, му казах, мисля, че ще мога, но не съм сто процента сигурен. Единия от нас двамата го приеха, другия — не.

„Дявол да ме вземе“ — помисли си Джак.

Не можеше лесно да си представи Джон Кларк като новобранец, а не като оператор с ранг на полубог. Е, всички започват отнякъде.

Кларк продължи:

— Покажи ми човек, който отговаря с „И още как, по дяволите“ на подобни въпроси и аз ще ти покажа откачалка, лъжец или човек, който не е обмислил отговора си достатъчно добре. Всъщност питай Динг някой път. Когато за първи път трябвало да убие човек, имал големи колебания чак до момента, в който натиснал спусъка. Знаел е, че го може, и е имал деветдесет и девет процента увереност, че ще го направи, но докато не го направил, в главата му се обаждало едно гласче.

— А ти?

— Същото.

— Трудно ми е да го повярвам — отговори Джак.

— Повярвай.

— Та какво казваш? Че трябва да си стоя над клавиатурата и компютърния екран?

— Това е твой избор. Аз само искам да съм сигурен, че си наясно. Ако не си, значи си опасен за себе си и за всички други.

— Добре.

— И още нещо. Искам да помислиш как ще го кажеш на баща ти.

— Господи, шегуваш ли се?

— Не. Аз ще пазя тайната, Джак, защото си зрял човек и изборът си е твой, но май е време да тръгнеш сам и не можеш да го сториш, ако те е страх да се изправиш пред баща си. Дотогава няма да си самостоятелен.

— Не ме жалиш, а?

Кларк се усмихна.

— Това напоследък го чувам доста.

Погледна часовника си.

— Време е да тръгваме. Помисли още един ден — за двете неща. Ако тогава още искаш, ще те уча на каквото мога.

Човекът на Мери Пат в Леголенд — централата на английската Тайна разузнавателна служба във Воксхол Крос на река Темза, носеща неофициалното име Леголенд или Вавилон заради насечената си като на зикурат[28] архитектура — беше предложил само едно име в отговор на въпроса й. Каза й, че Найджъл Емблинг е пенсионирано старо куче с опит от Афганистан и околните страни и че е забравил повече неща, отколкото хората знаеха за района. Мери Пат смяташе, че англичаните имат активни агенти там, но не знаеше със сигурност дали Емблинг е такъв. Вероятно не е. Нейният въпрос, отправен по неофициални канали, със сигурност даваше на контакта да разбере, че тя действа малко непозволено и в този случай неговите шефове нямаше да му се зарадват, че дава името на истински агент.

Разбира се, да имаш контакт означаваше само половината битка. Емблинг беше стар и със сигурност не на възраст като за полеви агент, което значеше, че ще трябва да пратят друг да върши физическата работа. Мери Пат не трябваше да мисли дълго по този въпрос. Незабавно в мислите й изплуваха две имена и ако можеше да се вярва на слухове, тези индивиди можеше и да се заинтересуват от малко работа на хонорар. Центърът за борба с тероризма разполагаше с определени средства и двамата с Бен Марголин смятаха, че разходът си струва.

Две обаждания по телефона потвърдиха слуховете, а още две осигуриха настоящия телефонен номер.

* * *

Мобилният телефон на Кларк, поставен в горното чекмедже на бюрото, звънна веднъж, после още веднъж. Кларк го вдигна на третото позвъняване.

— Ало.

— Джон, обажда се Мери Пат Фоли.

— Здравей, Мери Пат. Ти си в списъка на хората, на които трябва да се обадя.

— Така ли?

— Аз и Динг тъкмо свършихме престоя си в „Дъга“. Искахме Да се обадим и да ти кажем „здравей“.

— Искаш ли да го сториш лично? Имам нещо за теб.

Вътрешният радар на Кларк подаде сигнал.

— Добре. Кога и къде?

— Възможно най-бързо.

Кларк погледна часовника си.

— Мога да изляза на обяд веднага.

— Добре. Знаеш ли „Хъкс“ в Гейнсвил?

— Да, на излизане от пътя за Литън Хол.

— Точно така. Ще те чакам там.

Кларк угаси компютъра, след което тръгна към кабинета на Сам Гренджър. Разказа му за телефонното обаждане.

— Предполагам, че не е официален обяд — каза Гренджър.

— Съмнявам се. Тя говореше с онзи, игривия глас.

— Знае ли, че те махнаха от Управлението?

— Малко неща й убягват.

Гренджър помисли над думите му.

— Добре, обади се, когато се върнеш.

* * *

Кларк беше минавал край ресторант „Хъкс“, но без да влиза. Знаеше от познати, че там правят най-добрите пайове във Вирджиния. „Не че това се познава отвън“ — каза си той, когато спря на диагоналното паркинг място пред ресторанта. От двете страни на вратата с избледнял навес в червено и бяло имаше два големи прозореца. Една неонова лампа във витрината рекламираше думата „гадно“. „Лоша поличба ли е това? — запита се Кларк. — Вероятно не.“

Всъщност имаше само хубави спомени от Гейнсвил, от неговите улици, от обучението на служители от ЦРУ в техниките за наблюдение и контранаблюдение. Човек можеше да учи само донякъде в класната стая в Кемп Пери. Гражданите на Гейнсвил и на още няколко други градове в Мериленд и Вирджиния не знаеха, че във всеки момент по улиците им се разхождат шпиони, които играят на оцеляване, преди да излязат в реалния свят.

Натисна вратата и видя Мери Пат на стол до тезгяха. Прегърнаха се и Кларк седна. Един едър мъж с оредяваща червена коса и оцапани с брашно ръце приближи към тях.

— Какво мога да ви донеса?

— Ябълков — каза Мери Пат без колебание. — За вкъщи.

Кларк сви рамене и поръча същото.

— Как е Ед?

— Добре. Мисля, че го друса треска. Пише книга.

— Браво на него.

Когато пайовете пристигнаха, тя запита:

— Разхожда ли ти се?

— Да.

Навън тръгнаха, разговаряйки, по тротоара и стигнаха до голям парк със зелена трева и спретнат жив плет.

Намериха свободна маса и седнаха.

— Имам проблем, Джон — каза Мери Пат след няколко хапки пай. — Мисля, че вие с Динг сте в състояние да помогнете.

— Ако можем. Но всичко по реда си. Знаеш, че ние…

— Да, чух. Съжалявам. Познавам Чарлс Съмнър Олдън. Той е задник.

— Май в Ленгли тези неща се случват доста често напоследък.

— За съжаление си прав. Там сме като в Средновековието. Кажи ми какво мислиш за Пакистан?

— Приятно място за разходка — каза Кларк с усмивка.

Мери Пат се засмя.

— Става дума за проста операция, за пет или шест дни. Трябва да проверим едни неща, но нямаме човек на място или поне не такъв, когото можем да използваме. Новата администрация опразва оперативния отдел като при пожар. Имаме човек, един англичанин, който познава района, но малко е попрехвърлил силните си години.

— Какви неща трябва да проверявате?

— Става дума за събиране на данни. На крака.

— Допускам, че говорим за нещо, свързано с голямата риба. Мери Пат отговори с кимване.

— И вече сте опитвали да уредите въпроса чрез Ленгли?

Ново кимване. Кларк си пое дъх и въздъхна.

— Тук май рискуваш много.

— Да, но така ще спечеля.

— За кога ти трябвам?

— Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Необходимо ми е време — този следобед.

* * *

Върна се в Камупса след час. Намери Гренджър в кабинета на Хендли. Почука по касата на вратата, изчака Хендли да му махне с ръка да влезе и седна.

— Сам ми каза — започна Хендли. — Опита ли пая?

— Може и да не е най-добрият, но е съвсем близо до него. Тя иска да ме прати по работа в Пакистан

Кларк описа разговора.

— Е, по дяволите — каза Гренджър. — Тя е от Националния център за борба с тероризма, та не е много трудно да прецени човек какво търсят. Ти какво й каза?

— Че ще й се обадя, за да дам отговор. Всъщност отговорът е ясен, но ето проблема: ако се заемем със задачата, не искам да я държа на тъмно.

— За Колежа ли? — запита Гренджър. — Аз не…

— Съжалявам — прекъсна го Кларк. — Двамата с Мери Пат се знаем от много време и тя поема големи рискове за тази задача. Няма да я разигравам. Вижте, вие я познавате и знаете какво мисли за нея Джак Райън. Ако това не е достатъчно, не знам кое е.

Хендли помисли над думите му половин минута, а после кимна.

— Добре. Но стъпвай предпазливо. За кога ще й трябваш?

— За вчера, струва ми се — отвърна Кларк.

44

— ОНОВА, КОЕТО знаем със сигурност за Емира и Революционния съвет, е малко — заяви Джери Раундс, с което започна отново срещата.

— Нека говорим за нещата, за които сме напълно сигурни.

— До неотдавна РСУ разчитаха силно на интернет за комуникация, но не можем да ги проследим до определен доставчик, защото винаги са различни, а на нас ни трябва Агенцията за национална сигурност да открие кой е доставчикът, което невинаги е възможно, защото знаем, че онези се местят от една страна в друга.

Доминик взе думата.

— Ако не пропускаме сума ти трафик, което винаги е възможно, значи мога да се обзаложа, че важните неща му се предават физически, което означава куриери. Сигурно носят компактдискове или други подобни, които се използват на лаптоп или пък се предават на някой друг в групата с компютър, свързан към телефонна или кабелна линия. Или пък чрез безжична връзка.

— Безжичната връзка не е много надеждна — каза Брайън.

— Това може да не е от значение — възпротиви се Чавес. — Нали използват еднократни шифри?

— Да — отвърна Раундс.

— С тези шифри можеш да си говориш за каквото си пожелаеш. Ако някой прехване информацията, тя ще му прилича на куп произволни цифри или букви, или думи.

— Което ни навежда на въпроса — обади се Джак — дали куриерите носят само съобщенията или също и еднократните шифри, ако използват такива…

Раундс го прекъсна:

— Джак, информирай всички за този човек…

— Шазиф Хади — отвърна Джак. — Той е включен в списъка на получателите на поща, от който се интересуваме. И при него информацията за интернет доставчика е добре скрита. Ние опитваме да разгледаме финансовото му положение. Не знам дали това ще ни даде нещо повече от това в кой магазин пазарува.

— За куриерите — каза Чавес. — ФБР не проверява ли често пътуващите по авиолиниите? Има ли начин да се наблюдават някакви характерни схеми по този начин? Да се намери връзка между трафика на електронни писма и пътуването.

Доминик отговори на този въпрос:

— Имаш ли представа колко души прелитат редовно през Атлантика? Хиляди, а ФБР следи всички. Доста време ще трябва да проверят само четвърт от тази бройка. Това е като да четеш телефонния указател осем часа дневно. А кой знае, онова копеле може да си праща компактдисковете с „Федерал Експрес“ или по обикновената поща. Пощенската кутия е страхотно място да скриеш нещо.

Компютърът на Джери Раундс изписка и той погледна екрана. Зачете се и след цяла минута каза:

— Това усложнява нещата.

— Кое? — запита Джак.

— Получихме информация за събитията в посолството в Триполи. Динг неволно прибрал някаква флашка от един от терористите. В нея е имало снимки във формат JPEG.

— Снимки от скривалището на Емира ли? — запита Брайън.

— Де такъв късмет. Лошите вдигат летвата. Използват стеганография.

— Какво е това?

— Стеганография. Съкратено е стего. Метод на шифроване — по същество скриване на съобщение в снимка.

— Като невидимо мастило?

— Горе-долу, но методът е още по-стар. В древна Гърция бръснели част от главата на някой роб, татуирали съобщение върху кожата му, след това изчаквали косата да порасте и го пращали през вражеската линия. А тук става дума за дигитални снимки, но концепцията е същата. Виж, дигиталните изображения са просто куп цветни точици и нищо повече.

— Пиксели — обади се Чавес.

— Точно така. Всеки пиксел има числена стойност за червено, синьо и зелено, обикновено от нула до 255 в зависимост от наситеността. Всяка от тези точки се съхранява в 8 бита с начална стойност 128 и крайна едно, като намаляват наполовина — 128, 64, 32 и така нататък. Разликата от едно, две или дори четири в тази стойност не е забележима за човешкото око…

— Обърках се — прекъсна го Брайън. — Кажи накратко.

— Всъщност в снимката можеш да скриеш букви, като леко променяш пикселите.

— Колко информация?

— Ами за снимка 64 на 48… половин милион знака, горе-долу. Цял роман.

— Мамка му — промърмори Чавес.

— Там е и лошото — обади се Джак. — Ако използват стеганография, вероятно имат достатъчно мозък да съкращават съобщенията. Говоря за двадесетина променени пиксела в снимка с милиони пиксели. Пословичната игла в купа сено.

— А трудно ли е да шифроваш? — запита Чавес. — И има ли как да използваме техния начин?

— Не. Има купища платени и безплатни програми за това. Едни работят по-добре, други — по-зле, но не е нищо специално. А и не е нужно да е специално, след като само подателят и получателят имат ключ за дешифриране.

— А как се вадят съобщенията? Възможно ли е? Какво ще трябва?

Раундс отговори:

— Ами то е като да разглобиш всяка снимка, да разбереш кои пиксели са променени и колко и след това да извлечеш съобщението.

— Това е точно като за Агенцията за национална сигурност — каза Брайън. — Можем ли да източим…

— Не — отвърна Раундс. — Много ми се иска, повярвай ми, но да им прехващаш съобщенията е едно. Да проникнеш в системата е съвсем друго. Както и да е, тяхната мощ може и да не ни трябва. Джак, има ли програми на пазара?

— Да, но не знам дали имат нужните конски сили. Ще поразпитам. Ако не, може пък да успеем да създадем собствена програма. Ще се обадя на Гавин.

— И така, за Триполи — попита Доминик. — Предполагам, че е било операция на Революционния съвет „Умаяд“?

— Точно така. Всички терористи са били от групи, които участват в него. Половината от клетка в Бенгази, а останалите от други.

— Странна игра — каза Джак. — От всичко, което съм чел за тях, е необичайно да действат така. Обикновено работят само в клетката. Това май е важно.

— Вярно е — съгласи се Раундс. — Да тръгнем по следата и да видим къде отива. Защо ли са си нарушили обичайната практика?

— И къде са останалите членове от Бенгази? — добави Брайън.

— Точно така. Добре, да се върнем на стеганографията: ако не става дума за аномалия, трябва да приемем, че това е стандартната практика на Революционния съвет и може да е такава от доста време, което ще ни затрудни много повече. Сега потенциален източник на информация е всяка интернет страница, използвана преди или сега от тях. Ще трябва да претърсим всичко за изображения — формати JPEG, GIF, битмап, PNG. Всичко.

— А видеозаписи? — обади се Чавес.

— Да, възможно е, но е по-трудно. При компресирането се объркват пиксели. По-добре е да се съсредоточим върху снимките и екранните изображения. Значи хващаме всичко, което можем, и започваме да търсим скрити съобщения.

— Трябва да си намерим някакъв ИП, в случай че ни следят — предложи Джак.

— Ще обясниш ли на английски — предложи Брайън. — Нали ме знаеш мене, големия тъп морски пехотинец.

— ИП е интернет протокол, сещаш се, цифрите, които се виждат на домашната ти мрежа, примерно 67.165.216.132.

— Да.

— Ако търсим по сайтовете от един и същи протокол и ако ония гледат, ще разберат, че друг ги сондира. Ще накарам Гавин да направи така, че да се появяват произволни номера, за да изглеждаме като нормални посетители. А можем дори да пускаме адресите на други ислямски сайтове.

— Добре — каза Раундс. — Окей, да продължаваме. Друго има ли? Казвайте.

— Има ли начин да се провери кога снимките се появяват в даден интернет сайт? — запита Доминик.

— Може би — отвърна Джак. — Защо?

— За да съпоставим датите на изпращане с имейли и операции, за които знаем — такива неща. Може би ако е изпратена дадена снимка, ще тръгнат имейли или обратното. Може да открием някаква схема.

Джак си записа нещо.

— Добра идея.

— Нека поговорим хипотетично — предложи Чавес. — Все мислим, че Емира е някъде в Пакистан или Афганистан. Кога за последно е потвърдено, че е там?

— Преди година — отговори Джак. — Говорили сме за това, че може да се е преместил, а дори и да е сменил външността си, но нямаме доказателства.

— Да приемем, че има. Къде би отишъл? От оперативни съображения или защото сме били твърде близо до дупката му — каза Раундс.

— Къде би отишъл?

— Според мен в Западна Европа — обади се Доминик.

— Защо?

— Заради границите например. Много по-лесно е да се движи човек.

Джак знаеше, че този въпрос е решен с Шенгенското споразумение, уеднаквило граничния контрол и изискванията за влизане в повечето страни — членки на ЕС, като улесняваше трафика между тях почти колкото в северноамериканските държави.

— Не забравяйте и валутата — добави Брайън. — Еврото е прието почти навсякъде. Много по-лесно е да местиш парите си натам-насам и да се настаниш някъде.

— А ако не си е сменил външния вид, ще му е по-лесно да се слее с останалите някъде на юг, по Средиземноморието — Кипър. Гърция, Италия, Португалия, Испания…

— Голяма територия — отбеляза Брайън.

— Е, как ще го търсим? — запита Раундс.

— Ще следим парите — предложи Доминик.

— Правим го вече година, както и Ленгли — отговори Джак. — Финансовата структура на Революционния съвет прави лабиринта в Кносос да изглежда като рисунка върху салфетка в сладкарница.

— Интересно наблюдение, братовчед — каза Брайън и се ухили.

— Съжалявам. От католическото образование е. Искам да кажа, че без да има за какво да се захванем, финансовият ракурс няма да ни помогне. Или поне не сам по себе си.

— Някой правил ли е модел на финансовата им схема? — запита Чавес. — Можем да вземем онова, което знаем за парите им, да го свържем с имейлите и обявите по интернет сайтовете и да видим има ли връзка с разни инциденти.

— Интересно — обади се Раундс.

— Ще се изненадам, ако Националният център за борба с тероризма не е опитвал същото. Ако са имали късмет, онзи вече щеше да е на топло.

— Може би — отвърна Раундс, — но ние не сме опитвали.

— Ако Колежа не го е правил, значи не е възможно, така ли? — запита Брайън.

— Точно така. Да приемем, че не са опитвали. Или че са опитвали, но са подходили неправилно. Какво е нужно, за да стане както трябва?

— Специално направен софтуер — отвърна Джак.

— Имаме хора и пари. Да опитаме.

— Гавин ще ни намрази — усмихна се Доминик.

— Купи му кашон чипсове и „Маунтин Дю“[29] — отвърна Брайън. — Това ще го успокои.

— А какво ще кажете да пратим някой да се поразходи из Триполи? — промени посоката на разговора Доминик. — Това с посолството не се е случило просто така. Защо не поразтърсим дървото там? Може да идем и в Бенгази.

Раундс обмисли предложението.

— Ще говоря със Сам и Гери.

Говориха още половин час, преди Раундс да приключи срещата.

— Е, да започваме работа. Ще се срещнем утре сутринта.

Всички излязоха освен Джак, който завъртя стола си и се загледа през прозореца.

— Виждам как се въртят зъбни колела — каза Чавес от вратата.

— Извинявай… какво?

— И баща ти гледа така, когато мозъкът му работи на пета скорост.

— Още обмислям разни сценарии.

Динг дръпна един стол и седна.

— Казвай.

— Не зададохме въпроса „защо“. Ако Емира е напуснал Пакистан или Афганистан и е заминал неизвестно къде, защо го е направил? Защо точно сега? Според мен там е бил почти четири години. Дали не сме дошли твърде близко до него или има друго нещо?

— Като?

— Не знам. Просто опитвам да разсъждавам като него. Ако готвя нещо, например много голяма операция, може да реша да разваля палатката и да си търся друга дупка, за да съм сигурен, че няма да ме заловят и да разкажа всичко на следователите.

— Рискован ход.

— Да, но може би не толкова, колкото да стоя на едно и също място и да знам, че шансовете ми намаляват. Ако се преместиш, не само оставаш свободен, но и продължаваш да държиш нещата в свои ръце.

След малко Чавес каза:

— Бива си те, Джак.

— Благодаря, но се надявам, че греша. Иначе може да е тръгнало нещо голямо.

* * *

Преживяха бурята, но едва-едва, а корабчето почти се разпадна. Четири часа след като попаднаха в бурята, излязоха в западна посока от нея и отново се озоваха в спокойни води и под сини небеса. След като слязоха на брега, Виталий и Ваня прекараха остатъка от деня и част от вечерта в проверка за повреди, но не откриха нищо, заради което да се връщат за ремонт. А дори и да имаше такива повреди, Виталий се съмняваше, че Фред би позволил това. Сериозни, много сериозни мъже се оказаха неговите пътници.

Трябваше да стигнат до фара, въпреки че Виталий нямаше представа защо би искал някой да иде там. Разположен на нос Морасале в Байдарацкия залив, фарът играеше изключително важна роля за корабоплаването, но нищо повече. Едно време имаше и селище, вероятно станция за следене на ядрените изпитания в Нова земя, а после някакви рибари опитаха да го разработят, но изкараха само няколко сезона и се преместиха на по-добри места. Според картите водата стигаше двадесет до двадесет и пет метра, което изключваше опасност от засядане, а и повечето кораби вече имаха системи за глобално позициониране, които ги водеха в безопасни води.

Пътниците сега проверяваха камиона, двигателя и крана. Виталий би трябвало да се обиди заради онова, което смятаха да правят тук, но пък нито той, нито някой от познатите му ловеше риба в този район.

Фарът мигаше през осем секунди, точно както казваха навигационните карти. След като стигнеха плажа, фарът щеше да се намира на по-малко от километър от тях, по извит като спирала път, който водеше до върха на скалата. Виталий знаеше, че това ще е най-неприятната част. Газката щеше да се побере едва-едва на широкия не повече от три метра път.

Отново се зачуди защо трябваше да идват тук. Морето си беше достатъчно страшно, но преминаването през тази пустош с камион е работа за смели и решителни хора. Въпреки че до фара се стигаше за десет минути, Фред каза на Виталий да го чака цял ден, а може би и през нощта. Какво ли ще прави толкова време? Виталий реши, че не е негова работа да си задава тези въпроси, а да кара корабчето.

Морето изглеждаше равно като стъкло и вълните пляскаха по борда почти без звук. На палубата групата пътници вареше кафе на малкото газово котлонче, което си носеха.

Виталий включи двигателите на заден ход, те изръмжаха гърлено и корабчето тръгна, като дъното му започна да стърже по чакълестия плаж. Стотина метра навътре завъртя руля, за да обърне корабчето, след което провери жирокомпаса и зави отново, този път по курс нула-три-пет.

Виталий вдигна бинокъла и огледа хоризонта. Не се виждаше нищо, което Бог не е поставил там, освен една-две шамандури. Зимните ледове често ги отнасяха или ги правеха на пихтия и ги пращаха на дъното, а Военноморските сили не си правеха труда да ги заменят редовно, защото тук не идваха дълбоко газещи кораби. Това беше още един показател колко са далече от цивилизацията.

* * *

Четири часа по-късно той отвори страничния прозорец и викна:

— Внимание! Акостираме след пет минути.

Посочи часовника си и разпери петте си пръста. В отговор Фред му махна с ръка. Двама души от екипа отидоха при камиона, за да запалят двигателя, а други двама започнаха да хвърлят саковете си с багаж в каросерията.

Загледан през прозореца, Виталий търсеше място за корабчето, което се движеше с около пет възела — достатъчно за правилно излизане на брега, но не чак толкова силно, че да се нарани в камъните.

На петдесетина метра преди брега несъзнателно се подготви за удар и спря винта. Но не трябваше да се притеснява. Корабчето едва удари дъното и бързо спря с леко стържене на чакъл по стомана.

— Да пусна ли котвата? — запита Ваня. На кърмата имаха доста голяма котва за измъкване от засядане по бреговете.

— Не, сега е отлив, нали? — отговори с въпрос Виталий.

Остави двигателите на празен ход, отиде до лоста за рампата и го премести. Тя се отпусна под собствената си тежест и издрънча върху брега. Той се оказа стръмен. При падането рампата не разплиска почти никаква вода. Един от мъжете се качи в кабината на газката и потегли, светлините на стоповете примигваха, докато излизаше на брега, а веригата с куката от крана се мяташе като хобота на цирков слон. Камионът спря. Фред и останалите се спуснаха по рампата и също слязоха на брега. Остана само един човек, който застана върху рампата.

Виталий излезе от рубката и тръгна към носа.

— Този няма ли да го взимате? — викна той на Фред.

— Той ще остане да ви помага, ако се наложи.

— Няма нужда. Ще се справим.

В отговор Фред се усмихна и помаха с ръка.

— Ще се върнем.

45

KЛAPK ПРИЕМАШЕ нарастващата си непоносимост към полетите като знак, че остарява. Тесни седалки, лоша храна, шум… Донякъде поносими ги правеха само спиращите външните шумове слушалки „Босе“, подобната на подкова възглавница, която получи за Коледа, и няколкото таблетки „Ативан“, които Санди му даде за пътуването. А Чавес седеше на мястото до прозореца със затворени очи и слушаше своя плейър „Айпод Нано“. Е, поне на мястото помежду им нямаше никой и така разполагаха с малко повече място за лактите си.

След разговорите с Хендли и Гренджьр Кларк намери Динг, разказа му всичко, след което се обади на Мери Пат и се уговори за среща в дома й по-късно същия следобед. По нейно настояване пристигна рано, за да поговори с Ед един час, преди тя да се прибере. Докато Ед приготвяше вечерята, Кларк и Мери Пат седнаха на задната веранда да пият по бира.

Като пренебрегна предупреждението на Хендли да стъпва внимателно, Кларк сложи картите си на масата. Двамата се познаваха твърде отдавна, за да се случи друго. Мери Пат не реагира по никакъв начин.

— Значи Джак го е направил, а? Винаги съм се питала дали се е съгласил. Браво на него. Е, не са чакали дълго, преди да ви грабнат вас двамата, а? Кой те насочи?

— Джими Хардести, десетина минути след като Олдън ни изрита. Но си мисля, Мери Пат, че работим по една и съща загадка. Ако нямаш проблем, да ти пращам каквато информация изровим…

— Защо да имам проблем?

— За начало ще нарушим най-малко три федерални закона. И ще рискуваме гнева на Олдън в Ленгли.

— Ако можем да докопаме този задник или поне малко да скъсим разстоянието до докопването, нямам проблем.

Мери Пат отпи от бирата и изгледа косо Кларк.

— Означава ли това, че Хендли плаща?

Кларк се засмя.

— Наречи го жест на добра воля. Е, какво ще бъде? Еднократна сделка или началото на чудесно приятелство?

— На равни начала — отвърна Мери Пат. — Бюрокрацията да върви по дяволите. Ако трябва да се съберем, за да хванем нашия човек, така да бъде. Разбира се — добави тя и се усмихна, — ще трябва ние да оберем славата, след като вие, момчета, изобщо не съществувате.

* * *

Половин таблетка „Ативан“ и една бира помогнаха на Кларк да прекара пет часа от полета в дълбок и необезпокояван сън. Когато колелата на самолета заподскачаха и зашляпаха по пистата на летището в Пешавар, той отвори очи и се огледа. Седналият до него Чавес прибираше своя айпод и книгата в чантата си.

— Време е за работа, шефе.

— Да.

Преминаха през митницата и емиграционната служба бавно, но без инциденти, което не ги изненада. Един час след като влязоха в терминала, се намираха отвън, на тротоара. Кларк вдигна ръка за такси и в този момент зад тях се чу глас със силен акцент:

— Не бих ви го препоръчал, господа.

Кларк и Чавес се извърнаха и видяха един белокос мъж с бледосин летен костюм и бяла широкопола шапка.

— Тук такситата са капани на смъртта.

— Вие сте господин Емблинг — каза Кларк.

— Разбира се.

Кларк представи себе си и Чавес само с малките имена.

— Вие как…

— Ваш приятел ми изпрати информацията за самолета по електронната поща. Останалото е просто — търсиш двама души със съответния вид. Нищо очевидно впрочем, но съм развил нещо като… радар, мисля, че така бихте го нарекли. Е, да тръгваме.

Емблинг ги отведе при паркиран до тротоара зелен „Рейндж Роувър“ с тъмни стъкла. Кларк се качи отпред, а Чавес седна на задната седалка. Не след дълго се озоваха сред движението.

Кларк каза:

— Извинете, но акцентът…

— Холандски. Остатък от службата. В Холандия има значително мюсюлманско население и там с тях се държат доста добре. Много по-лесно е да се сприятеляваш, а и да останеш жив като холандец. Въпрос на самосъхранение. А вашите прикрития?

— Канадски писател на свободна практика и фотограф. Пиша статия за „Нешънъл Джиографик“.

— Става за кратко време, предполагам. Номерът е да изглеждаш така, сякаш си тук от доста време.

— И как се прави това? — запита Чавес.

— Изглеждай уплашен и обезсърчен, момчето ми. Напоследък това е пакистанското национално развлечение.

* * *

— Интересувате ли се от бърза обиколка на горещите точки? — запита Емблинг след няколко минути. Движеха се в западна посока по улица, Джамруд Форт“ към сърцето на града. — Нещо като кой кой е в Пешавар?

— Да — отвърна Кларк.

Десет минути по-късно отбиха и потеглиха на юг по улица „Бача Хан“.

— Това е Хаятабад — пешаварският вариант на южната централна част на Лос Анджелис. Гъсто населен район, беден, слабо полицейско присъствие, улична престъпност…

— И липса на правилник за движение — отбеляза Чавес и кимна към потока от коли, камиони, колички и мотопеди. Клаксоните звучаха в почти непрекъсната какофония.

— Боя се, че няма абсолютно никакви закони. Тук нападенията с бягство са почти спорт. През последните години градските власти правят опити да вдигнат стандарта на този квартал, но все не успяват.

— Лошо е, когато и полицията спре да се показва — обади се Кларк.

— А, показват се. Две или три коли минават два пъти дневно, но рядко спират, освен ако в момента не убиват някого. Миналата седмица загубиха една от колите си и двама полицаи. И като казвам „загубиха“, имам предвид, че те изчезнаха.

— Всемогъщи Боже — каза Чавес.

— Не и тук — промърмори Емблинг.

В продължение на двадесет минути навлизаха все по-надълбоко в Хаятабад. Улиците ставаха все по-тесни, а къщите все по-разнебитени и накрая се превърнаха в колиби от гофрирана ламарина и намазан с асфалт картон. От сенчестите врати хора с празни погледи наблюдаваха колата на Емблинг и пушеха нещо, което според Кларк не беше тютюн. Пориви на вятъра носеха боклуци по улиците.

— Много по-спокоен щях да се чувствам, ако съм въоръжен — промърмори Чавес.

— Не се тревожи, момчето ми. За късмет специалната служба на армията обича джиповете „Рейндж Роувър“ с тъмни стъкла. Всъщност, ако погледнеш точно сега зад нас, ще видиш как един мъж пресича улицата тичешком.

Чавес се обърна.

— Видях го.

— Когато стигнем следващата улица, ще се затръшват врати.

Джон Кларк се усмихна.

— Господин Емблинг, виждам, че сме дошли при когото трябва.

— Много любезно от твоя страна. Впрочем името ми е Найджьл.

* * *

След още един завой се озоваха на улица с магазини от газобетонови блокчета и многоетажни къщи от кирпич и дърво, с очернени от огън или надупчени от куршуми фасади.

— Добре дошли в рая на екстремистите — обяви Емблинг. Посочи някои сгради и изрецитира имената на различни терористични групи — „Лашкар-е-Омар“, „Техрек-е-Джафария Пакистан“, „Сипа-е-Мохамед Пакистан“, „Надийм Командо“, Народен фронт за въоръжена съпротива, „Харкат-ул-Муджахидин Алами“. След друг завой списъкът продължи.

— Разбира се, това не са официални щабове — каза той, — а нещо като клубове или братства. Понякога идват полицаи или армията и извършват обиск. Понякога целта изчезва завинаги. Друг път се връщат на следващия ден.

— Общо колко са? — запита Кларк.

— Официално… почти четиридесет, като има още. Проблемът е, че броенето го прави ДМР — отвърна Емблинг, като имаше предвид Дирекцията за междинно разузнаване или пакистанския вариант на ЦРУ. — Военното разузнаване също брои в известен смисъл. Но това е пословичният сценарий, при който лисицата пази кокошката. Повечето от тези групи получават пари или средства, или информация от ДМР. Нещата са толкова объркани, че се съмнявам ДМР да брои каквото и да е.

— А онези поражения там — каза Чавес. — От полицаите ли са.

— Не, не. Това е работа на Революционния съвет „Умаяд" Несъмнено те са най-едрото куче в квартала. Всеки път, когато някоя от тези дребни риби сбърка локвата, РСУ идва и ги изяжда, а групата изчезва и не се връща, за разлика от случаите с местните власти.

— Това говори много — отвърна Кларк.

— Разбира се.

През предното стъкло, няколко мили напред, забелязаха гъст облак дим, който се издигаше към небето. Усетиха удара от експлозията след няколко мига.

— Кола бомба — каза Емблинг спокойно. — Средно по три на ден и за капак по още няколко нападения с минохвъргачки. Истински интересно става през нощта. Вярвам, че можете да спите по време на стрелба, нали?

— Случвало се е — отговори Кларк. — Трябва да ви кажа, господин Емблинг, че рисувате безрадостна картина на Пешавар.

— Значи съм направил точен портрет. Тук съм вече почти четири десетилетия и според мен Пакистан е в повратен момент. Още една година и ще е ясно, но страната не е била така близо до фалита от двадесет години насам.

— Фалирала държава с ядрени оръжия — добави Кларк.

— Точно така.

— Защо останахте? — запита Чавес.

— Това е моят дом.

След няколко минути Чавес каза:

— Да се върнем на Хаятабад… Питам се кой не живее там?

— Много добър въпрос — отвърна Емблинг. — Мярката е субективна, но тримата големи играчи тук — Революционният съвет „Умаяд“, „Лашкар-е-Тайба“ и „Сипах-е-Сахаба“, бившата „Анджуман“ — са събрани около казармите на Пешавар или Стария град и в района Садар. Колкото по-близо са до казармите, толкова са по-силни. Сега РСУ държат титлата.

— За късмет нас ни интересуват точно тези райони — каза Кларк.

— Виж ти! — възкликна Емблинг и се усмихна. — Къщата ми е точно извън казармения район, близо до форт Балахисар. Ще обядваме и ще поговорим за работата.

* * *

Махмуд, домашното момче на Емблинг — термин, с който Кларк не можеше да свикне, макар да знаеше, че това е нещо обичайно тук, — им сервира обяд от раита[30], кисело мляко и зеленчукова салата; леща и хир — оризов пудинг, от който Чавес изпита ненаситна наслада.

— Каква е историята на това момче? — запита Кларк.

— Семейството му е избито по време на събитията след убийството на Бхуто. Догодина отива в Хароу, в Мидълсекс.

— Добре постъпваш, Найджъл — каза Чавес. — Нямаш ли…

— Не — последва отсечен отговор.

— Извинявай. Нямах намерение да си навирам носа в твоите работи.

— Не е нужно да се извиняваш. Загубих жена си през 79-а година, когато Съветите нахлуха. Случи се на лошо място в лош момент. Кой иска чай?

След като наля чай на всички, той каза:

— Какво ще бъде, господа? Човек, място или вещ? Искам да кажа, какво търсите?

— Като начало, място. Всъщност места. Множествено число — отвърна Кларк. Извади от куфара си дигитално подобрено копие на картата от „Бедекер“, отмести встрани чашите и чинийките и я разгъна на масата.

— Ако погледнеш по-отблизо…

— Тайници — прекъсна го Емблинг. Забеляза изненадата в погледите на Кларк и Чавес и се усмихна.

— В древността, господа, тези неща бяха като насъщен хляб за нас. Три точки за оставяне, четири за вземане, така ли?

— Обратното.

— Откога е тази карта?

— Нямаме представа.

— Значи няма как да се знае дали тайниците се използват още. Вие откъде…

— От планината — отговори Чавес.

— Тъмно и усойно място, предполагам. Предишните собственици… присъствали ли са?

Кларк кимна.

— И са опитали с всякакви средства да я унищожат.

— Това е добре. Ако не греша, групите от три точки са предназначени не толкова за мястото за вземане на пратката, а са по-скоро сигнал за това.

— Ние смятаме същото — отвърна Кларк.

— Интересувате се от пратките или от човека, който ги взима, или и двете?

— Човекът.

— А знаете ли сигнала?

— Не.

— Е, най-вероятно това е най-малката грижа.

— Защо? — запита Чавес.

— За нас не е важно правилен ли е сигналът, а кой се интересува от него. В този случай ще трябва да изберем мястото внимателно.

Емблинг замълча, като цъкаше с език и гледаше картата.

— Ето какво предлагам. Нека следобед да идем на гледка.

— На какво?

— Оглед — отвърна Чавес.

— Това е ново за мен.

— Прекарахме малко време в Херефорд — обясни Кларк на Емблинг.

— Мрачни хора са онези там — отвърна Емблинг. — Радвам се, че вие не сте загубили усмивките си. Окей, значи ще ви запозная с територията, а утре ще залагаме стръв. Защото скоро денят ще свърши.

* * *

Повечето места от картата се намираха извън района на казармите, но тримата решиха да се съсредоточат върху четирите позиции в Стария град, като първо го обиколиха, следвайки стената, обграждала района до средата на петдесетте години.

— Имало е шестнадесет порти с кули и бастиони за стрелци — обясни Емблинг, като посочи през прозореца на колата. — Всъщност на персийски Пешавар означава „високото укрепление“.

Кларк хареса Емблинг, отчасти защото по време на престоя си в „Дъга“ опозна по-добре англичаните, а и защото човекът се оказа чешит, истински чешит. Като го слушаше как говори за Пешавар, Кларк се учуди дали англичанинът не е закъснял да се роди със сто години. Найджъл Емблинг щеше да е точно на мястото си по време на английското управление тук.

Намериха място за паркиране близо до болницата „Лейди Рединг“, излязоха от колата и отидоха пеша в Стария град. Улиците на бившия казармен район се оказаха много заети: хората се движеха близо един до друг, бързо се шмугваха или излизаха от страничните улички и изпод брезентови чергила, а през прътите от ковано желязо по балконите гледаха любопитни деца. Във въздуха се носеше мирис на печено месо и силен тютюн и се чуваше реч на урду, пенджаби и пущу.

След няколко минути излязоха на голям площад.

— „Чоук Ядгар“ — обяви Емблинг. — Всички тайници са на половин миля от този площад.

— Вероятно го избират заради тълпите — каза Чавес. — Трудно е да те забележат и е лесно да изчезнеш.

— Още една прозорлива констатация, млади Доминго — отбеляза Емблинг.

— Имам такива дни.

Кларк каза:

— Хайде да се разделим и да проверим местата. Да се срещнем тук след час.

Решиха кой накъде да отиде и се разделиха.

* * *

След като се събраха, си размениха впечатления. Две от местата — едното в малък двор между пазара на златарите и джамията „Махабат Хан“, а другото в уличка близо до портата Кохати — имаха почти незабележими направени с тебешир черти — стандартният сигнал за наличие на пратка още от времето на студената война. Тебеширът се триеше бавно и можеше да мине за детски драсканици. Кларк извади картата и Емблинг провери двете места.

— Портата Кохати — каза той. — Най-лесна за наблюдение и е най-близкият изход оттук.

— Тук ще дебнем — отвърна Кларк.

— Още е рано — отвърна Емблинг. — Какво мислите за малко игра на крикет?

46

ТЪЙ КАТО НЕ ИСКАХА да ги видят как слагат белега за вземане на пратка, Кларк и Чавес се събудиха доста преди изгрева на слънцето, но се оказа, че Емблинг ги е изпреварил — правеше кафе и приготвяше хладилна чанта с храна за деня. Подготвени, те тръгнаха с другата кола на Емблинг — раздрънкана синя хонда модел 2002 година, и след петнадесет минути стигнаха площад „Чоук Ядгар“, където се разделиха в мрака — Кларк и Чавес тръгнаха да опознават района и да пробват новите си преносими радиостанции, които получиха от Гавин Биъри. Емблинг отиде да наблюдава портата Кохати и да постави белега. След четиридесет минути се срещнаха на площада.

— Не забравяйте — каза Емблинг, — че двеста метра по-надолу е полицейското управление. Ако ви спрат… Вижте какви ги говоря. Предполагам, че сте вършили подобни неща и преди.

— Случвало се е веднъж-два пъти — отговори Кларк.

Или сто пъти. Може този вид куриерска работа да не е толкова обичайна, но универсалните правила на наблюдението и контранаблюдението все още важаха. Докато чакаха жертвата си, най-силният им враг щеше да е скуката. Отегченият човек губи концентрация и пропуска нещо. Кларк сякаш имаше часовник в главата си — отмерваше колко време прекарва в Пешавар в очакване някой да провери местата, преди да реши, че тази мрежа не работи.

— Добре — обади се Найджъл. — Аз ще преместя колата по-близо до портата Кохати. Ще нося мобилния си телефон.

* * *

Когато първите продавачи пристигнаха, за да вдигнат тентите и да разположат сергиите и количките си, Чавес пое първата смяна.

— На позиция съм — съобщи той по микрофона в яката си. — Кажи ми, когато видиш Найджъл да минава.

Изминаха десет минути.

— Виждам го. Отмина портата Кохати. Сега паркира.

„Значи чакането започва“ — помисли Кларк.

Старият град постепенно се оживи и заприиждаха туристи и местни хора, а Кларк, Чавес и Емблинг се редуваха в района на портата Кохати плавно, без дори да се поглеждат, и се стараеха да не бият на очи, докато се мотаят наоколо — спираха при сергиите, за да се пазарят със собствениците за някоя огърлица от мъниста или изрязана от дърво камила, снимаха сградите и разговаряха с местните, които се интересуваха откъде са и какво ги е довело в Пешавар, но постоянно наглеждаха белязаната с тебешир глинена тухла в уличката срещу портата.

В единадесет и петнадесет Кларк, който беше на смяна, усети почукване по рамото и като се обърна, видя един полицай.

— Американец? — запита го полицаят на лош английски. Кларк се усмихна подкупващо.

— Не. Канадец.

— Паспорт.

Кларк подаде документа. Полицаят го разглежда тридесет секунди, след това го затвори рязко и го върна. Кимна към фотоапарата на Кларк.

— Какви снимки?

— Моля?

— Ти правиш фотографии. Какво?

Кларк махна с ръка към близките сгради.

— Архитектура. Правим разказ за Пешавар.

— Имаш разрешително?

— Не знаех, че ми трябва.

— Разрешително.

Кларк разбра. Бакшиш. В мюсюлманския свят този термин можеше да означава всичко — от благотворителност за просяците до очевиден подкуп, както в момента.

— Колко струва разрешителното? — Полицаят огледа Кларк от горе до долу, за да прецени колко струва. — Хиляда и петстотин рупии.

Към двадесет долара. Кларк измъкна няколко смачкани банкноти от джоба си и подаде три от по петстотин рупии.

— Един ден бъдеш тука?

— Може да се върна и утре — каза Кларк с приятна усмивка. — Мога ли да платя предварително?

Това предложение докара усмивка на каменното лице на полицая.

— Разбира се.

— Има ли отстъпка за авансово плащане?

Повечето търговски ориентирани пакистанци се обиждаха, ако купувачите не се пазарят.

— Хиляда и четиристотин рупии.

— Хиляда и двеста.

— Хиляда и триста — дойде предсказуемият отговор. Кларк подаде парите, а полицаят кимна и си тръгна.

— Какво искаше, шефе? — обади се по радиото Чавес от неизвестно място.

— Изтръска ме за пари. Всичко е наред.

Гласът на Емблинг ги прекъсна:

— Джон, една риба кълве.

Кларк вдигна апарата до очите си и бавно се обърна като турист, който търси хубава снимка, докато в кадъра попадна портата Кохати. До надрасканата с тебешир тухла стоеше седем или осемгодишно момче с мръсни бели брезентови панталони и синя тениска с надпис „Пепси Т“. След малко то си плю на ръката и енергично почисти тухлата.

— Клъвна — каза Кларк. — Излиза през портата. Бял панталон, синя тениска с надпис „Пепси Т“.

— Тръгвам — отвърна Чавес.

— Отивам към колата — обади се Емблинг. — Ще те чакам отвън.

След не повече от шестдесет секунди Чавес дойде при Кларк, който беше излязъл през портата.

— Тръгна надолу по улицата. От нашата страна, сега минава покрай синия опел.

— Виждам го.

Емблинг дойде с колата и двамата се качиха. Британецът потегли, зави внезапно, за да избегне един камион, който идваше към портата, ускори рязко в продължение на пет секунди, а после, когато настигнаха и отминаха момчето, намали скоростта до позволената. Зави по следващата улица надясно, продължи тридесет метра направо, след което направи бърз обратен завой и се върна на пресечката, като спря на три метра от нея. През предното стъкло видяха как момчето сви по една странична уличка и изтича през нея в някакъв магазин за тютюн.

— Аз ще ида — каза Чавес от задната седалка и посегна към дръжката на вратата!

— Чакай — промърмори Емблинг, като не отделяше поглед от магазина.

— Защо?

— Този, за когото работи момчето, вероятно има още няколко момчета. Тук това е практиката — пращаш момчета да изтичат и да ти свършат дребните работи.

Шестдесет секунди по-късно момчето се появи на тротоара. Огледа се, след което извика към един мъж, седнал на пейка две врати по-надолу. Мъжът каза нещо и посочи с ръка право към колата на Емблинг.

— Тъжен обрат — отбеляза Емблинг.

Кларк отвърна спокойно:

— Не, ако дойде насам. Ако са ни открили, ще иде в противоположна посока.

Момчето затича към тях. Премина през потока коли с натиснати клаксони и префуча край хондата. От задната седалка Чавес каза:

— Една улица по-нагоре. Зави на изток.

Найджъл включи на скорост и спря пред знака стоп, за да изчака пролука в движението. Когато успя, зави надясно.

— Така ще се движим успоредно с момчето две преки.

При следващия знак стоп той зави надясно, после наляво и спря до игрището на едно училище.

— Видях го — обяви Кларк с очи, вперени в страничното огледало.

Момчето влезе в една врата с червена тента и след няколко секунди се появи с друго момче на юношеска възраст, с черна коса и кожено яке. Докато първото момче говореше и жестикулираше, тийнейджърът отиде до стълба на една улична лампа наблизо и се зае да отключва веригата на лимоновожълт мотопед.

— Добре го изигра, Найджъл — каза Кларк.

— Ще видим. Хлапетата с мотопеди тук се мислят за състезатели по мотокрос.

Бързо стана ясно, че това хлапе не прави изключение. Въпреки че скоростта му не превишаваше двадесет и пет мили в час, тийнейджърът се хвърляше рязко в трафика и напомняше на Кларк хвърчило във ветровит ден. Найджъл не следваше мотопеда при всяко криволичене, а караше направо, без да го губи от поглед, и сменяше лентите само при нужда.

Тийнейджърът тръгна на югоизток от казармения район, първо по улица „Бара“, а после на северозапад по околовръстното шосе. Уличните знаци, написани на урду, не означаваха нищо за Кларк и Чавес, но Емблинг съпровождаше пътуването с коментар.

— Пресичаме канала „Кабул“ — обяви той.

Чавес запита:

— Към Хаятабад ли наближаваме?

— Набито око имаш. Да. Имаме още две мили. Сега се качваме по „Гул Мохар“.

В последната секунда мотопедът сви рязко надясно през две ленти и пое по отбивката. Емблинг, който се намираше в далечната дясна лента, просто даде мигач и го последва.

Следващите двадесет минути тийнейджърът направи нещо, което можеше да се нарече химическо чистене, и Кларк трябваше да признае, че го извърши доста добре. Минаха край университета, Министерството на туризма и британското гробище, докато накрая обектът тръгна на север по улица „Паджаги“, мина край голф клуба „Пешавар“ и отново пресече канала „Кабул“. Скоро излязоха в покрайнините на града. Отляво и отдясно се появиха квадрати зелени напоявани поля. Емблинг изостана, докато мотопедът не се превърна в яркожълто петънце.

Шест мили по-нататък мотопедът зави на запад и тръгна по криволичещ път с дървета отстрани, после спря в тясна алея. Емблинг спря неколкостотин метра по-надолу по пътя, направи обратен завой и изключи двигателя. Седяха и чакаха. Толкова далече от града нямаше клаксони и рев на двигатели. Минутите се точеха и измина половин час.

Откъм пътя се чу неравномерното пукане на мотопеда. Емблинг запали двигателя и ускори четвърт миля до следващата отбивка, по която тръгна, и изключи от скорост, като продължи надолу, докато главният път почти се изгуби. Пред тях се виждаше стара плевня с частично хлътнал покрив. Чавес се извъртя на седалката. След малко главата на момчето отмина.

— Ти решавай, Джон.

— Остави го. Мисля, че намерихме каквото търсим. Ако отива да провери мястото за получаване на куриерската пратка, ще се върне достатъчно бързо.

Така стана — четиридесет минути по-късно. Няколко секунди след като мотопедът отмина, двигателят му угасна.

— Бих казал, че ти намери жертвата си — отбеляза Емблинг.

Кларк кимна.

* * *

— Хайде да минем покрай мотопеда отново и да огледаме.

Един час по-късно отново в къщата на Емблинг Кларк и Чавес седяха и пиеха чай, а домакинът им проведе три разговора по телефона на картечен урду. Остави слушалката и каза:

— Това е частна охранителна фирма.

— От кого ли се бои?

При тясната алея бяха видели бял микробус с номера в бяло и червено, а по-надолу — двуетажна къща.

— Това не знам, а и не открих името на клиента. Фирмата е относително нова. Всъщност от миналата седмица е. Двама души на смяна, работят денонощно.

Кларк погледна часовника си. Мръкваше се след пет часа. Погледна Чавес, който вече беше прочел мислите на партньора си.

— Хайде да идем да го приберем.

— Найджъл, предполагам нямаш железа…

— Имам. Всъщност плашещо много са.

47

ДВА ЧАСА СЛЕД ЗАЛЕЗА Кларк вкара хондата на Емблинг в пътя към изоставената плевня. Изключи от скорост, угаси двигателя и остави колата да се спусне по инерция по склона и да влезе в сянката на сградата. Когато спряха, той дръпна ръчната спирачка, Чавес изключи плафона и излязоха навън.

Найджъл не ги беше излъгал за оръжейните си запаси, които съхраняваше в стар куфар в гардероба. Двамата си избраха пистолети „ЗИГ Зауер“ Р226 калибър 9 мм със заглушители. И двамата имаха зад гърба си много часове на стрелбището с този пистолет. По настояване на Емблинг двамата взеха и по една кожена палка, натъпкана с олово.

— Човек никога не знае кога ще прояви милосърдие — каза англичанинът с усмивка.

— Какъв е планът? — запита шепнешком Чавес.

— Вероятно отвън има един пазач, който стои на място или обикаля, и втори вътре. Ще оправим първия, след това ще се заемем с другия, като му дойде времето. Динг, опитай първо с палката. Колкото по-малко тела оставим, толкова по-добре.

— Съгласен съм.

* * *

Разделиха се. Кларк тръгна в западна посока през дърветата покрай плевнята, а Чавес — покрай канавката отстрани на главния път.

— На позиция съм — чу глас в слушалката си Кларк.

„Бърз е — помисли Кларк. — Ех, какво нещо е младостта.“

— Стой на място и чакай.

Без да бърза, премина през храсталака, като внимаваше да не вдига шум и се оглеждаше за трудно видими в тъмното ниски клони. След четвърт миля дърветата се разредиха и скоро той се озова в северния край на обръщалото срещу отбивката на пътя за плевнята.

— На позиция съм — прошепна той. — Ти къде си?

— В края на канавката, срещу насипа край пътя.

— Виждам един часови. Седи на градински стол до предната броня на микробуса.

— Какво?

— Седи на градински стол, пуши и гледа към мен.

Който и да беше наел тези охранители, си харчеше парите напразно.

— На бронята вдясно от него има един „Тип 56“.

„Тип 56“ беше китайското копие на АК-47. Не със същото качество, но определено достатъчно неприятен.

Чавес се обади:

— Виждам включена лампа на долния етаж, от моята страна.

— Тук е тъмно. Никакви движения. Тръгвай, когато си готов.

— Разбрано.

Макар да знаеше, че Динг идва, Кларк го забеляза чак на три метра от задната броня на микробуса. Девизът на предишната група на Чавес беше „нинджите владеят нощта“. Динг все още я владееше.

Чавес стигна до бронята, надникна край задния калник, след това клекна и зачака.

— Нищо — прошепна Кларк след минута.

В отговор получи двойно щракане в слушалките.

Чавес се върна назад, заобиколи микробуса и се загуби от погледа на Кларк. След десет секунди изникна зад седналия часови. Ръката му се изправи, а после се спусна рядко. Часовият се свлече напред и се облегна на решетката на колата. Чавес го изправи обратно на стола и смачка падналата му цигара.

— Готов съм.

— Ясно. Тръгвам.

Срещнаха се в сенките до южната страна на къщата. Верандата и предната врата се намираха вляво. Кларк поведе и двамата стигнаха до входа към верандата. Вътрешната врата стоеше отворена, но комарникът беше затворен. Двамата се качиха на верандата и застанаха от двете страни на вратата. От вътрешността на къщата се чуваха слабо звуци от телевизор. Кларк, който се намираше от страната на резето, протегна ръка и го провери. Заключено. Бръкна в задния си джоб, отвори с палец ножчето си и внимателно постави върха в мрежата, след което натисна острието надолу, докато направи двадесетсантиметров разрез. Затвори ножа и го върна в джоба си, а после бръкна през процепа и намери онова, което търсеше. Чу се леко щракане. После извади ръката си и остана неподвижен цяла минута.

Кларк кимна и Чавес отговори със същото, после мина странично пред вратата, като зае позиция зад Кларк, който посегна и натисна дръжката на вратата. Отвори я два-три сантиметра, спря и после опита още толкова. Независимо колко стари и в какво състояние са, комарниците обикновено скърцаха. Може би защото са изложени на стихиите.

Тази врата не ги разочарова. По средата пантите изскърцаха. Кларк замръзна. Чавес пристъпи напред, за да погледне под протегнатата му ръка в къщата. Отдръпна се и даде сигнал, че е чисто. Бавно, сантиметър по сантиметър Кларк отвори вратата докрай. Влезе с вдигнат пистолет. Чавес пое вратата, мина през нея и леко я затвори зад себе си, като тя пак изскърца леко.

Озоваха се в кухня. Дървени плотове, шкафове и мивка вляво, и кръгла маса в средата. Сводеста врата отдясно водеше към друга стая. Чавес я провери и вдигна палец. Минаха през нея и влязоха в хол. Отдясно стълбище водеше към втория етаж. Напред имаше къс коридор. Оттук се чуваха звуците от телевизора. Двамата застанаха до стените, влязоха в коридора и бавно, като пристъпваха и спираха, стигнаха на три метра от една отворена врата. Вътре Кларк виждаше отблясъци по стените от синьосивкавата светлина на екрана.

Кларк доближи касата на вратата. Кимна на Динг, който се промъкна покрай дясната стена, докато можеше да надникне под ъгъл през вратата. Отстъпи и даде сигнал. Двама мъже на столове. Единият до вратата е въоръжен. Кларк отвърна с жест: „Аз ще се заема с него. Ти почисти.“

Чавес кимна.

Кларк прехвърли пистолета в лявата си ръка и измъкна палката от колана. С рязко движение се наведе през касата, видя целта и удари мъжа по слепоочието. Онзи още не беше паднал, когато Чавес се озова в стаята с вдигнат пистолет. Спря. Свъси вежди. Повика Кларк с пръст и той влезе.

Техният човек спеше.

Чавес го събуди с леко почукване с цевта на пистолета по носа. Докато онзи мигаше, Чавес запита:

— Английски?

Мъжът се притисна назад на стола си.

— Английски? — повтори Чавес.

— Да, говоря английски.

Кларк каза:

— Погрижи се този и господин Градински стол да не действат. Аз ще го поема.

Чавес събори охранителя на пода, хвана го за китката и го повлече през коридора към хола, а после излезе навън.

— Как се казваш? — запита Кларк своя домакин. Не получи отговор.

— Ако не ми кажеш името си, ни чака дълга и грозна нощ. Да започнем с малкото ти име. Нищо лошо не искам.

— Абас.

Кларк дръпна празния стол на охранителя, завъртя го и седна така, че коленете му опряха в коленете на мъжа.

Комарникът се отвори и се затръшна шумно. Чавес влезе с първия часови на рамо. Безцеремонно го хвърли до другия.

— Намерих лепяща лента в колата — каза той и се зае за работа. След като привърши, дойде при Кларк.

— Хайде да започнем правилно — каза Кларк на Абас. — Нали разбираш какво ти казвам?

— Да.

— Не мисля, че се казваш Абас. Моят приятел ще огледа къщата ти за неща с име. Ако името не е Абас, ще започнем да ти причиняваме болка.

— Казвам се Обаид. Обаид Масуд.

— Добре.

Кларк кимна на Динг, който стана и започна да тършува.

— Искаш ли да промениш отговора си, докато все още има време?

— Казвам се Обаид Масуд. Вие кои сте?

— Зависи как ще ми отговориш на въпросите. Ако сътрудничиш сме приятели. Ако ли не… Кажи ми за охраната си. Защо според теб са ти нужни?

Масуд сви рамене.

— Виж, според мен ти явно не се криеш от полицията или армията, защото те щяха вече да са тук, което ме кара да мисля, че си се събрал с лоша компания. Може би някой, за когото си работил?

Чавес се появи отново. Кимна.

— Казва истината.

— Някой, за когото си работил? — повтори Кларк.

— Може би.

— Революционният съвет „Умаяд“?

— Не.

— Гледаш ли бейзбол?

Масуд вдигна вежди.

— Гледал съм.

— Ще те лишим от втори страйк — каза Кларк. — Още една лъжа и те прострелвам в стъпалото. Питал ли си се как те намерихме?

— Тайниците?

— Точно така. И откъде според теб ги знаем?

— Ясно.

— Според мен не ти е ясно. Ние те намерихме. И те могат да те намерят.

— Вие сте американци.

— Вярно е. Ти трябва да решиш дали ни мразиш повече, отколкото се боиш от тях. Защото ако не получим отговори, ще те закараме в Хаятабад и ще те изхвърлим от колата.

Това привлече вниманието на Масуд.

— Не го правете.

— Убеди ме да не го правя.

— Работех за ДМР. Аз… премествах хора. Преселвах ги.

— Като пътнически агент на черния пазар ли? — отбеляза Чавес.

— Да, може да се каже. Преди осем месеца ме потърсиха. — Кой?

— Не го познавам и не съм го виждал оттогава.

— Но са от Революционния съвет, нали?

— Това го разбрах после. Предложи ми доста пари да придвижа някакъв човек.

— Колко пари?

— Двеста хиляди щатски долара.

— Срещал ли си този човек?

— Не.

— Какво точно прави за онези?

— Паспорти, документи, частни самолети. Уреждане на плащания на когото трябва в митниците и в емиграционния отдел. Пет месеца ми трябваха, за да уредя всичко. Онези имаха много прецизни искания и ме караха да проверявам два или три пъти всяко нещо.

— Кога им предаде всичко?

— Преди два месеца.

Чавес се обади:

— Всичко ли им даде?

— Какво имате предвид?

— Запази ли копия?

— Документи ли?

Кларк се тросна:

— Всякакви копия, Обаид.

— Има един харддиск.

— Тук ли е?

Масуд кимна.

— Залепен е с тиксо отдолу на мивката в кухнята, в найлонов плик.

Чавес тръгна към вратата. Върна се след минута с найлонов плик в ръка. В плика имаше диск с размерите на тесте карти.

— Осем гигабайта — каза той.

— На английски, Динг.

— Много място за данни.

Вдигна плика и го показа на Масуд.

— Всичко, което си правил за тях, е тук, така ли?

— Да. Сканиране на документи, електронна поща… всичко. Можете ли да ме измъкнете? От страната?

— Може да ни трябва време — отговори Кларк, — но ще го направим. Дотогава ще те крием. Стани.

Масуд се подчини. Кларк го потупа по рамото.

— Добре дошъл в отбора на добрите.

Побутна Масуд към вратата. Динг стисна Кларк за лакътя.

— Може ли една минутка?

— Върви, Обаид. Чакай ни там.

Чавес каза:

— Ти при Найджъл ли мислиш да го скриеш?

— Да.

— Вероятността някой да го открие е голяма. Тогава край с Найджъл и хлапето.

— Имаш ли по-добра идея?

Чавес млъкна.

— Имаме диска. Защо не го оставим и…

Чавес наклони глава, за да погледне над рамото на Кларк.

— Мамка му.

В другата стая се чу шум от тичащи крака.

— Чу ли! По дяволите!

Чавес се спусна към вратата, мина през хола и влетя в кухнята в мига, когато комарникът се затвори с трясък.

— Ах, мамка му!

Стигна почти до комарника, но спря, след като се чу трясък от пистолет. Клекна и се върна в хола. Кларк вече стоеше там и надничаше над перваза на прозореца. Отпред два фара осветяваха земята. В един от лъчите се виждаше проснатото тяло на Масуд. От колата излезе една фигура с пистолет в ръка, приближи го, клекна и изстреля два куршума в главата му, а после стана и се върна към фаровете. Вратата се затръшна и чакълът под гумите изхруска.

Стана тихо.

— Какво стана, по дяволите? — прошепна Чавес.

— Дойдоха му гостите, от които се боеше.

— А ние?

— Сигурно са сметнали, че бяга от тях. Да се махаме, преди да премислят.

48

ДЖАК ЧУ звън на камбанка от компютъра си — знак, че е получил ново съобщение по електронната поща. Прочете го веднъж, а после повтори.

— Виж ти…

Вдигна телефона, обади се на Рик Бел, каза му какво е получил и след няколко мига двамата се включиха в конферентен разговор със Сам Гренджър.

— Кажи му, Джак — подсказа Бел.

— Нали знаеш човека, за когото смятаме, че може да е куриер на Революционния съвет?

— Хади?

— Точно така. Имам финансова информация за него — за негова кредитна карта. Той е в движение точно сега. Лети в „Боинг-747“ на „Алиталия“ от летище „Да Винчи“ в Рим за „Пиърсън“ край Торонто.

— А оттам?

— Чикаго, но нищо повече от тази кредитна карта.

— Това е дестинацията му, или спирка за химическо чистене — обади се Бел, като използва стария термин от занаята за убягване от наблюдение. — Чикаго е възлово летище и оттам може да тръгне навсякъде, в страната или извън нея.

— Колко време имаме? — запита Гренджър.

— Четири часа — отговори Джак.

Гренджър зададе нов въпрос:

— Рик, колко сигурни сме за този човек?

— Седемдесет процента. Фигурира в списък за електронна поща на Революционния съвет и доста пътува: тук, из Европа, Южна Америка. Най-доброто ни предположение е, че е редовен куриер или пък им върши някои организационни работи. Както и да е, според мен си струва усилията. Сега е в самолет с известна дестинация и час. От това по-добро няма.

Гренджьр замълча за малко, след което каза:

— Добре. Доведи Кралския ловец в заседателната зала. Идвам.

* * *

— Е, какво става? — запита Доминик Карузо, като влезе в залата. Всички освен Кларк и Чавес вече бяха се събрали: Брайън, Рик Бел, Джери Раундс.

Джак обясни накратко.

— Посрани Боже!

— Това казвам и аз.

— Кога каца самолетът?

— Според разписанието в три и двадесет — отговори Джак.

Сам Гренджър влезе в залата и седна начело на заседателната маса.

— Добре, тук е осем и четиридесет и до Торонто има седемдесет или седемдесет и пет минути. Нямаме време за нищо. Не и без официална подкрепа. Кога ще си дойдат Кларк и Чавес?

Рик Бел погледна часовника си.

— След около четиридесет минути.

— Да видим дали ще можем да ги ангажираме с тази задача. Джак, имаш ли досие на Хади?

— Да.

Той раздаде документите, след което настъпи тишина за около минута, докато всички разлистваха страниците. Брайън запита:

— Имаме ли негова снимка?

— Не — отвърна Джак. — Никакво описание.

— Рим до Торонто — оттук до Чикаго, а после… Нямаме информация, така ли?

— Да — потвърди Джак и кимна.

— Ако тази операция се изпълняваше от ФБР — каза Доминик, — щяхме да се обадим на Канадската конна полиция и да наводним летището с цивилни агенти, да опитаме да го идентифицираме и да го проследим закъдето е тръгнал. Но не можем, нали?

— Иди в Торонто — каза Джак. — Използвай зъркелите си и се моли за късмет. Да приемем, че можем да го идентифицираме. После какво?

— Тайно наблюдение — отговори Доминик. — Ще опитаме да го следим до там, закъдето е тръгнал, дяволите да го вземат. Няма да е лесно. И да успеем, не можем да го арестуваме, да го разпитваме, нищо не можем, освен ако някой ни го позволи.

— Не се надявай — обади се Гренджър. — Досега не сме имали друга възможност да се доберем до Революционния съвет. Значи ще го следим, ще му сложим „бръмбар“ или ще го отвлечем — в този ред.

— Момчета, ние събираме информация — каза Бел. — Каквото и да получим, ще е повече от онова, което имаме до момента. Да не се изсилваме.

— Хайде да се видим с шефа — предложи Гренджър.

* * *

— Във въздуха има една птица — каза Джак на Хендли след няколко минути. — Казва се Хади и лети за Торонто. Самолетът му ще кацне след три часа източно време.

— Искате да го разпознаете? — запита Хендли.

— Това е потенциална възможност — каза Раундс. — Но информацията за него е недостатъчна — призна той.

— Какво точно имаме? — поинтересува се Хендли.

Джак му подаде разпечатката, която Хендли сложи на бюрото и зачете.

— Добър улов — каза той след малко, като вдигна поглед. — Добре. Пращаме всички…

— Кларк и Чавес са почти тук. Ще видим дали ще успеем да ги пресрещнем.

— Добре. Джак, Дом, Брайън, вземете кредитни карти и мобилни телефони от втория етаж.

Всички отидоха до летището с мерцедеса на Брайън. Раундс им каза, че един „Боинг-737“ тръгва за Канада след седемдесет и пет минути. Всички взеха билетите си, които ги очакваха, откриха самолета на Кларк и Чавес на таблото и тръгнаха за тях.

Брайън запита Доминик:

— Как са канадските полицаи?

— Британски, а и техни, канадски традиции. Канадската конна полиция е доста стара организация и много ги бива в следствията, но никога не съм работил с тях.

— Носят яркочервени куртки — каза Брайън, — което ги прави лесна мишена върху коня.

* * *

Кларк и Чавес излязоха от ръкава, забелязаха Джак и останалите и отидоха при тях.

— Вие услуги от врата до врата ли предлагате? — запита Кларк.

— Нещо става. Готови ли сте за малко игра на гоненица?

— Стига първо да ми намерите някое кафене — каза Чавес.

Джак обясни ситуацията, когато излязоха от зоната за проверка и се върнаха на регистрацията, за да получат билетите на Кларк и Чавес.

— И как ще действаме? — запита Джак, докато двамата с Кларк минаваха проверка от охраната.

— Ще търсим човек, който изглежда така, сякаш не му е тук мястото. То^ е нещо като обучен шпионин. Предполага се, че знае как да е невидим. Това ще търсим. Онзи няма да се оглежда, както повечето туристи, нито ще прави нещо, което да привлича вниманието върху него, но вероятно не познава добре летището. Значи търсим нещо като бизнесмен, който не познава терена. Вероятно ще внимава — ще дебне за наблюдатели. Ти си обучен как да следиш. Търси човек, който прави нещата, на които си обучаван и ти. То е по-скоро изкуство, а не наука.

— И какво да правим, по дяволите? — настоя Брайън.

— Ще се правим на американски туристи. Изключваш всичко, цялото си обучение. Бъди нормален нахалник. Тях никой не ги забелязва. Освен ако си в страната на червените, в бившия СССР например. Там не се усмихваш. Руснаците почти никога не се усмихват, което е странно. Знам, че е трудно. Но вече тридесет години го правя. Малко по-лесно се сещаш, ако задникът ти е в опасност — завърши Кларк усмихнат.

— Колко пъти?

— Русия ли? Повече от веднъж и всеки път се страхувах. Там отиваш гол, без пистолет, без скривалище и само с една „легенда“ — подплатено прикритие, ако имаш късмет.

— Подплатено?

— Информация, която да издържи по-лека проверка. В кой хотел си бил за последно, кой е телефонният номер на работодателя ти… Такива неща.

— Отдавна исках да те питам — каза Доминик. — Какви са сегашните врагове?

Кларк се замисли.

— Мисля, че са същите, но с друга мотивация, други възгледи и така нататък, само дето правят същите неща. Обаче не съм съвсем сигурен. Тези, дето ги търсим, поне вярват в Бог, но пък нарушават правилата на собствената си религия. Дали не са социопати? Не знам. Имат свое виждане за света, което не съвпада с нашето.

Повикаха пътниците и всички от групата се качиха заедно на борда. Пет седалки една до друга, разделени от пътеката, в обикновената класа. Заради късите си крака Чавес не се оплакваше, за разлика от Кларк. Сковаваше се с годините. Изчакаха обичайната инструкция за безопасността. Кларк си сложи колана и се намести на седалката. Научил се беше през годините да не пренебрегва правилата за безопасност във всичките им проявления. Боингът се засили по пистата и пилотът го отдели от бетона така леко, сякаш караше кола. Кларк взе списанието и заразлиства каталога. Спря се на една реклама на кутия за инструменти.

— Е, как точно ще действаме? — запита Джак.

— Според ситуацията — отговори Кларк и се върна към каталога си.

* * *

Кацнаха почти така плавно, както при излитането, след което самолетът спря на терминала и всички пътници слязоха с обичайното бавно темпо. Терминалът не се различаваше почти по нищо от други такива по света. Завиха наляво и слязоха по широк безличен коридор. От информационните екрани разбраха, че самолетът на „Алиталия“ ще кацне след деветдесет минути. Районът се оказа лесен за наблюдение. Още повече, че точно срещу тях имаше ресторант с обичайните пластмасови столове около пластмасови маси.

— Добре, момчета, разполагаме с два часа, защото онзи трябва да мине през митницата — изрази мислите си на глас Кларк.

— Това ли ще е всичко? — учуди се Джак.

— Може да пуснат куче да души чантите за наркотици. Канадците не са чак толкова внимателни. Лошите минават оттук транзит. Не правят белите си тука. Късметлии са. Така се охарчват по-малко за охрана и сигурност.

— Щом лошите минават оттук лесно, могат лесно да ги заловят.

— Но така — продължи мисълта му Доминик — ще си спечелят излишни врагове. Всичко е бизнес.

— Добре казано — съгласи се Чавес. — Бизнесът си е бизнес и гледаш да не разлайваш кучетата. Чудя се кога ли ще ги ухапят тези кучета.

— Всичко зависи от лошите, но не е добре за бизнеса да си създаваш врагове просто така. Не забравяй, че терористът е бизнесмен, чийто бизнес е да убива хора. Може и да ги тресе идеологията, но бизнесът си остава бизнес.

— Колко си очистил? — запита Доминик Кларк.

— Няколко, все в Европа. Не са добре обучени. Нащрек са и са хитри като лисици, но то не е същото, както обучението. Затова действаш предпазливо и ги чистиш. Полезно е да ги стреляш в гърба. Така е трудно да ти отвърнат на огъня.

Доминик се намръщи.

— Ха!

— Почтеността не е задължителна. Това не са ти олимпийските игри.

— Май си прав.

— Но не ти е по кефа, нали?

Доминик помисли и сви рамене.

— Не знам за кефа, но май човек просто трябва да си промени мисленето.

Кларк се усмихна мрачно.

— Добре дошъл от другата страна на огледалото.

Погледна часовника си. Самолетът трябваше вече да кацне.

* * *

Хади се изненада как земята под самолета всеки път изглежда една и съща, но и различна. Далечна, но подканяща. Както в Америка, и тук всички пътища и коли се виждаха все по-ясно. Хади преценяваше височината по това дали вижда отделните коли и камиони. Според минителевизора пред него се намираха на 1500 метра височина и снижаваха, а скоростта спрямо земята беше 475 километра в час — доста под височината и скоростта, с която летяха над океана. Скоро щяха да се приземят. След десет минути според компютъра. Време бе да се събуди напълно. Стюардесата му взе чашката за кафе. Киселата жилка на италианското кафе силно му напомняше за далечните години на младостта. Всъщност той обичаше храната на италианците, въпреки че сервираха прекалено много свинско, но макар да пиеше вино, не посягаше към свинската плът. Сега щеше да слезе от самолета, да мине през митницата и емиграционните служби, да види своя посрещач, който трябваше да му даде билета за Чикаго и да го закара до другия самолет на „Юнайтед Еърлайнс“, полет 1108, после да изпуши мълчаливо една цигара.

Трябваше да внимава при минаването през митницата и емиграционната служба. Разбира се, нямаше нищо за деклариране, дори бутилка италианско вино. Трябваше да пътува като бизнесмен, за когото подобни полети са нещо обичайно. Трябваше да се представя за търговец на бижута. Достатъчно знаеше, за да води кратък разговор на тази тема. Разбира се, не колкото да впечатли или заблуди някой еврейски търговец на диаманти, но знаеше как да отклони разговора, а и можеше да симулира акцент. Всъщност наистина беше бизнесмен и пътуваше редовно, но за първи път посещаваше Канада. Поредната страна на неверници с прости и леки правила за преминаващите и стига да не носи оръжие и да не върши престъпления, тук с радост щяха да го пуснат да си иде.

Кацнаха малко грубо. Изглежда и пилотите чувстваха умора. Ужасен живот живееха според Хади. Цял ден седят, не се движат, постоянно променят вътрешния си часовник за различни места и часови пояси. Но всеки имаше своето място на света, а и заплатата я биваше, само дето работата беше неприятна дори за неверници. Неговата задача и прикритието му изискваха той да се държи приятно с всички. Това включваше и неверниците, които редовно ядат свинско. Трудно беше, но мястото му в живота го налагаше. Самолетът спря и заедно с останалите 153 души на борда Хади стана, взе си ръчния багаж и тръгна към вратата.

Човек лесно можеше да разпознае канадските служители по сините фуражки, безизразните лица и шарещите очи. Посрещачи, които пет пари не дават кого посрещат в неверническата си страна. Наблизо може и да имаше джамия, но той нямаше да припари до нея. Местните власти позволяваха на мюсюлманите да се молят на Аллах в собствена джамия, но със сигурност ги наблюдаваха, а и снимаха. А той трябваше да е невидим.

* * *

— Кацнаха — обади се Кларк, който гледаше телевизионния монитор на три метра от тях.

— Всички знаем, че той пикае прав — напомни им Доминик.

„Къде ли е най-близкият кенеф?“ — запита се Кларк. Много хора отиваха там след кацането, защото предпочитат да не използват тоалетните в самолета. Нямаше да е зле да предвидят и тази възможност. Шпионите не са роботи. Всеки си има особености, които, ако ги знаеш, го правят уязвим. Помисли си, че никога не е бил контрашпионин. Разпознаването на шпиони не го интересуваше… но може би сега щеше да помогне. Ще види. Търсеха някакъв арабин, вероятно към четиридесетгодишен. Не знаеха колко е висок, колко тежи и какъв е цветът на очите му. Обучен е и вероятно щеше да действа по съответния начин.

Е, щеше да има посрещач. Знаеха това. Някой щеше да му подаде билет за следващия полет. Вероятно не така добре обучен. По-скоро някой рядко използван. Може би човек, който се надява да си спечели повишение в организацията, към която принадлежи. Дали познава пристигащия по лице? Може би, а може би не. Вероятно шофьор? Ще се оглежда. Ще се вглежда в лицата, за да го разпознае. Ще държи ли надпис с името? „Да, сигурно „ЕМИРА МЕ ПРАЩА“ — помисли Кларк и изсумтя. Виждал беше глупаци, но не чак такива. Такъв спокойно може да се гръмне пред камерите на охраната. Тези хора не са професионалисти, както той го разбираше, но не са и глупаци. Някой ги е обучил или инструктирал организацията им как да ги подготви за работа на терен. Не е толкова трудно. Нюансите идват с опита, но за основните неща може да се досети всеки. Четиримата стояха на линия. Това не беше умно. Кларк се премести до Доминик.

— Разделете се на двойки, на отсрещните страни на преградите. Доминик, ти с Брайън. Джак, ти си с Динг и с мен.

Доминик и Брайън отидоха при ескалатора, а после се отдалечиха, за да се появят от другата страна срещу Кларк и Чавес. Джак се потупа по носа и близнаците повториха сигнала.

— Какво мислиш, Доминго? — запита Джак.

— За кого, за тях ли? Добри инстинкти, малко недодялани, но това е нормално. Ако възникне проблем, според мен ще се справят.

— Добре като за нинджа — намеси се Кларк.

— Нощта е наша.

Доминго помнеше уменията, научени преди много време. Трудно беше да го забележи човек. Заради ниския му ръст хората често го пренебрегваха. Можеше да се издаде с очите си, но само ако отделиш време да се вгледаш, а и не беше достатъчно едър за разните печени типове, докато не се окажеха проснати по гръб и замислени какво става по дяволите. Времената се бяха променили от дните на Кларк на тюлен. Новите бойци изглеждаха като маратонци — ниски и кльощави. Живееха по-дълго, защото е по-трудно да ги уцели човек. Но имаха различни очи и там се криеше опасността. Ако имаш достатъчно мозък да я видиш.

— Малко съм нервен — призна Джак.

— Дръж се нормално — отговори Кларк. — Не се старай прекалено. И не гледай обекта право в очите, освен ако не проверяваш дали се оглежда, но тогава го прави бързо и внимателно.

„Кой си ти, Хади? — питаше се Кларк. — Защо си тук? Къде отиваш? С кого искаш да се срещнеш?“

Нямаше вероятност да зададе нито един от тези въпроси или да получи отговори. Но съзнанието разсъждава самостоятелно през цялото време, особено при по-интелигентните и активни мозъци.

49

ХАДИ МОЖЕШЕ да е първи на опашката, но измисли как да се забави, за да избегне това. Не трябваше да се преструва на уморен. Заедно с полета от Марсилия и престоя в Милано излизаше, че е прекарал петнадесет часа във въздуха и намаленото количество кислород заради постоянния натиск върху седалката си казваше думата. Още една причина да се чуди на летците и мизерната им работа.

— Здравейте, господин Клайн — поздрави служителят от емиграционната служба с нещо като усмивка.

— Добър ден — отговори Хади, като отново си напомни, че е с фалшива самоличност. За щастие никой не опита да разговаря с него в самолета освен стюардесата, която се грижеше чашата му за вино да не остава празна. А и храната се оказа поносима, което го изненада приятно.

— Целта на вашето посещение? — запита служителят, като изучаваше лицето на Хади.

— Бизнес — отговори той, като каза истината.

— За колко време?

— Още не знам със сигурност, но вероятно четири или пет дни. Важно ли е?

— Само за вас, господине.

Служителят разгледа паспорта, прокара корицата му през четеца за щрихкода, като се питаше дали червената лампичка ще светне — почти никога не се случваше. Не се случи и сега.

— Имате ли нещо за деклариране?

— Нищо — отговори Хади.

— Добре дошли в Канада. Изходът е натам — посочи служителят.

— Благодаря.

Хади взе паспорта си и тръгна към многобройните врати. Отново се замисли колко самоубийствено западните страни посрещат враговете си. Според него те просто искаха парите на туристите. Иначе не би могло в сърцата им на неверници да има такова гостоприемство.

* * *

— Горе главите — каза Джон. Първите двама пътници се оказаха жени, а Кларк знаеше, че Хади не е жена… освен ако разузнавателната им информация не е наистина зле. Случваше се.

„Окей, какво търсим? Мъж, на тридесет и пет до четиридесет и пет години, среден ръст, може би малко по-нисък от средното за Америка. Тъмни очи, не се оглежда много, престорено спокоен, но все пак поглежда настрани. Любопитство, но контролирано. Ще бъде малко уморен от пътуването. Обикновено полетите изморяваха хората. Вероятно ще е като изстискан от умора и от напитките, които са му сервирали, но може и да е поспал малко.“

Забелязаха светлокафяво палто от камилска вълна, дълго до над коленете. Изглеждаше италианско. Хади май живееше в Италия, в Рим. Човекът беше към метър и седемдесет, с нормално телосложение, дори малко слаб. Тъмни очи. Тъмни като ада, почти черни според Джон. Гледаше упорито напред, а не настрани, и буташе количката с една голяма чанта и куфарче. Чантите не изглеждаха толкова тежки, а и голямата имаше колела. Този мързелив ли е, или уморен? Имаше черна като очите си и нормално подстригана коса. Гладко избръснат. Без брада, може би нарочно. Зад него излязоха още двама, очевидно канадци, със светла кожа и рижави коси. Един от тях махна на някого вдясно от Кларк. Отпада. Обратно към палтото от камилска вълна. Очите на собственика му се местеха наляво-надясно, но главата оставаше неподвижна. Добре според Джон. След това очите се спряха върху нещо. Кларк завъртя глава и видя мъж в черен костюм като на шофьор, но без шапката, вдигнал бял картон с надпис „КЛАЙН“.

— Бинго — прошепна той. След това нареди на Чавес: — Свържи се с братята и наблюдавай фланга. Аз отивам на разходка. Джак, идваш с мен.

Тръгнаха през залата.

— Видя ли нещо, което аз пропуснах? — запита Джак.

— Този не се казва Клайн. Обзалагам се на пачка пари.

Идеята на Кларк, че онзи може да иде до тоалетната, не се оправда. Последваха го на четиридесетина метра назад. Забелязаха, че обектът им не разговаря с шофьора. Прекалено дисциплинирани ли са, или не се познават?

— Имаш ли фотоапарат? — запита Джон.

— Да, дигитален. Снимах вече. Може и да съм успял да хвана нашия приятел, но не съм проверявал.

— Ако се качи в кола, нека сме сигурни, че…

— Да. Марка, модел и номер. Как се справяме?

— Според мен не ни е видял — определено не погледна към нас. Или е много печен, или е чист като белия сняг. Ти решавай.

— На евреин ми прилича — каза Джак.

— В Израел има една стара шега. Ако прилича на евреин и продава кифли, значи е арабин. Невинаги е истина, но като за шега става.

— Освен косата. Представям си го с бомбе и дълго черно палто на Четиридесет и седма улица в Ню Йорк като търговец на диаманти. Не му е лоша дегизировката. Но е толкова евреин, колкото съм и аз.

Човекът мина край щандовете със списания, бирения бар, еднопосочния изход до детекторите за метал и излезе в главната зала. Не слезе по ескалатора за получаване на багаж, защото, разбира се, носеше само ръчен. Насочи се към главната врата в стъклената стена и излезе в хладния въздух на канадската есен. Мина край такситата, пресече улицата и тръгна към паркинга. Който и да го посрещаше, сигурно е паркирал в зоната за едночасов, а не за дневен или денонощен престой. Да, среща по разписание. Не уговорена по телефона от самолета. Мъжът влезе в паркинга и Кларк забави крачка. Онзи се отправи към една паркирана кола.

— Фотоапарат — рязко нареди Кларк, като се надяваше, че Джак знае как да снима незабелязано.

Всъщност той се справи доста добре, настроил обектива на двукратно или трикратно увеличение. Колата беше форд „Краун Виктория“ от нов модел, каквито използваха по-евтините фирми за превози. Според Кларк, който започна да скъсява разстоянието до колата, всичко дотук съответстваше на прикритието.

* * *

— Ето билета от „Чикаго уест“ — каза шофьорът, като подаде плика към задната седалка.

Хади отвори плика и разгледа билета. Изненада се от дестинацията. Провери часовника си. Почти точно навреме. Добре че пътниците от първа класа слизаха по-бързо до емиграционната служба.

— Колко време имаме до следващия терминал?

— Две-три минутки — отговори шофьорът.

— Добре — отговори Хади и запали цигара.

* * *

Колата тръгна. Кларк видя това, но продължи да върви. Продължи така, докато колата не се отдалечи на сто метра, след което бързо се върна до такситата за пристигащи и се качи в едно.

— Накъде? — запита шофьорът.

— Ще ти кажа след минутка. Джак?

— Виждам го — увери го младежът. Колата чакаше след други за плащане на паркинга. Джак я снима още два пъти, за да хване номера, който вече беше наизустил. За да е сигурен, си го записа в тефтерче, което винаги носеше в джоба на сакото си.

— Добре — каза Кларк на шофьора. — Виждате ли онзи черен форд ето там?

— Да, господине.

— Следвайте го.

— Филм ли снимате? — запита весело шофьорът.

— Да и аз съм звездата.

— Знаете ли, че съм го правил? Истински филм. Много добре плащат да караш кола.

Кларк разбра намека, измъкна портфейла си и подаде две банкноти по двадесет долара.

— Става ли?

— Да, господине. Обзалагам се, че онзи отива на трети терминал.

— Да видим — отговори Кларк. Сега не отделяше поглед от форда, който се движеше по характерно обърканите пътища, несъмнено разчертани от някой бездушен идиот, чиято работа е да проектира терминали. Кларк познаваше достатъчно летища, за да е убеден, че всички архитекти учат на едно и също място.

Шофьорът на таксито се оказа прав. Фордът спря пред знака на „Юнайтед Еърлайнс“ и сви надясно към бордюра. Вратата на шофьора се отвори, той излезе и отиде до вратата на пътника.

— Позна… Как се казваш? — запита Кларк.

— Тони.

— Благодаря, Тони. Приятен ден.

Кларк и Джак изскочиха от таксито. Джак държеше фотоапарата в ръка, добре скрит, но готов за действие.

— Онзи пуши — отбеляза Кларк.

Освен това мъжът позираше добре. Понякога късметът просто работи.

— Добре, сега ме снимай — каза Кларк и застана в поза. Джак се подчини и след това Кларк се приближи, уж да каже нещо безобидно, но запита:

— Хвана ли го?

— Да. Сега какво?

— Сега ще опитам да си купя билет за Чикаго. Ти го следвай до входа към чакалнята и ме извикай, когато разбереш с кой полет ще лети.

— Ще успееш ли да си вземеш билет толкова бързо?

— Е, ако не успея, по-зле отсега няма да стане.

— Ясно — съгласи се Джак. — Разбрах.

Зае се със задачата, като застана на петдесетина метра от Хади, който се наслади на всяко дръпване от цигарата си, преди да се обърне и да влезе в сградата. Джак се увери, че го е заснел добре, след като провери фотоапарата.

* * *

Кларк отиде до гишето на „Юнайтед“, зарадван, че нямаше голяма опашка.

Хади свърши цигарата и захвърли фаса на тротоара, вдиша дълбоко свежия въздух, който не миришеше на застояло както в салона на самолета, и влезе в сградата. Джак го следваше на дискретно разстояние, стиснал телефона си в дясната ръка. Хади тръгна направо към коридора и провери монитора от дясната страна. Движеше се като всеки нормален човек, който гледа да не закъснее за самолета. След десет минути седна в зоната на портал D-28. Джак се обади по телефона.

— Кларк — отговори гласът от другия край.

— Джак се обажда. Портал D-двадесет и осем, полет едно-едно-нула-осем.

— Ясно. Претъпкано ли е?

— Не, но птицата седи близо до коридора към самолета и остават двадесет и пет минути до качването. Действай.

— Добре.

Джон приближи до гишето, изчака някакъв бизнесмен да си вземе билета и се усмихна на служителката.

— Полет едно-едно-нула-осем за Чикаго, ако обичате. Първа класа, по възможност, но съм съгласен и на обикновен билет.

Подаде златната си кредитна карта.

— Да, господине — отговори учтиво служителката. Оказа се невероятно ефективна и принтерът изплю билета само след три минути.

— Благодаря ви, госпожо.

— Надясно — посочи служителката, в случай че Кларк не знаеше къде е дясно. Той тръгна спокойно. Имаше двадесет минути до самолета. Никакъв проблем. Стигна до детектора за метали. За негова изненада той изпиука. Един служител на охраната размаха вълшебната пръчка около него и тя изпиука до джоба на палтото му. Джон бръкна в него и откри, че значката на американски полицай е активирала системата. Този детектор за метали явно беше настроен прецизно.

— О, няма проблем, сър.

— Аз дори не съм тук по официална работа — каза Кларк със срамежлива усмивка. — Това ли е всичко?

— Да, господине. Благодаря.

— Добре.

Джон реши, че следващия път ще сложи значката на конвейера за преглед на багажа, та всички да го смятат за полицай. Системата не засече писалката в джоба му. Много интересно. Още по-интересно щеше да е, ако носеше вълшебната писалка. Но не я носеше. Много жалко.

Самолетът беше „Боинг-737“. Кларк реши, че от Сиатъл трябва да са продали доста такива машини, докато се оглеждаше из некомфортния салон. Същият архитект, същите скапани столове. Запита се дали същата компания не проектира и самолетните седалки. Дали пък това не е конфликт на интереси?

Забеляза Хади, който седеше в зоната за непушачи. Сигурно се стараеше да не привлича внимание. Ако е така, добре се справяше. Разглеждаше едно списание „Нюзуик“. Изминаха десетина минути и обявиха, че пътниците могат да се качват. Кларк беше извадил късмет с билет за първа класа, място 4С. От страната на пътеката, което също беше полезно. Припомни си един предишен полет, но тогава носеше пистолет, без това да е известно на екипажа на „Бритиш Еъруейз“ — сигурно щяха да се разтревожат не по-малко, отколкото ако носеше чанта, пълна с пръчки динамит. Е, поне повечето стюардеси бяха хубави, пък и защо да ги дразни, като носи пистолет. Не изкарваха лесно заплатите си.

Хади се качи на борда след трима други пътници и седна на място 1А — най-предното до прозореца вляво, на два-три метра пред Кларк. Три малки крачки и щеше да му прекърши врата като клонка. Не беше го правил от Виетнам, където мъжете често имаха тънки вратлета. Но това отмина отдавна. Стари спомени. По-важното е, че тоалетната се намираше на три-четири метра напред. Колкото повече остаряваше, толкова повече трябваше да гледа и тези неща.

Представиха им обичайните инструкции за безопасност. Коланът е като в колата, глупако, и ако наистина не можеш, мама ще ти го закопчае, но няма да ти дава пиячка! Тоалетните са напред и назад и са белязани с картинка, ако си прекалено тъп и не можеш да четеш. Опростяването на нещата за широката общественост се случваше и в Канада. Жалко. Или пък „Юнайтед” возеше само американски граждани.

Полетът премина брутално спокойно, без никакво друсане, и отне почти час до летище, О’Хеър“, наречено на военен пилот от Втората световна война, който заслужил медал на честта, преди да цопне във водата, вероятно от приятелски обстрел, който убиваше също толкова, колкото и вражеският. Кларк се запита колко ли трудно му е на пилота да намери точната писта, но пък вероятно е летял по този маршрут поне още сто пъти. Джон разбра, че трудното сега започва. Къде отиваше Хади и можеше ли той да си купи билет за същия самолет? Жалко, че не можеше да пита онова копеле. Трябваше да мине през емиграционните власти, защото Америка се отнасяше сериозно към всички влизащи в страната. Всъщност това означаваше, че лошите трябва да отделят може би цяла минута време за размисъл, преди да се вмъкнат, но пък така може би спираха истинските тъпаци. Обаче истинските тъпаци не са кой знае каква заплаха, нали?

Е, не му плащаха толкова пари, че да мисли и за тези неща, а решенията се вземаха от хора, които рядко се консултираха с пчелите работници, чиито задници са там, където е напечено. Кларк проумя това още във Виетнам, когато се казваше Кели. Но може би тези неща изобщо не се променят. Плашеща мисъл, обаче работата му включваше страшни неща, а и той я вършеше вече над тридесет години. Входните процедури преминаха по-зле и от повърхностно. Дори не му подпечатаха паспорта, което го изненада силно. Дали пак не са променили процедурата? Може би за да не се цапат служителите с мастило.

* * *

— Какво става? — запита Гренджър по телефона.

— Кларк се качи в същия самолет, както нашия приятел — отговори Джак. — Направих му няколко снимки. Ако имаме късмет, Кларк ще го проследи до края.

Шефът по операциите знаеше, че тази вероятност е малка. Нямаха достатъчно хора и ресурси. Е, една частна корпорация не може да свърши всичко.

— Добре. Дръжте ме в течение. Вие кога ще се върнете?

— Имаме билети за полет след тридесет минути. В сградата ще сме към пет и половина или шест.

Джак знаеше, че това означава един напълно пропилян ден, ако не се броят няколкото снимки. Е, какво пък, по дяволите, преди нямаха и толкова.

50

КЛАРК СЕ ОЗОВА в подземен проход между два терминала. Тук имаше подвижни пътеки, прилични на конвейери — проходът изглеждаше доста дълъг. Проследил беше Хади навън, където онзи изпуши една цигара, преди да влезе обратно, и премина през детекторите за метал — като по чудо полицейската му значка тук не включи системите, — влезе в дългия тунел и се качи по ескалаторите до изхода, откъдето трябваше вече да почва работа. Хади сви наляво. Разбрал беше къде да иде от мониторите, без да проверява билета си за номера на полета. Дали е обучен професионалист или просто човек с добра памет, или пък с прекалено самочувствие? Знае ли човек. На горния етаж Хади сви по коридор F. Ходеше бързо. Бърза ли? Ако е така, лошо. Наистина обектът се обърна, за да провери един монитор, ориентира се, а после сви наляво към портал F-5, където седна с вид на човек, който има нужда да си почине. Оказа се, че от портал F-5 се лети за… Лас Вегас. Международното летище „Маккарън“ беше голямо, с огромен брой свързващи полети до Бог знае още колко други места. А дали Вегас не е крайната му цел? Благоразумно ли е така, само с едно прекачване? Кой ли е обучавал Хади? Някой от КГБ или от неговата организация? Независимо от отговора, самолетът трябваше да излети след петнадесет минути — недостатъчно време Джак да се върне на гишето при терминал 1 и да си купи билет. Следенето щеше да свърши тук: По дяволите. Дори не можеше да гледа прекалено очевидно към онзи и да го следи отблизо. Хади можеше да се е огледал и да го познае. Може да е обучаван от професионалист и да има способността на Кларк да запомня лицата, които преминават през живота му. За шпионин, който работи на терен, това е важно умение.

Кларк отиде до един магазин за сувенири и купи шоколад и кутия диетична кола, като бързо огледа коридора. Хади седеше, без дори да се оглежда за стъклена будка за пушачи, в която хората можеха да се насладят на лошия си навик. Сигурно умее да контролира страстите си. Такива хора могат да са опасни. Обявиха качването в самолета — отначало за хората с билети за първа класа, и Хади стана, отиде до гишето и показа билета си. Даже се усмихна на мъжа, който провери билета и му махна да влиза в стария самолет DC-9, да седне на широката кожена седалка и да пие безплатно до Вегас, където хората можеха да се наслаждават на всевъзможни лоши навици до насита. Джон изяде шоколада и се върна до входа за подземния тунел. Както преди, ескалаторът надолу изглеждаше като път към ада и той „благослови“ архитекта, отговорен за подвижните пътеки. На тази възраст Кларк оценяваше подобни неща. Напомни си да не се мръщи заради провалената си мисия. Е, отчасти провалена. Сега знаеха някои неща за неизвестния допреди обект, а имаха и снимки. Например, че обича да пътува дегизиран като евреин — умно и съвсем малко бие на очи. Евреите и арабите са генетични братовчеди в края на краищата, а и религиозните им вярвания не се различават чак толкова, макар и едните, и другите да се гневяха от подобни мисли. Същите са и християните, хората на Книгата, както веднъж му казаха неговите приятели от Саудитска Арабия. Религиозните хора по принцип не убиват. Бог може да не е съгласен. Във всеки случай сега трябваше да лети обратно до Колежа. Изчака, докато затвориха вратата на ръкава към самолета и двумоторната машина се отдели на заден ход от терминала, за да завие на собствен ход към пистата. Три часа до Вегас. Или може би по-малко. Маршрутът минаваше над Айова, Небраска и Уайоминг, за да свърши в града, който чества греха. „А оттам накъде?“ — чудеше се Джон. Това нямаше да се разбере скоро. Цялата мисия се оказа несигурна и той нямаше за какво да се разочарова чак толкова. А и нали имаха снимка на този помияр. Намери гише, където му предложиха билет за връщане до Балтимор след деветдесет минути. Обади се, за да уреди някой да го чака с кола.

* * *

Хади, настанен в място 1D, разгледа менюто, докато пиеше от виното — без изненада установи, че италианското е по-добро, — и се укори за греховния си нюх. Земята отдолу беше равна, с някои странно зелени кръгове, които знаеше, че са напоителни системи. Американските фермери използваха такива в прерийните щати. Някогашните изследователи са наричали този район Великата американска пустиня. Днес той е житницата на света, но напред, отвъд планините, имаше други пустини. Каква голяма и странна държава, пълна със странни хора, повечето невярващи. Но с тях трябваше да си нащрек и затова се налагаше да наблюдава себе си и поведението си всяка минута, повече, отколкото в Италия. Трудно е човек да не се отпуска и за миг и да не сваля гарда. Ако имаше късмет, щеше да си почине, когато се срещне с приятеля си, а там щеше да го закара следващият самолет. Колко е странно, че не знаеше къде живее Емира. Познаваха се от много, много години. Дори заедно се научиха да яздят коне, по едно и също време и на едно и също място, като съвсем малки момчета. Ходеха в едно и също училище, играеха и тичаха заедно. Но виното си каза думата, а и той беше прекарал дълъг ден. Очите му натежаха и Хади заспа в обгърнатия от нощта самолет.

* * *

Кларк се качи на друг самолет, седна в първа класа и затвори очи, но не за да спи, а за да преосмисли събитията от този ден. Какво е правил? Къде е сгрешил? Къде е постъпил правилно и защо това няма значение?

Краткият отговор беше в хората. Братята Карузо изглеждаха достатъчно компетентни, а и Джак се справи добре, но това не го изненада. Момчето имаше добри инстинкти. Може да са по наследство. Както и да е, операцията мина добре, като се има предвид колко набързо бе подготвена. Знаеха, че онзи ще лети за Чикаго. Не трябваше ли да се разделят на екипи по двама и да изпратят снимката по електронен път, за да е лесно проследяването? Защо не бяха постъпили така? Имаха техническата възможност, но тя не означаваше, че операцията можеше да успее. За подобни случаи трябват много хора, защото случайността е непознаваема и само обърква нещата. По дяволите, дори внимателно планираните операции не са надеждни, даже и с многобройни обучени професионалисти. Не е необходимо даже врагът да е професионалист, за да обърка случайността и най-добре замислените планове. Кларк реши, че сигурно е добра идея да проиграят европейските мисии с близнаците, за да се види колко струват. Изглеждаха добри, но това го правеха и манекенките. Всичко опираше до обучението и опита. Богат опит. Човек се обучава на терен и Кларк беше полагал големи усилия да предаде опита си на новите служители на ЦРУ във Вирджиния. Но никога нямаше да узнае колко добре се е справил. Някои се връщаха и пиеха бира с него и Чавес. Но какво ставаше с хлапетата, които не се връщаха? Какви уроци можеха да се научат от тях? Човек рядко чуваше нещо, защото да не се върнеш означаваше да не се върнеш завинаги, да получиш златна звезда на дясната стена в преддверието в ЦРУ и, обикновено, празно място в книгата с имена.

Като за начало трябва да подобрят комуникациите в екипа. Ако нямат опит да четат мисли, е по-добре да имат стабилен начин за комуникация. Добре е да се наемат повече хора, но нямаше да се случи. Колежа трябваше да е малък и чевръст. Сигурно можеха да се справят, но имаше моменти, когато повече хора могат да решат повече проблеми. Обаче това нямаше да се случи.

* * *

Самолетът на Кларк кацна меко на международното летище в Балтимор. След пет минути спряха на портал D-З и Кларк излезе бързо. Отиде до тоалетната и се отправи надолу по коридора, с надеждата, че някой ще го чака. Оказа се, че го чака Джак, който му махна.

— Знам как изглеждаш — сопна се Кларк. — Не е нужно другите да знаят, че ме познаваш.

— Ама аз…

— Знам. Никога не спирай да си агент на терен, докато не седнеш вкъщи с първата бира в ръка, хлапе. Не забравяй това.

— Ясно. Какво научи?

— Отиде до Вегас и сега вероятно е там. Но научих, че нямаме достатъчно хора, за да вършим важни неща в Колежа — заключи ядосано Кларк.

— Да, ама не можем да си вършим работата под надзора на правителството, нали?

— Прав си, обаче има и предимства да си част от по-голяма организация.

— Е, да. Ние сме нещо като паразити в държавата според мен.

— Май е така. Опитахте ли да проследите нашата птица?

Джак поклати глава.

— Не.

— Обзалагам се, че ще лети още — с едно или две прекачвания, но не можем да разберем.

— Защо?

— За сложност. Трябва да направиш всичко възможно най-трудно за противника си. Това е основен принцип в живота.

* * *

Пред летище „Маккарън“ Хади казваше същото на Тарик, който отговори:

— Това сме го обсъждали много. Няма никаква опасност. Комуникациите ни са възможно най-сигурни и никой не ги е пробил, иначе нямаше да сме тук, нали така?

— Ами Уда бен Сали и останалите? — настоя Хади.

— Той умря от сърдечен удар. Прегледахме официалния доклад от аутопсията.

— А другите?

— Хора умират всеки ден от сърце, дори избраниците на Аллах — изтъкна Тарик.

— Сигурно евреите са го убили, но лекарите в Рим са казали, че е умрял от сърдечен удар.

— Възможно е да има начин — вероятно лекарство, което да предизвика такъв ефект.

— Възможно е.

Тарик зави наляво и се насочи към града.

— Но в случая не трябва да се тревожим за израелците.

— Сигурно е така — съгласи се Хади. Чувстваше се твърде уморен от дългото пътуване, за да води сериозни спорове. Твърде много време във въздуха, твърде много вино и твърде малко сън не му позволяваха да събере интелектуална енергия.

— Колата ти чиста ли е?

— Мием я през три дни. Тогава я претърсваме за всякакви подслушвателни устройства.

— Как е той?

— Ще видиш сам след няколко минути. Здрав е и доста добре физически. Но трудно ще го познаеш. Швейцарските хирурзи направиха чудеса. Ако иска, би могъл да се разхожда из улиците тук, без да се бои, че ще го познаят.

Хади се възползва от възможността да погледне навън от колата.

— Защо тук? — запита уморено той.

— Никой не си признава, че живее тук, освен крадците, които притежават хотелите и казината. Градът е крещящо корумпиран, както Бейрут навремето, или поне така ми казваше баща ми. Много хазарт, но негово височество не играе с пари.

— Да, играе с живота си. Така е по-опасно, но всички умират, нали?

— Местните неверници се преструват, че не се боят от смъртта. Странно колко много християнски черкви има тук. Хората обичат да се женят в този град — не го разбирам, но е така. Емира избра града заради анонимността. Според мен постъпи разумно. Тук идват толкова много хора, за да играят хазарт и да съгрешават срещу Аллах. Достатъчно престъпност има и полицията е доста заета.

Тарик зави надясно за последната отсечка към дома на Емира и се замисли. Този дом беше далеч по-комфортен от пещерите в Западен Пакистан, което доставяше огромно удоволствие не само на Тарик, но и на останалите, слава на Аллах. Той забави и включи левия мигач. С колегите си спазваха всички закони на Америка, за които знаеха.

— Това ли е?

— Да — потвърди Тарик.

Изборът се хареса на Хади. Емира можеше да избере и по-добре защитено жилище, но то щеше да привлече интереса на съседите, а и нямаше да свърши работа в тези времена на хеликоптери и самолети с бомби. При захода към Лас Вегас пилотът обърна внимание на пътниците към голямата база на ВВС северно от града. Още един умен ход от страна на приятеля му, да се засели близо до голяма военна база — на пръв поглед лоша идея, но брилянтна точно заради това. Хади си помисли с възхищение, че Емира не просто е пожелал да живее в неверния Запад, а да го направи блестящо. Колко ли време го е планирал? Как ли го е уредил? Е, точно затова той стана водач на организацията — заради способността си да вижда онова, което другите не виждаха. Заслужи си място в света и то му даваше възможност и право да постъпва както си пожелае с другите мъже… и с жените, според мъжа зад волана. Всички мъже имат своите потребности и слабости. Но тази не беше особено вредна. И Хади беше участвал в някои от радостите на Рим. И то достатъчно често, че да изпитва вина. Значи и приятелят му го прави. Е, това не го изненада.

Колата спря в гаража. Хади забеляза, че едното място е празно. И друг слуга ли има? Излезе от колата, взе си багажа и тръгна към вратата.

— Хади! — избумтя гласът от вратата за къщата. Големите гаражни врати вече се спускаха.

— Ефенди! — викна Хади в отговор. Двамата се прегърнаха и се целунаха по обичая.

— Как летя?

— И четирите полета минаха добре, но се изморих.

Хади огледа лицето на Емира. Гласът го правеше по-узнаваем. Но лицето — не. Саиф Рахман Ясин изглеждаше различен. Носът, косата, дори и очите, или може би не. Може би само изражението им е различно. Определено Емира се радваше да види приятеля си от детството и радостта в тях го правеше много по-различен от онова, което показваха по телевизията и във вестниците.

— Ти си добре, приятелю — каза Хади.

— Тук водя спокоен и комфортен живот — обясни Емира с изненадваща усмивка. — Слава на Аллах, но ни предстои да изкачваме планини. Щастливо се живее под носовете им, както се казва.

— Когато научих за това, реших, че си полудял, но сега разбирам мъдростта ти.

— Благодаря ти — отговори Емира и го придърпа да влезе. — Решил си да пътуваш като евреин, нали? Това е добре. Тук ги има много.

— Този град толкова корумпиран ли е, както говорят?

— Много повече. Населението е непостоянно. Хората тук не познават никого освен най-близките си приятели. Също както в Ливан преди време.

— Или както в Бахрейн сега?

— Това е твърде близо до кокала.

Не трябваше да обяснява. Твърде много саудитски араби идваха тук с лимузините си, за да се насладят на удоволствията на плътта, и доста от тях можеха да го познаят по гласа, ако не по новото лице. Саудитското кралско семейство искаше смъртта му колкото и американците. И наистина биха разположили екрани на площад „Клъц-клъц“ в Рияд, от които неверниците да наблюдават последните му мигове и да ги запишат с миникамерите си и други записващи устройства. Много награди имаше за главата му… А и цената на американците съвсем не беше най-висока.

— Ела. Хайде да ти намерим хубаво легло.

Хади го последва в кухнята, откъдето свиха наляво към спалните.

— Тук на сигурно място ли си? — запита той.

— Да, но мога да изчезна за няколко минути. Не е идеално, обаче е най-доброто, което може да се уреди.

— Проверяваш ли си маршрута за бягство?

— Всяка седмица.

— Така правя и аз в Италия.

— Почивай! — нареди Емира, като отвори вратата към спалнята. — Имаш ли нужда от нещо?

Хади поклати глава.

— Гладен съм, но ми се спи. Ще се видим утре сутринта.

— Лека нощ, приятелю.

Емира затвори вратата. След почти шест хиляди мили във въздуха приятелят му имаше правото да е изтощен.

51

БЕЛ И ГРЕНДЖЪР чакаха в офиса на Хендли, когато влязоха Джак и Кларк.

— Открихме го в Чикаго — обясни Кларк, като се отпусна уморено на един въртящ се стол. — Стигна до Лас Вегас. След това не знам. От „Маккарън“ можеш да идеш навсякъде. До Лос Анджелис, Сан Франциско, а и обратно на източното крайбрежие, по дяволите.

— Под какво име пътува? — запита Бел.

— Джоел Клайн. Еврейско, моля ви се. Всъщност има смисъл. Според мен можем да разгледаме по компютрите дали е взел самолет оттам нататък, но кой може да каже дали не е с друго име?

— Вече проверяваме — увери го Гренджьр. — Все още няма попадения. Нямаше и идеи.

— Ако трябва да се басирам, ще кажа, че в момента спи някъде и сигурно ще продължи пътуването утре. Нямаме достатъчно хора, Рик. За тези неща ни трябват повече хора и очи.

— Действаме с това, което имаме — каза Бел.

— Да.

— Има една възможност — обади се Джак. — Ами ако дестинацията му е Лас Вегас? Тогава какво?

— Тази мисъл ме плаши — отвърна Гренджър. — Това значи, че там има действаща клетка на Революционния съвет.

* * *

— Разкажи ни за Пешавар — каза Хендли няколко минути по-късно.

Кларк се разрови из чантата си и сложи диска на Масуд на бюрото. Представи пътуването в сбит вариант.

— Не знам защо не преровиха къщата — каза. — Според Масуд всичко, което е правил за Революционния съвет, е копирано тук. Трябва да приемем, че е помогнал на Емира да се премести.

— Засега ще го приемем.

Хендли кимна на Бел.

— Рик, можеш ли да слезеш до Гавин? Накарай го да ни прати съдържанието на този диск спешно.

След това каза на Кларк:

— Искаш ли да се обадиш на Мери Пат?

— Вече се обадих. Тя идва насам.

Хендли вдигна телефона и се обади до фоайето:

— Ърни. Гери се обажда. Имаме посетител. Мери Пат Фоли. Точно така. Благодаря.

* * *

Мери Пат застана на вратата на Хендли след четиридесет минути.

— Хубава стая — каза тя. — Струва ми се, че съм си сбъркала работата.

Мина по килима и стисна ръката на Хендли.

— Радвам се да те видя отново, Гери.

— И аз теб, Мери Пат. Това са Рик Бел и Сам Гренджър. Мисля, че познаваш Джак Райън.

Последваха още ръкостискания, като в погледа на Мери Пат се четеше изненада.

— Пазиш семейното наследство? — запита тя Джак.

— Още е рано да се каже, госпожо.

— Казвам се Мери Пат.

— Седни — покани я Хендли.

Жената се настани до Кларк.

— Изглеждаш уморен, Джон.

— Винаги изглеждам така. От светлината е.

— Нека си сверим часовниците — каза Хендли.

Кларк разказа същите неща и на Мери Пат. Когато свърши, тя подсвирна леко.

— Значи се мести. Това е важно. Човек като Масуд е необходим само ако ще напускаш района — обясни Гренджър. — Скоро ще получим съдържанието на харддиска.

— От него няма да узнаем къде е той — предрече Мери Пат. — Емира е твърде хлъзгав. Сигурно ползва и други като Масуд. Използвал ги е, за да стигне на етапи до място, където изчезва от радара. Най-много да се доближим до него.

— Което е адски повече от сегашното състояние — отбеляза Рик Бел.

* * *

Докато Биъри и неговите хора се ровеха из диска на Масуд, а Кларк и Чавес спяха на кушетките в стаята за почивка, Джак насочи вниманието си към флашката, която Динг беше взел от терориста в Триполи. След като установи, че тя съдържа кодирани съобщения, двамата с Биъри решиха да опитат да ги разбият със свиреп алгоритъм и първият, който успееше, щеше да получи безплатна пържола за вечеря. Макар и зает с диска на Масуд, Джак чувстваше, че има преднина.

След два часа ровене единият от алгоритмите попадна на злато и пикселите на една снимка започнаха да изчезват от екрана. Файлът беше голям, почти шест мегабайта и затова декодирането щеше да отнеме няколко минути. Джак вдигна телефона и се обади на Гренджър. След две минути Джак имаше аудитория от осем души, които стояха над раменете му и наблюдаваха монитора, на който снимката се разграждаше.

— Какво е това, по дяволите? — запита Брайън и се наведе.

Снимката изглеждаше размазана и лишена от цвят. Джак я вкара във фотошоп и я изчисти с разни филтри, като си поигра с контраста и яркостта, докато не получи чист образ.

Настъпилата тишина продължи десет секунди.

Изображението с размери 8x10 беше в стил от 1940 година: тъмнокоса жена в бяла памучна селска рокля седеше на бала сено със скромно скръстени крака. От кръста нагоре нямаше дрехи и невъзможно големите й гърди висяха чак до бедрата.

— Цици — отбеляза Сам Гренджър. — Господи, Джак, откри цици.

— О, мамка му — измърмори Джак.

Всички избухнаха в смях.

Доминик каза:

— Джак, перверзнико… колко малко те познавам.

Брайън го последва:

— Значи, Джак, колко точно пиксели чистиш в свободното си време?

Последва още смях.

— Много смешно — възропта Джак.

След като смехът утихна, Хендли се обади:

— Добре, да се махаме и да оставим господин Хефнър[31] да си върши работата. Добре се справяш, Джак.

* * *

В четири часа Джак събуди Кларк и Чавес.

— Време е за шоу, момчета. След пет минути в заседателната зала.

Двамата дойдоха след четири минути, въоръжени с големи чаши за кафе. Всички вече седяха: Хендли, Гренджър, Бел, Раундс, Доминик и Мери Пат. Кларк и Чавес заеха местата си. Раундс откри срещата. Вдигна глава от резюмето на Биъри отпреди няколко минути.

— Много от това тук са детайли, които може да са ни полезни после. Големите неща са три.

Той взе дистанционното управление и го насочи към големия широкоекранен телевизор. На екрана се появи първата страница на паспорт.

— Ето как е изглеждал нашият човек преди шест до девет месеца.

Всички около масата мълчаха.

— Прилича на снимките, които имаме — обади се Бел.

Раундс каза:

— Подправен френски паспорт. Висококачествена работа. Печатите, листовете, подвързването — идеално направени. Според диска на Масуд Емира е използвал този паспорт преди три месеца. От Пешавар до Душанбе, Таджикистан, после до Ашхабад, Волгоград и Санкт Петербург. След това — нищо.

— Дотам го е закарал Масуд — добави Доминик.

— Това не може да е окончателната дестинация — обади се Джак. — Може би го е поел друг пласьор.

Кларк отбеляза:

— Ако погледнем полетите най-общо, ще видим, че по принцип се движи в северозападна посока. Удължиш ли пътя още малко, стигаш във Финландия или Швеция.

— Швеция — каза Мери Пат. — За пластична хирургия?

— Може би — отвърна Гренджър.

— Дали няма общо с „Хласек Еър“? — запита Чавес.

— Може. Ако Масуд го е прехвърлил до Санкт Петербург, това означава, че е заменил френския паспорт с нов. Ако е отишъл в Швеция или Финландия с нов паспорт, нямаше да може да кацне никъде след това — или поне не по законния начин.

— Я обясни — обади се Хендли.

— Не може да използва старото си лице в следващия паспорт, а и няма как да си направи нов с бинтовете, затова мирува, докато се заличат отоците и белезите, и тогава урежда паспорта.

— Хайде да се върнем малко назад — каза Джак. — Кой пласьор го е поел от Санкт Петербург? Този въпрос трябва да си задаваме.

— Игла в купа сено — отговори Бел.

— Може би не — обади се Мери Пат. — Масуд е бивш служител на полицията. Революционният комитет го е избрал, защото е професионалист. Биха искали същото и в Русия. Може би трябва да търсим някой бивш служител на ФСС или КГБ.

— Или ГРУ — добави Раундс. — Военното разузнаване.

— Точно така.

— Има ли начин да намалим списъка, Мери Пат? — запита Кларк.

— Може би. Това умение е доста специализирано. Вероятно е нужен човек, който е работил с нелегални. Такива ги има още много.

— Но колко от тях са мъртви? — запита Джак. — В Санкт Петербург. И през последните четири месеца. Вероятно са щели да убият и Масуд много по-рано, ако не се е покрил. За тях той е разплетена нишка. Такъв би бил и руският пласьор.

— Добре разсъждаваш, Джак — каза Хендли.

После запита Мери Пат:

— Можеш ли да свършиш работа?

— Дай ми няколко часа.

* * *

Тя се върна от Националния център за борба с тероризма след два часа.

— Не се оказа чак толкова трудно. Джак, ти уцели десетката. Минали месец в Санкт Петербург е умрял Юрий Бекетов, бивш офицер от КГБ, управление „С“ — нелегални — към Първо главно управление. Убит в чеченски ресторант. Полицаите от Санкт Петербург са пуснали информацията в Интерпол. Моите хора опитват да измъкнат още информация, но Бекетов май е нашият човек.

— До новата информация нека работим с него — каза Хендли. — Да приемем, че онзи отива в Швейцария, Швеция или Финландия за пластичната операция.

— И аз мисля за Швеция — обади се Раундс. — Емира би искал нещо скъпо, дискретно, с подбрана клиентела. В Швеция този вид клиенти са много повече, отколкото във Финландия. Е, поне можем да започнем оттам.

— Ще търсим в „Гугъл“ — каза Джак.

* * *

Стана почти девет вечерта, когато откриха онова, което търсеха. Джак се оттласна от компютъра и прокара ръце през косата си.

— Е, признавам им го. Последователни са. Безсърдечни и последователни.

— Осветли ни — помоли Кларк.

— Преди три седмици, клиниката „Орхоген“ в Сундсвал изгоряла до основи, а управителят се намирал вътре. Има и друго: Сундсвал е само на седемдесет и пет мили северно от Сьодерхамн. Ако Брайън и Доминик не бяха отишли там, със сигурност и Ролфс, механикът, щеше вече да е мъртъв.

— Добре, значи Емира се подлага на операция, възстановява се няколко дни и си тръгва — обади се Гренджър. — Изглежда няма паспорт. Трябва му частен самолет, частно летище и пилот, който няма нищо против да се пооцапа.

Хендли обмисли думите му.

— Как точно би го направил?

— Ролфс ни даде отговора — обясни Доминик. — Дублиран код на приемо-предавателя.

— Точно така — отговори Джак. — „Хласек“ изключва кода на приемо-предавателя, изгубва се от радара, включва втория код и се получава нов самолет.

— Това определено трябва да е записано някъде — отбеляза Раундс. — Имаме ли човек във Федералната авиационна администрация или в „Транспорт Канада“?

— Не — отговори Гренджър. — Но това не значи, че не можем да опитаме.

Той взе телефона и след две минути Гавин влезе в залата.

Джак обясни какво им трябва.

— Възможно ли е?

Гавин изсумтя.

— Преградните стени на ФАА са истински майтап. „Транспорт Канада“ не са по-добре. Трябва ми половин час.

* * *

Точно както обеща, тридесет минути по-късно Биъри се обади в заседателната зала. Хендли го включи на високоговорител.

— В периода от време, който дадохте, във въздушното пространство на САЩ или Канада са изчезнали от радара осемнадесет самолета. Шестнадесет от тях са нищо — операторска грешка. Един „Чесна“ се е разбил до Олбъни и един друг, „Дасо Фолкън 9000“, е изчезнал напълно. Пилотът е докладвал за проблем с колесника на път за Мус Джо. Няколко минути по-късно са го загубили от радара.

— Къде е Мус Джо? — запита Доминик.

— Канада. Право на север, където се срещат Северна и Южна Дакота — обясни Джак.

— Има още нещо — добави Биъри. — Поиграх си малко да търся ключови думи в „Транспорт Канада“, Федералната авиационна агенция и Националния съвет за безопасност на транспорта. Три дни след като Мус Джо губят самолета, един рибар в Калифорния намерил черна кутия. Според Националния съвет за безопасност на транспорта тя е от „Гълфстрийм“ — вероятно онзи, който все още би трябвало да е в хангара при Сьодерхамн. Проблемът е, че самолетите „Дасо“ са оборудвани с прототип на тази черна кутия. Тя е проектирана да се отдели от самолета при определен праг на кинетичната енергия. Освен това има поплавък и радиофар, а кутиите на „Гълфстрийм“ имат само радиофар. Намерената кутия е от самолета на „Хласек“.

Хендли въздъхна и огледа масата.

— Той е тук. Кучият му син се крие под носа ни.

Кларк кимна.

— Въпросът е защо. Нещо доста голямо трябва да го е изкарало от дупката.

52

— НАШИЯТ ПРИЯТЕЛ пристигна благополучно, нали? — запита Ибрахим.

Гласът на подчинения му понякога се прекъсваше от дигитални щракания.

— Да — отвърна Емира. — Вчера тръгна отново. Четох детайлите на твоя план. Кажи ми как са нещата.

— Готови сме. Само кажи и можем да дойдем до седемдесет и два часа.

Решението за директен разговор с командира на неговия екип, взето не по план, криеше заплаха особено предвид обстоятелствата, но рискът си струваше. Ползваха съвсем безопасен метод за комуникация — собствен шифър, който вкараха в системата за гласова комуникация по интернет чрез програмата „Скайп“.

След като реши да даде ход на операцията, Емира искаше да обсъди нещата за последен път не само за свое успокоение, но и заради Ибрахим. Ако той загине по време на мисията, истинската си награда ще получи в рая, но тук, на земята, си оставаше войник, тръгнал на бой, а войниците често се нуждаят от похвали и насърчения.

— Колко пъти си бил там? — запита Емира.

— Четири. Два пъти за вербуване и два пъти за разузнаване.

— Разкажи ми повече за своя контакт.

— Казва се Касиано Силва. Бразилец по рождение, израснал като католик. Приел исляма преди шест години. Той е един от верните, сигурен съм, и досега винаги е давал онова, което съм искал от него.

— Тарик ми казва, че много добре си го вербувал.

— Западното разузнаване наричат тези операции „фалшив флаг“. Той вярва, че съм от разузнаването на Кувейт с връзки в Отдела за анализ на пазарите към ОПЕК. Реших, че идеята за промишлен шпионаж ще му се стори по-… апетитна.

— Впечатлен съм, Ибрахим — каза Емира, без да се преструва. — Ти показа добри инстинкти.

— Благодаря, господине.

— А твоят план… Уверен си, че е изпълним?

— Да, но бих искал да остана нащрек, докато съм тук. На пръв поглед всички части си пасват много добре.

Емира реши да позволи на Ибрахим да изпълни плана си и да знае, че той е първото домино в редица, водеща до събитие, което щеше да промени света. Обаче това тепърва предстоеше, в недалечно бъдеще, но достатъчно, за да е ясно, че ако заради него не обръща внимание на по-малките детайли, ще пострада цялата операция.

— Колко жертви очакваш? — запита Емира.

— Невъзможно е да се каже на този етап. Стотици. Както казахте, тези стойности не са от значение.

— Вярно е, но мъртвите тела на телевизионния екран имат страховито въздействие, което ще ни е от полза по-късно. Колко време ти трябва за окончателното разузнаване?

— Пет-шест дни.

— А после?

— Четиридесет и осем до седемдесет и два часа преди събитието.

Емира си представи календара. Тъй като контролираше няколко операции, трябваше все още да не дава окончателното си одобрение, докато не се обадят руските екипи. Останалите групи, в Дубай и Дакар, чакаха в готовност. Разбира се, крайъгълният камък — тяхната хубава татарка — не можеше да се пришпорва. Тарик смяташе, че тя напредва с добра скорост и че засега това е достатъчно, но Емира трябваше да мисли за алтернативи, ако жената се провали. Трябваше да са готови за действие. Предстояха им опасни маневри. Можеха да маскират действията си или да използват забавящи тактически ходове, но насилието, особено онова, което вероятно ще трябва, без съмнение щеше да привлече вниманието на властите.

Ако подобни действия бъдат необходими, дали ще изпреварят достатъчно властите, за да завършат „Лотос“?

— Имаш окончателното одобрение — каза Емира.

* * *

Предположението, че Емира вече е в Съединените щати и се крие някъде между Дакота и Калифорния, дойде с извода, че не могат да потвърдят тази хипотеза. Наистина знаеха, че Шазиф Хади лети под псевдонима Джоел Клайн към Лac Вегас, но загубиха следата, което не значеше нищо. Паспортът на Клайн не се появи повече в системата, което можеше да означава, че той е спрял в Лас Вегас или че просто са следвали правилата на занаята и са се отказали от Клайн в полза на друг псевдоним. Проучванията на Джак показваха, че Хади пътува често между държавите от Персийския залив, Западна Европа и Южна Америка, което налагаше няколко кацания в Съединените щати. Без да разпространят снимката на Хади сред полицаите в Лас Вегас, нямаха много варианти — оставаше им да работят с онова, с което разполагаха.

* * *

— Я виж ти! — възкликна Джак Райън от бюрото си.

— Какво? — викна Доминик от заседателната зала, където всекидневната сесия по напрягане на мозъците тъкмо започваше.

— Чакайте, идвам.

Той натисна няколко клавиша и изпрати един файл до видеосистемата в заседателната зала, след което влезе и взе дистанционното от масата.

— Изглеждаш като тийнейджър, който е видял първата цица в живота си — каза Брайън. — Какво има?

— Ровех се в един сайт на Революционния съвет, когато се натъкнах на това.

Той насочи дистанционното към големия монитор на стената. След няколко секунди на екрана се появиха три изображения едно до друго — на първото се виждаше мъж, увиснал на бесилка в гола стая; втората снимка показваше същия мъж на пода, а отрязаната му глава стоеше отстрани; а на третата от двете страни на отрязаната глава лежаха отрязаните стъпала.

— Господи, това е сериозно — каза Брайън.

— Кой е сайтът, Джак? — запита Раундс.

Райън каза адреса и продължи:

— Това е сайт на Революционния съвет, но до момента на него имаше само пропаганда — дрън-дрън, наври го на неверника, ще го гоним до дупка и подобни.

— Е, тези снимки определено не са от този вид насърчителен материал — обади се Динг Чавес.

— Това е наказание — обади се Кларк, загледан в екрана.

— Какво мислиш?

— За тях бесенето е стандартен начин за екзекуция, а обезглавяването е малко допълнително унижение — нещо от Корана е, доколкото си спомням, но стъпалата… Това ли е посланието?

— Какво, да не е опитал да бяга? — запита Доминик. — Да напусне Революционния съвет?

— Не. Опитал е нещо и вишестоящите не са останали доволни. Това съм го виждал в Ливан през 1982. Някакво разклонение на „Хамас“, не помня името му, взриви автобус в Хайфа. Седмица по-късно намериха водачите точно така — обесени, обезглавени и с отсечени стъпала.

— Адски начин да си кажеш мнението — обади се Чавес.

Раундс запита:

— Джак, този сайт откъде се поддържа?

— Ето това е най-интересното — отговори Райън. — От Бенгази.

— Бинго — каза Доминик. — Съвсем скоро след посолството в Триполи… На какво се басирате, че това е заради непозволената мисия?

Никой около масата не се обзаложи.

— Ами ако не е само наказание? — предположи Джак.

— Обясни — каза Раундс.

Отговори Кларк:

— Това е предупреждение. Онзи случай в Ливан… Там след две седмици „Хамас“ опитаха да вкарат кола бомба в английското посолство на една пряка от мястото на взривения автобус. Нападението пропадна, защото техните разузнавачи все още се занимаваха с автобуса.

— Същият принцип може да е в сила и тук — каза Джак. — Казват на другите клетки да внимават.

— Да, но в полза на какво? — запита Чавес.

53

НАСТЛАНАТА С ЧАКЪЛ алея, която излизаше от плажа, изглеждаше почти девствена, може би защото по нея нямаше никакво движение, не я тъпчеха животни, а и суровият климат убиваше или осакатяваше всяко растение.

Муса махна за последно на капитана Виталий, след което кимна тържествено на Идрис, на когото заповяда да остане след групата. Макар и да нямаше вероятност капитанът да си иде, преди те да се върнат, Идрис щеше да убие двамата руснаци. Трудно щеше да е да управляват корабчето по обратния път без тях, но Аллах ще им покаже пътя.

Муса влезе в кабината откъм страната на пътника. Фауаз, който вече седеше зад волана, включи двигателя, а Нумаир и Табит се качиха в каросерията.

— Давай — нареди Муса. — Колкото по-скоро свършим онова, за което сме дошли, толкова по-скоро ще се махнем от това проклето място.

Фауаз включи на скорост и потегли нагоре по хълма.

* * *

Фарът и колибката до него се намираха само на километър или може би петстотин метра нагоре по склона. Виталий и Ваня седяха на въртящите се столове в рубката и наблюдаваха камиона с биноклите, пиеха чай и пушеха цигари, замечтани за повече хапване, а музиката по радиото ставаше все по-лоша. Пазачът, когото Фред остави, стоеше до парапета и ги наблюдаваше. На изток се виждаше зелената тундра и всичко изглеждаше съвсем безлично — вероятно един зелен килим изглежда за мишката точно така.

Виталий продължи да наблюдава как двама от групата слязоха от камиона и започнаха с ръкомахане да насочват шофьора на заден към ламаринения навес.

Виталий не беше виждал генераторите, които захранваха фара. Чувал беше, че съдържат радиоактивен материал, но не знаеше какъв е принципът им на работа. Освен това се носеха слухове, че някои от генераторите са изчезнали, но нищо такова нямаше по важните фарове в тази част на крайбрежието. Нищо чудно това да са просто малки дизелови генератори. Лампата във фара обикновено е слаба, не повече от сто вата, което изненадваше и дори удивяваше незапознатите. Специалните лещи концентрираха светлината в тънък като молив лъч, чийто диапазон се определяше от височината на фара, а в тъмната нощ всяка светлина изглежда ярка. Виталий смяташе, че фаровете са отживелица, останала от стари времена, преди века на електронните устройства. Неговите пътници например щяха да му дадат пари да си купи съвременна система за глобално позициониране, сигурно от новите японски модели, които вървяха по 600 евро — по-малко от новата кола, за която мечтаеше. Та какво значение щеше да има генераторът, по дяволите?

И за миг не помисли, че генераторът може да се използва, за да избие хиляди.

* * *

Всичко свърши за четири часа — много по-малко от предположението на Фред. Можеха да се справят и по-бързо, ако просто бяха разрушили навеса от гофрирана ламарина, но очевидно не искаха така. Фарът щеше да си изглежда напълно наред през деня (на ярко слънце не може да се познае лесно дали свети), а нощем идваха съвсем малко кораби, за да забележат. Пък и да забележат, в Русия толкова много неща не работят както трябва, че още едно едва ли ще се появи по първите страници на вестниците. Две чаши кафе и пет цигари по-късно, камионът изрева и тръгна надолу по застлания с чакъл път към корабчето. Едва когато зави, за да се качи на борда на заден ход, Виталий забеляза нещо да виси от крана — дълго около метър, почти правоъгълно, но със закръглени ръбове, което предполагаше цилиндър с размерите на варел за нафта. Това ли е акумулаторът на фара? Чудеше се как ли изглеждат тези акумулатори и как работят. Ужасно голям изглеждаше като за такава малка крушка. Е, какво пък, типично по съветски, разбира се: голямо, неудобно, но върши работа.

Един от групата вървеше заднешком зад камиона, за да го насочва, и три часа по-късно, когато дойде приливът, щеше да настъпи моментът да вдигат рампата и да тръгват. Човекът в кабината на камиона задейства лостовете на крана, за да свали акумулатора на палубата. Колегите му не го вързаха на мястото му. Не бяха моряци, но пък имаха много евра.

Виталий включи двигателите на заден ход и излезе в по-дълбоки води, след което завъртя руля, за да се насочат обратно на северозапад към Карския проток. Е, заслужи си своите две хиляди и нещо евро. Вероятно щеше да изгори нафта за хиляда евро, всъщност за по-малко, но групата не знаеше това, а останалото отиваше за амортизация на десантното корабче Т-4 и, разбира се, за неговото собствено ценно време. Значи задачата е изпълнена наполовина. Като стигнат в пристанището, ще ги разтовари и ще ги остави да идат където искат. Той дори не се питаше къде точно отиват. Това не го засягаше. Провери хронометъра. Оставаха точно четиринадесет часа. Значи няма да стигне до пристанището преди края на деня и ще си платят за още един ден, за което той нямаше нищо против.

* * *

Без да знаят, че на триста мили от тях се изпълнява друга мисия, която допълва тяхната, Аднан и хората му се готвеха да изоставят относителния комфорт на корабчето. Капитанът Саличев маневрираше със своя „Халматик“ към едно скалисто заливче в западната част на острова. Аднан стоеше на задната палуба и гледаше как покритите със сняг брегове на залива се събират, докато разстоянието между тях стана не повече от километър. Мъглата се сгъсти още повече и Аднан виждаше само призрачни скали и ерозиралите в сипеи брегове.

Дизеловият двигател на корабчето тракаше тихо, а в рубката Саличев си подсвиркваше. Аднан приближи вратата и влезе.

— Колко далече е селището…

— Белуша губа — завърши вместо него Саличев. — Не е далече. Нагоре по брега на сто, сто и петдесет километра. Не се тревожи. Патрулите не влизат в заливчетата, а плават около бреговата линия. При подходящ вятър дори можеш да ги чуеш, но радарите им се объркват толкова близо до земята. Няма да ни видят, освен ако не се блъснат в нас.

— В този район имало ли е експлозии?

— Да, но през шестдесета и шестдесет и първа година. Малки. Не повече от петнадесет килотона. Бебета, нищо сериозно. Но нагоре по брега, на триста километра от Белуша губа, е Митюшев. Там са правели големите детонации. Дузини, все над сто килотона, а и няколко мегатонни бомби. Ако се интересуваш как изглежда луната, трябва да идеш точно там.

— Ти бил ли си?

— Да, но във водата. Няма достатъчно пари на света, заради които да вляза в тези заливи и канали. Не, там, където отиваме, е рай в сравнение с Митюшев.

— Чудно ще е, ако изобщо там има живот.

— Всичко е относително. Чувал ли си за пак мозък?

— Не.

— В превод трябва да е „мозъчен рак“. Казват, че е висок около метър, с черупка, която е разцепена отдолу и нервната му система е открита, направо виси през пролуката.

— Шегуваш се.

Саличев сви рамене

— Не. Аз не съм виждал такъв рак, но мой приятел се кълне, че е виждал.

Аднан махна пренебрежително с ръка.

— Безсмислици. Кога ще стигнем плаващата работилница?

— След около два часа. Не много след това ще се стъмни, та ще трябва да чакате до сутринта. Не е редно да се мотаете там в тъмното.

— Така е.

— Не каза какво точно търсите. Проби ли?

— Моля?

— Проби от камъни и почви. За това идват повечето като теб — пръст. Изпитват я за разни неща.

— Точно така — отговори Аднан. — Пръст.

54

ЕДИНИЯТ НЕДОСТАТЪК бе, че вероятно някой можеше да забележи идващите и тръгващите коли.

Арни влезе първи. Президентът Райън го посрещна и го заведе в хола.

— Готов ли си? — запита бившият шеф на кабинета му.

— Не съм сигурен — призна Джак.

— Е, Джак, ако имаш съмнения, по-добре ги изгони днес. Или искаш още четири години с Ед Кийлти в Белия дом?

— Не, по дяволите — отговори почти автоматично Джак. След това се замисли. Наистина ли е толкова арогантен, че да се мисли за спасител на Съединените американски щати? Подобни мигове на самоанализ идваха бързо. Той не измерваше егото си по скалата на Рихтер или с вдигане на десета степен. Предстоящата кампания изобщо нямаше да е забавна.

— Ето какъв е проблемът: силата ми е в националната сигурност — каза Райън. — Не съм специалист по вътрешните работи.

— Кийлти е такъв, или поне така се рекламира. Но в бронята му има пукнатини, Джак, и ние ще ги намерим. А от теб се иска само да убедиш двеста милиона американски гласоподаватели, че си по-добър човек от него.

— Не искаш много — измърмори Райън. — Има толкова неща за оправяне.

Помисли си, че всъщност нещата за оправяне са адски много.

— Добре, кой е първи?

— Джордж Уинстън и някои от приятелите му от Уолстрийт. Джордж ще бъде председател по финансовите въпроси.

— Колко ще струва всичко?

— Над сто милиона долара. Повече, отколкото можеш да си позволиш, Джак.

— Знаят ли тези хора какво купуват? — запита Райън.

— Сигурен съм, че Джордж им е обяснил. От теб се иска да го потвърдиш, разбира се. Хей, гледай от приятната страна. В твоята администрация нямаше корупция. Доста репортери душеха, но никой не намери нещо съществено.

* * *

— Джак, онзи е неудачник — обяви Джордж Уинстън и получи одобрение от всички около масата в хола. — Страната има нужда от някой различен. От теб например.

— Въпросът е ти дали ще се върнеш? — запита Райън.

— Аз си прослужих времето — отвърна бившият финансов министър.

— И аз опитах да кажа същото, но Арни не се съгласи.

— По дяволите, бяхме оправили данъчната система, докато тоя хуеглавец не я прецака отново и даже оряза държавните приходи! — изтъкна Уинстън с отвращение. Увеличаването на данъците неизбежно намаляваше държавните приходи. А новият и „справедлив“ данъчен закон се оказа дар Божи за хората, които не обичаха да плащат данъци.

— А Ирак? — смени темата Тони Бретано. Бившият шеф на корпорацията за космически изследвания беше избран от Райън за министър на отбраната.

— Е, може и да не ни харесва, но няма къде да идем — призна Райън. — Въпросът е можем ли да намерим умен изход? По-умен от този на Кийлти, искам да кажа.

— Когато преди две години Мари Дигс изнесе своята реч, само дето не го убиха.

Генерал Мариън Дигс беше скастрил военните на Обединената ислямска република през мандата си като началник-щаб на армията, но сегашната администрация пренебрегваше напълно наблюденията му над най-новите конфликти. Наследниците му в Пентагона превиха гръб пред нарежданията от Белия дом и правеха онова, което им се каже. Висшите военни често страдаха от подобна слабост. За мнозина цената на четвъртата звезда на пагона означаваше кастрация. Повечето дори не знаеха какво е Виетнам. Не бяха свидетели как приятели и съученици загиват заради политически грешки, а уроците, научени от предишната генерация офицери, сега изчезваха в процеса на така наречения „прогрес“. Фактът, че Ед Кийлти разформирова две напълно окомплектовани лекопехотни дивизии и след това влезе в конфликт, който крещеше за лекопехотни формирования, остана почти напълно извън вниманието на медиите. Освен това танковете са по-красиви на снимка.

— Ще ти кажа едно, Тони. Ти винаги се вслушваше в съвети — каза Райън.

— Позволява да научиш каквото не знаеш. Добър инженер съм, но не знам всичко. Онзи, който пое длъжността след мен, греши от време на време, но никога не се съмнява. — Бившият министър Бретано всъщност спомена най-опасния човек на планетата.

Джак, трябва да ти кажа, че няма да се върна. Жена ми е болна. Рак на гърдата. Надяваме се да са го установили достатъчно рано, но все още не е сигурно.

— Кой е лекарят ти? — запита Райън.

— Чарли Дийн. От Калифорнийския университет в Лос Анджелис. Казват, че е много добър — отговори Бретано.

— Желая ти късмет, приятелю. Ако Кети може да помогне с нещо, обади се.

Райън беше ползвал жена си за няколко консултации през годините и за разлика от повечето политици не смяташе, че всички хора с научна титла лекуват останалите еднакво.

— Благодаря.

Тази вест отрезви всички. Валери Бретано, пъргавата майка на три деца, се харесваше на всички.

— А обявяването, Джак? — запита Ван Дам.

— Да, май трябва, а?

— Освен ако не искаш тайна кампания. Но така се печели трудно — отбеляза Арни. — Искаш ли да накарам Коли Уестън да ти подготви реч?

— Бива я с думите — призна Райън. — Кога трябва да я изнеса?

— Възможно най-бързо. Започни да обмисляш проблемите.

— Съгласен съм — каза Уинстън. — Той не знае как да удря под пояса. Имаш ли лош багаж, Джак?

— Не се сещам, но това не значи нищо. Ако съм нарушил закона, те ще трябва да го докажат.

— Радвам се да го чуя — каза Уинстън. — Вярвам ти, Джак, но не забравяй специалистите по намиране на недостатъци. Във Вашингтон ги има много.

— А Кийлти? Какви кирливи ризи има той?

— Много са — отговори Арни. — Но това оръжие трябва да го използваш внимателно. Не забравяй, че пресата го слуша. Ако нямаш видеозапис, ще проверяват всичко адски добре и ще опитат да го извъртят срещу теб. Аз мога да помогна малко. Остави изтичането на информация на мен, Джак, и колкото по-малко знаеш за процеса, толкова по-добре.

Не за първи път Райън се питаше защо ли Ван Дам му е така предан. Толкова добре разбираше политическата система, че вършеше и знаеше неща, които Джак никога не би разбрал. Ако той е като малко бебе, Арни му е бавачката. Полезно нещо са бавачките.

55

ДИЗЕЛОВИТЕ ДВИГАТЕЛИ пухтяха монотонно, докато корабчето се носеше на запад. Виталий стоеше на руля, наглеждаше бегло жирокомпаса и наблюдаваше как водата се оттича от тъпия нос и от бордовете. Не се виждаха други кораби или рибарски лодки. Наближаваше късният следобед. Камионът стоеше на мястото си. А бежовото на цвят нещо, което взеха — или може би откраднаха, всъщност наистина го откраднаха, — стоеше на ръждивата метална палуба. Ще се наложи да изстърже боята и да боядиса отново, преди да стане твърде студено за подобни занимания. Да боядисваш в мразовития въздух си е загуба на време. Дори и да изсъхне такава боя, тя просто щеше да се олющи. Скоро трябва да боядисва. Ваня няма да е доволен. Като бивш моряк от съветските ВМС той считаше подобно нещо за обида към мъжествеността му. Но не Ваня притежаваше корабчето, а Виталий и толкова. Групата почиваше, хората пушеха цигари и сърбаха чай. Странно е, че не пиеха водка. Той си правеше труда да си осигури от хубавото пиене, а не боклука, който правеха нелегално от картофи. Виталий обичаше да пие. Но само истинска водка от зърно. Понякога слизаше от корабчето и пиеше „Старка“ — кафявата водка, достъпна навремето само за Политбюро и местните партийни шефове. Но тази епоха отмина. Завинаги ли? Само времето ще покаже и засега той не възнамеряваше да тормози вътрешностите си с ментета. Водката му напомняше за нещо, което страната му все още правеше добре, по-добре от всяка друга по света. „Наша лучше“ — каза си той — нашето е по-добро. Тази увереност още от времето на древна Русия почиваше на факти. Онова, което тези варвари не пиеха, той щеше да навакса съвсем скоро.

Виталий определи позицията си по картата. Трябва да си вземе GPS навигатор. Дори и тук нямаше нищо по-добро от това да знаеш точното си местонахождение по всяко време, защото спокойните черни води не показваха какво крият на метър отдолу… Виталий се сепна и се укори, че прекалено много мечтае. От моряка се очаква да е нащрек постоянно. Дори когато около него няма други кораби и морето е спокойно.

Ваня се появи и застана до него.

— Двигателите? — запита собственикът на корабчето.

— Мъркат като котета.

Доста шумни котета, разбира се, но пък работещи плавно и стабилно.

— Добре са ги измислили германците.

— А и ти ги поддържаш правилно — отбеляза одобрително Виталий.

— Не бих искал да загубим мощност тук. Защото и аз съм на борда, другарю капитан — добави Ваня. А и заплатата си я биваше. — Искаш ли да те сменя на руля?

— Добре — каза Виталий и отстъпи назад.

— Онова за какво ли им е на тези?

— Може би там, откъдето идват, има големи фенерчета — предположи Виталий.

— Никой не е толкова силен — възрази Ваня и избухна в смях.

— Може пък да искат да си направят собствен фар там, където живеят, и акумулаторите да са много скъпи.

— Колко ли струва, а?

— Нищо, ако имаш подходящ камион — отбеляза Виталий. — Даже по него няма предупредителни надписи. Или поне такива, дето забраняват да го вземаш.

— Не бих искал това да ми е под възглавницата. То е атомен генератор.

— Така ли?

Виталий не знаеше как работи генераторът.

— Да. На дясната му страна има символ с троен триъгълник. Няма да се доближавам до тази проклетия — обяви Ваня.

— Хъм — изсумтя Виталий, загледан в картата.

Групата пътници трябва да знаеше какво има в акумулатора, но седяха достатъчно близо до него. В такъв случай колко ли е опасен? Но реши да не се приближава прекалено много. Човек не можеше да види или усети какво прави радиацията. Това я правеше така плашеща. Е, ако искат да си играят с този акумулатор, тяхна си работа. Спомни си една стара шега от съветските ВМС: Как ще познаеш моряка от Северния флот? По това, че свети в тъмното. И наистина чувал беше всякакви истории за хората, изпратени да служат на атомните подводници. Мизерна работа, а и както установи екипажът на „Курск“, подводниците си оставаха опасни. Запита се какъв ли човек трябва да си, че да отплаваш на кораб, който е направен да потъва. А и двигателят му е от онези, които излъчват невидима отрова. Малко неща можеха да накарат Виталий да трепери, но от тази мисъл го втресе. Дизеловият двигател може и да не е чак толкова мощен, но поне не те убива просто защото си минал покрай него. Е, разстоянието от петнадесет метра от акумулатора трябва да е достатъчно. Групата пътници се намираше само на пет метра от него, но, изглежда, се чувстваха достатъчно комфортно.

— Какво мислиш, Ваня? — запита той.

— За акумулатора ли? Няма да се тревожа. Или поне не много.

Ваня спеше назад от рубката, под палубата. Нямаше образование, но разбираше достатъчно от машини и от индивидуалните им особености.

Виталий се вгледа в металната преграда пред руля. Стоманена, дебела седем или осем милиметра. Достатъчно да спре куршум. Със сигурност ще спре и радиацията. Всъщност не можеше да се тревожи за всичко.

* * *

Малко след залез-слънце пристигнаха в пристанището, където вече никой не работеше. На кея за големи кораби имаше наполовина натоварен контейнеровоз с материали за нефтените находища на изток оттук и докерите се прибираха пешком към домовете си в очакване да завършат товаренето на следващия ден, а баровете с изглед към брега почистваха масите си за обичайния вечерен наплив. Общо взето, нормална сънена вечер в нормално сънено пристанище. Виталий приближи корабчето леко до пристана с рампата за товарене на камиони и ремаркета върху съдове като неговия. Пристанът изглеждаше пуст, защото несъмнено началникът на пристанището сега отиваше към някой от баровете за течна вечеря.

— Дните стават по-къси, капитане — отбеляза Ваня, който стоеше вляво от руля. След няколко седмици слънцето почти нямаше да се вижда и щеше да настъпи периодът на зимно обслужване, защото тогава никой не наемаше корабчето. Дори полярните мечки щяха да търсят бърлоги, в които да преспят през жестоката зима, а и хората правеха почти същото, като си помагаха с водка. И през цялата зима един фар щеше да бъде тъмен, не че това имаше особено значение.

— Значи ще спим повече, а, Ваня?

Помощникът си каза, че това винаги е добър начин човек да си прекара времето.

Групата пътници все още се намираше на палубата, до камиона. Виталий забеляза, че не са особено развълнувани от връщането си на пристанището. Делови хора се оказаха, а той нямаше нищо против. Половината хонорар се намираше в джоба му, където съвсем скоро щеше да се присъедини и останалата част от парите, и може би щеше да си купи спътниковия навигатор, ако се договори за добра цена. Юрий Иванов трябва да има доста такива играчки в магазинчето си и за бутилка „Старка“ сигурно щеше да си уреди изгодна сделка в тази предимно бартерна местна икономика.

— Стой при двигателите, Ваня.

— Както кажеш, другарю капитан — отвърна помощникът и тръгна към машинното отделение под палубата.

Виталий реши просто да качи корабчето на брега. Бетонната рампа беше покрита с пясък и пръст — материал, за какъвто е направено корабчето. Внимателно се нагласи и тръгна напред със скорост от три-четири възела — точно колкото трябва. Стъмваше се, но не чак толкова бързо.

— Бъди готов — каза той по разговорната уредба.

— Готов съм — отговори веднага Ваня. С лявата си ръка Виталий хвана лоста за газта, но не го премести. Реши, че трябва да измине леко оставащите тридесет метра. Двадесет метра. С периферното си зрение забеляза само една празна рибарска лодка отстрани и никакви хора. Почти стигна… готово.

Дъното изскърца по бетонната рампа ужасно, със звук, от който човек го заболяват зъбите, но спря почти веднага и Виталий върна двигателите в позиция нула/празен ход. С това пътуването приключи.

— Приключих с двигателите, Ваня.

— Да, другарю капитан. Спирам ги.

Ръмженето на двигателите спря.

Виталий дръпна лоста за освобождаване на рампата, която се спусна бавно върху бетона. След това отиде на палубата. Хората от групата се приближиха към него.

Благодаря, капитане — каза усмихнатият им водач. Говореше английски със силен акцент, който Виталий не забелязваше.

— Всичко ли е наред?

— Да — отговори чужденецът. С един от приятелите си казаха нещо на друг език, но Виталий не го разбра. Не беше английски или руски. Трудно е да се разпознае език, от който, както се казва, капитанът и бъкел не разбираше. Един от групата се качи в камиона и включи двигателя, след това го изкара на заден на брега, а товарът му висеше от крана на каросерията. В отслабващата светлина предупредителният етикет с три триъгълника се виждаше необичайно ярко — вероятно така трябваше. Миг след това на дока се появи друг камион и бившата армейска газка го доближи на заден ход. Друг от групата раздвижи лостовете за управление на крана, като вдигна и после спусна товара в каросерията на втория камион. Хората от групата се оказаха доста ефективни. Виталий реши, че са се обадили по мобилен телефон да ги чакат.

— Ето парите — каза водачът и подаде един плик.

Виталий го взе, отвори го и преброи банкнотите. Две хиляди евро — нелоша заплата за достатъчно проста задача. И достатъчно да си купи системата за навигация, както и малко „Старка“, а и да даде стотачка на Ваня, разбира се.

— Благодаря — отговори учтиво Виталий и му стисна ръката. — Ако пак ви потрябвам, знаете къде съм.

— Може ли да дойда утре към десет сутринта?

— Тук ще бъдем — обеща Виталий. Трябваше да се захващат с боядисването на рубката, и утрешният ден ставаше за делта не по-зле от всеки друг.

— Значи ще се видим — обеща водачът. След това се ръкуваха и той слезе на брега.

Там поведе разговор със свой човек на родния си език.

— Утре в десет — каза той на най-старшия си заместник.

— А ако пристанището е заето?

— Ще свършим работа вътре — обясни той.

— Кога ни е срещата със самолета?

— Утре по обед.

— Отлично.

* * *

Дойдоха точно преди десет сутринта. Надяваше се, че носят остатъка от парите. Този път караха друга кола. Японска. Тези коли превземаха Русия. Твърде много от сънародниците му все още не харесваха германските машини — нагласа, която имаха не толкова по исторически причини, а по-скоро от филмите за войната, които руската филмова индустрия пускаше като пакети с цигари.

Мъжът, с шуба, достатъчно свободна да побере пуловер, се приближи до корабчето с усмивка. Да, може би му носеше премия. Обикновено хората се усмихваха, преди да предадат пари.

— Добро утро, капитане — извика той, като влезе в рубката. Огледа се. На пристана не се виждаха хора, освен при големия кораб на половин километър, на който товареха контейнери.

— Къде е колегата ти?

— Отдолу, чопли по двигателите.

— Друг няма ли? — запита мъжът изненадан.

— Не, сами поддържаме корабчето си — отговори Виталий и посегна за чаша чай. Не успя. Деветмилиметровият куршум премина през гърба му без предупреждение и влезе в сърцето му, преди да излезе от гърдите и през палтото. Падна на металната палуба, без да разбира какво точно е станало, преди да загуби съзнание за последен път.

Водачът на бившата група пътници слезе по стълбата, за да иде в машинното отделение, където Ваня работеше по колекторния тръбопровод на десния двигател. Почти не вдигаше поглед от инструментите си и не видя как пистолетът се вдигна и гръмна. Този път изстрелите бяха два — право в гърдите, от три метра, когато се убеди, че целта е мъртва, Муса прибра пистолета в джоба си и се върна на палубата. Тялото на Виталий лежеше по лице на палубата. Муса провери пулса на сънната артерия, но такъв нямаше и приключил мисията си, той излезе от рубката и се спусна по стълбата, после спря, обърна се и махна с ръка към тялото зад себе си, в случай че някой го види, а сетне пое надолу по рампата към наетата кола. Той имаше карта, по която щеше да се води до местното летище, и съвсем скоро престоят му в тази страна на безбожници щеше да приключи.

56

СТАНАХА МАЛКО след шест на следващия ден, за да си съберат оборудването на палубата, докато сивокосият Саличев сърбаше кафето си и ги наблюдаваше. Нямаше го вятъра от предишния ден и морето беше спокойно, като единственият шум идваше от лекото плискане на вълните в камъните на половин километър от тях. Но небето остана непроменено, със същия оловен цвят, още откакто пристигнаха в Русия.

Когато събраха всичко, Аднан отново провери цялото оборудване по списъка, който помнеше, а после нареди всичко да се опакова в четири големи раници със самари. След това дойде ред на двата напомпани сала. Черни на цвят, те изглеждаха сякаш от древността, но пък монтираните на кърмата двигатели работеха добре, саловете нямаха кръпки и не издишаха — Аднан беше проверил всичко това още когато ги купи. След като саловете стигнаха пълното си налягане, мъжете започнаха да поставят палубните дъски в съответните отвори.

— Чакайте, чакайте — каза Саличев. — Така не е правилно.

Той се приближи и свали едната дъска, след това я обърна.

— Ето така, виждаш ли?

— Благодаря — каза Аднан. — Така по-различно ли е?

— Зависи дали искаш да живееш или не — отговори капитанът. — Както слагахте дъските, дъното щеше да се сгъне като мида. И щяхте да се озовете във водата, преди да разберете какво става.

— Аха.

След пет минути саловете бяха напълно сглобени. Хората ги спуснаха през борда, а после ги завързаха за кнехтовете на кърмата на корабчето. След това дойде ред на двигателите, торбите с оборудването и накрая хората. Аднан се прехвърли през фалшборда последен.

— Ще се върнем, преди да се стъмни — каза той на Саличев.

— А ако закъснеете?

— Няма да закъснеем.

Саличев сви рамене.

— Гледайте да не ви свари нощта тук, освен ако в тези торби няма арктическо облекло.

— Няма да закъснеем — повтори Аднан. — Ти гледай да си тук.

— За това ми плащате.

* * *

Ако ги нямаше малките айсберги и почти потопените под водата плочи лед, пътуването до брега щеше да отнеме десет минути, но минаха почти четиридесет, преди носът на водещия сал да опре със стържене чакълестия плаж. Хората издърпаха саловете по-високо и разтовариха раниците. Аднан помагаше на всеки да си сложи раницата, а после метна на рамо и своята.

— Негостоприемно — каза един от мъжете, като се оглеждаше.

Освен редицата гладки кафяви скали четири километра на изток земята беше равна, покрита с камъни, туфи кафява трева и тънка кора сняг, която скърцаше под обувките им.

— Какво ще правим със саловете? — запита друг.

— Ще ги теглим — отговори Аднан. — Камъните са достатъчно гладки.

— Далече ли е?

— Шест километра — отвърна Аднан. — Да тръгваме.

Групата потегли, като следваше линията на брега на север и на изток и гледаха заливът да е от лявата им страна, докато той се стесни до сто метра и зави около носа, където тръгваше успоредно на скалите, които видяха от плажа, на който акостираха. Отблизо Аднан забеляза, че скалите са всъщност хълмове с остри наклони и набраздени от хилядолетия снеготопене и вятър. След още два километра ходене каналът изведнъж се разшири и се превърна във втори залив, този път във формата на груб овал с площ сто квадратни километра.

Аднан забеляза, че корабите са закотвени без особен ред, като някои стояха наклонени към съседите си, други под ъгъл един спрямо друг, а трети биваха премествани от влекачи, за да направят място на новодошлите. Всички кораби бяха търговски, предимно за сухи товари, както и плаващи бази и ремонтни съдове, които варираха от 30 до 200 метра на дължина, а старите им трюмове на места имаха шупли от ръжда.

— Колко са? — запита един от мъжете.

— Около осемнадесет — отговори Аднан.

Груба оценка, разбира се, от собствена информация, но вероятно не се различаваше много от това, което знаеше руското правителство. Този залив се беше превърнал в неофициално гробище през осемдесетте години, когато надпреварата във въоръжаването със Запада започна да тежи на съветската икономика и все повече неща се орязваха в полза на военните. Оказваше се по-евтино да свалиш оборудването и да изоставиш кораба, отколкото да го нарежеш за скрап. Всъщност тук се намираше само едно от дузината корабни гробища в Баренцово и Карско море, повечето пълни със съдове, които просто бяха записани в някой документ като „закотвени за демонтаж“. Аднан не знаеше откъде шефовете му знаят за тези гробища, нито пък подробностите на онова, което не след дългo щяха да нарекат най-скъпо струващата административна грешка в историята.

Корабът вероятно имашe име и обозначителен номер, но и тези подробности не влизаха в инструктажа на Аднан. Имаше само карта с координатите, където се намира корабът, и груба схема на входовете за трюма и палубата. Определено схемата не беше направена от „Атомфлот“ или от производителя, а от източник от първа ръка, вероятно член на екипажа. Аднан знаеше и историята на кораба, и как е стигнал дотук.

Пуснат в експлоатация през 1970 г. като плаваща работилница на „Атомфлот“, той разтоварвал отработеното гориво и повредените части на невоенни кораби с ядрени реактори и ги закарвал на брега за обезвреждане. През юли 1986 г., претоварен с реакторни пръти от повреден ледоразбивач, корабът губи възможност да завива по време на силна буря и засяда, при което в товарния трюм се разлива солена вода и реакторните пръти се откачат. Последвалото замърсяване се оказало толкова силно и бързодействащо, че целият екипаж от 42 души загинал, преди спасителните кораби да пристигнат. За да не разкрие пред света още едно бедствие от ранга на случилото се преди три месеца в Чернобил, Москва наредила изтеглянето на кораба в самотен залив на източния бряг на остров Нова земя и изоставянето му там.

Грешката с изоставянето на други съдове тук се оказа огромна, но Аднан смяташе, че това е в природата на бюрокрацията.

Със сигурност в определен момент правителството е разбрало грешката си, но вече не е имало голям избор. Заливът беше със забранен достъп и тайната се пазеше. Понякога идваха екипи за проверка на трюма за течове, но с времето и смяната на приоритетите инцидентът щеше да изчезне в тайните страници от историята на студената война.

Аднан си спомни поговорката „Далече от очите, далече от сърцето“.

* * *

Корабът стоеше закотвен в северната част на залива, на петдесет метра от брега, скрит от погледа от няколко товарни съда. Групата обиколи плажа и стигна пред кораба след още четиридесет минути.

Хората се заеха да разопаковат оборудването си. Започнаха с гумираните костюми за химическа защита, последвани от гумени ботуши и ръкавици. Както повечето оборудване, костюмите се оказаха армейски — с цвят каки, твърди и смърдящи на прясна боя. След като се убедиха, че циповете и закопчалките са затворени, всеки си сложи противогаз ГП-6 от ерата на Съветския съюз.

— Колко ли ще помогнат тези неща? — запита един от мъжете с приглушен глас.

— Разчетени са за краткосрочно използване — отговори Аднан. Съжали за тази лъжа, но нямаше какво да се прави. Дори и да не бяха на двадесет и повече години, костюмите можеха да свършат работа само за химични и биологични вещества.

Ако им кажеше истината за опасността, хората вероятно пак щяха да се качат на кораба, но не можеше да рискува.

— Ако излезем до час, няма да пострадаме.

И това беше лъжа.

Избутаха саловете във водата, след като се качиха на тях и се отправиха към стълбата в средата на кораба, спусната на тридесетина сантиметра от водата. Аднан не знаеше защо тя е в това положение, след като никой от екипажа не е слязъл жив. Вероятно властите са правили изследвания

Завързаха саловете към стълбата и тръгнаха нагоре по нея. Тя се клатеше и тракаше под краката им. Вратата на парапета в горния край се оказа заключена, но с няколко удара на дланта си Аднан успя да отмести резето и да я отвори.

— Стойте заедно и се оглеждайте за слаби места в палубата — каза той. Провери чертежа и застана към кърмата, за да се ориентира. Вторият люк надолу, слиза се по една стълба, после надясно…

Хората тръгнаха, изправени и с леко разтворени крака, защото костюмите ги драскаха под мишниците и по бедрата. Аднан непрекъснато се оглеждаше — взираше се в палубата под краката си и в козирката над главата си. Опита се да не мисли за невидимите частици, които бомбардираха костюма и проникваха през кожата му. Както при вратата на парапета, така и резето на тази врата се оказа ръждясало и не се отвори при първото дърпане. Един от екипа се присъедини и двамата заедно успяха да изтеглят резето, което изскърца и се отвори.

Всички включиха фенерчетата си, един след друг влязоха в отвора и се насочиха надолу. На следващата палуба завиха наляво по някакъв проход. Подминаха три странични прохода, всеки с врати за кабини или с люкове. По тавана преминаваха тръби и кабелопроводи като вени. При четвъртия коридор Аднан зави наляво и спря до една врата. На нивото на очите му имаше прозрачен люк. Той се взря през него, но не забеляза нищо.

Обърна се.

— На пода може би ще има вода. Това е най-големият ни риск. Не разчитайте прекалено много на парапетите или пътечката. Ако нещо поддаде, замръзнете на мястото си и не се паникьосвайте. Разбрахте ли?

Всички кимнаха.

— Как изглежда този съд?

— Като варел за нафта, но наполовина висок. Ако Аллах пожелае, варелът все още ще стои закрепен към стената на отсека за съхраняване на ядрените материали.

Аднан си помисли, че би било по-добре Аллах да е затворил и заключил тази врата. В противен случай нямаше да намерят онова, за което бяха дошли, преди радиацията да ги убие.

— Други въпроси — запита той.

Нямаше въпроси.

Аднан се обърна към вратата и натисна дръжката — защитена от соления въздух, тя се завъртя леко. Бутна леко вратата, докато отворът стане достатъчно широк за него, но продължи да стиска дръжката, за да не й позволи да се затвори зад тях. Направи внимателно крачка напред по мостчето и бавно премести тежестта си върху единия крак, за да се убеди, че конструкцията е достатъчно здрава. Направи нова крачка, зави наляво и пристъпи още две. Погледна през рамо и кимна. Човекът след него влезе.

Като за товарно помещение това се оказа малко, с площ около 30 квадратни метра и дълго 6 метра. Мостчето, на което стояха, преминаваше край една преграда и свършваше със стълба. След като всички влязоха през вратата, Аднан тръгна напред. По средата на мостчето спря и пристъпи към парапета, като внимаваше да не го докосне. Светна с фенерчето нагоре към товарния люк с размери шест на шест метра — покрай ръбовете на капака преминаваше сива светлина. Той знаеше, че морската вода е проникнала оттам. Товарният люк се извъртял при накланянето надясно и уплътнението се скъсало. Аднан насочи фенерчето надолу. Както се опасяваше, палубата се оказа залята с кал от морска вода, радиоактивен прах и парчета отработени горивни пръти, някои от които плаваха по повърхността. Някъде долу се намираха облицованите с антирадиационно покритие „саркофази“. Запита се капаците на колко от тях са се отворили при инцидента? И колко пръти оставаха закрепени на местата си в саркофазите?

Продължиха напред към стълбата.

— Това ли е? — запита един от мъжете, като насочи фенерчето надолу по стълбата.

В долния й край, на два метра встрани през залятата палуба, се намираше врата като в банков трезор, затворена с осем лоста, по три от двете страни и по един отгоре и отдолу. На лявата страна на касата, на височината на кръста, се намираше заключващ механизъм с катинар.

— Слава на Аллах — промърмори Аднан.

57

МЕЖДУНАРОДНОТО ЛЕТИЩЕ край Архангелск обслужваше предимно вътрешни полети, и то съвсем малко, освен през лятото. Повечето хора вземаха влака на юг, който струваше по-евтино и местните граждани можеха да си го позволят. „Аерофлот“ все още не успяваше да се отърси от репутацията си на авиокомпания, с която полетите не са достатъчно безопасни. Но имаше един много по-активен терминал — този за товарните самолети, от които товареха предимно риба за бърз превоз до различни чуждестранни ресторанти. И така пакетът премина през предния товарен люк на 40-годишния самолет DC-8 на „Асин Еър Фрейт“. Той щеше да лети до Стокхолм, а оттам с нов екипаж на юг, до Атина, преди да замине за международното летище „Дубай“ в Обединените арабски емирства.

— Какво е това? — запита митничарят, загледан в наскоро боядисания корпус на „акумулатора“.

— Научно оборудване, рентгеново, нещо от тоя род — обясни колегата му.

Служителят прегледа документите, които се оказаха правилно попълнени, но всъщност се интересуваше само това. В кутията нямаше бомба. За тях се изискваха различни формуляри. Затова се подписа на дългата зелена линия и сложи печат, с което всичко приключи. За такива неща дори не трябваше да го подкупват. За боеприпаси — да, но тук очевидно нямаше никакво оръжие. Не поиска пари, а и не му предложиха. Това облекчи тях, а той остана безразличен. Един мотокар с бензинов двигател вдигна пакета — тежеше към седемстотин килограма — и го закара на платформата до товарния люк. Оттам натовариха пакета на ръка и го завързаха здраво за алуминиевия под.

Двамата пилоти извършваха предполетната подготовка на самолета, обикаляха го, оглеждаха за течове на гориво, за видими проблеми по корпуса и за всякакви нередности. Бизнесът с товарни превози по въздуха не се славеше с качеството на обслужване на машините и пилотите, чийто живот зависеше от това, се стараеха максимално да компенсират този тревожен факт. Гумата от външната страна на лявата основна стойка трябваше да се смени след десетина кацания. Иначе самолетът изглеждаше сякаш може да издържи следващите осем часа във въздуха. Върнаха се в салона за екипажите, за да опитат кафето (отвратително) и хляба (доста добър). Кутиите с обяд се намираха вече на борда, подредени от бордовия механик, който се суетеше около двигателите.

Излязоха след тридесет минути и се качиха по старомодната стълба, за да тръгват. Това отне още петнадесет минути и самолетът рулира до края на писта осемнадесет, за да започне разбег за излитане. Рамата на стария самолет имаше наработени 37 000 часа — започнал беше живота си като пътнически лайнер на „Юнайтед Еърлайнс“ предимно за полети между източния и западния бряг на САЩ, както и няколко полета като „Птица на свободата“ за евакуация от Сайгон, които самолетът, ако имаше памет, би си спомнил с усмивка. Изкачи се на определената за него крейсерска височина от 9750 метра и се отправи на запад, преди да завие на юг над Финландия, намали скоростта над Балтийско море и се спусна за кацане в Стокхолм. Всичко премина нормално, а самолетът кацна на писта две-шест и сви наляво към товарния терминал. Незабавно към самолета се приближи автоцистерна, за да зареди резервоарите в крилата, а минутка по-късно се появи и екипажът за смяната с въпроса как е преминало всичко. Всички отговори се вместваха в приемливи граници и екипажът, докарал самолета дотук, слезе по стълбата и се качи в кола, която щеше да ги закара до местен хотел. За радост на пилотите в него имаше бар, където сервираха студена наливна бира. Преди да довършат първата си чаша, самолетът с новия екипаж вече се намираше във въздуха.

* * *

А в Русия Муса се намираше в главния терминал на летище „Домодедово“, който прилича на летяща чиния (но всъщност е подобрение на обичаната от Сталин архитектурна школа на сватбената торта), за да проведе международен разговор с приятел в Берлин. Когато връзката се осъществи, той каза на приятеля си, че колата е ремонтирана добре и че ще чака парите при следващата им среща. Приятелят му се съгласи и с това разговорът приключи. После Муса и хората му отидоха в един бар в летището, където се заеха да пият на воля прекалено скъпи чашки руска водка, която поне беше от превъзходна марка, докато изминат двата часа до полета на KLM за Холандия. В бара им сервираха и нарязани краставички и хляб за компания на водката. Платиха сметката в евро, като оставиха нищожен бакшиш на бармана, преди да се качат на самолета в първа класа, където даваха безплатен алкохол, от което групата се възползва. Мислите на Муса не се въртяха около двете убийства, които извърши. Направи го по необходимост. Той беше приел своята част в мисията, преди да замине за Русия и да наеме корабчето на неверника. Всъщност с изненада се замисли, че той и приятелите му не се наливаха и на борда, но според старата поговорка човек не бива да смесва работата и удоволствието, а новата добавяше и още по-интелигентно правило: да не смесваш алкохола с работата. А дали Виталий не е казал на свои приятели за клиентите си? Нямаше как да разбере. Но тъй като не знаеше имената или адресите на тези приятели, а и никой не ги беше снимал, какви улики оставаха? Северна Русия му приличаше на видяното в старите филми за американския Запад, а и полицията нямаше да успее да проведе свястно разследване, защото всичко там изглеждаше съвсем объркано. Използваните пистолети липсваха и според него всичко свършваше дотук. При тази мисъл наклони седалката назад и се остави на алкохола да го приспи.

* * *

Боингът кацна на берлинското международно летище „Темпелхоф“ в 01,00 часа местно време. Муса и останалите слязоха отделно, чуха досадните брътвежи на служителите на емиграционната служба, показаха холандските си паспорти и заминаха да си вземат багажа, а оттам отидоха при такситата, където един германец в мерцедес прие указанията им на английски език да ги закара на определен адрес. Улицата се намираше в района, известен тук като Града на чиниите заради множеството приемници на спътникова телевизия. Чиниите позволяваха на предимно арабското население да гледа телевизия на родния си език.

Едно почукване се оказа достатъчно, защото, предупреден от приятел в Амстердам, домакинът му вече го очакваше. Стиснаха си ръце и се целунаха, след което Муса отиде в хола на малкия апартамент. Мустафа, домакинът, вдигна пръст до устните си, а после посочи лявото си ухо. Според него апартаментът можеше да се подслушва. Е, човек трябва да внимава в страната на неверниците. Мустафа включи телевизора на програма с телевизионна игра.

— Успя ли твоята мисия? — запита Мустафа.

— Напълно.

— Добре. Искаш ли нещо?

— Вино? — запита Муса.

Мустафа отиде в кухнята и извади кана с бяло рейнско вино. Муса отпи продължително, след което запали цигара. Доста дълъг ден беше прекарал, с две убийства, които по неразбираема за него причина го безпокояха. Във всеки случай сънят дойде бързо, след като довърши виното и Мустафа разгъна леглото. На следващия ден трябваше да замине за Париж, да чака известие, че пакетът е пристигнал в безопасност, и да го последва. Стигнеше ли в Дубай, можеше да си почине — инженерът, който трябваше да се занимава с пакета, се оказа надежден и компетентен човек и нямаше да се налага да го надзирава много. Но пък и какъв надзор можеше да предложи Муса? Онова, което трябваше да се направи с пакета, надхвърляше уменията му.

* * *

Керсен Касеке мислеше колко странно е името на този град. Мястото, където Наполеон претърпява окончателното си поражение от Уелингтън. Уместна метафора: нареден от Бога обрат за тиранина, държал голяма част от света под ботуша си. И все пак се изненада, че успя да си намери място тук, посред „житния пояс“, както се изненада изобщо от Америка. Тук хората изглеждаха достатъчно свестни и се отнасяха добре с него въпреки странното му име и силния акцент. Сигурен беше, че за това помогна и фактът, че се представя за християнин, за осиновено дете на лутерански мисионери, загинали преди две години от минохвъргачен огън при Кучинг. Макар и отблъскваща, идеята привидно да се отрече от исляма и от единствения истински пророк омекоти сърцата и на най-подозрителните жители на града, предимно обикновени работници или фермери. Не, не презираше хората, а по-скоро тяхното правителство, а макар и тъжно, от хилядолетия гражданите плащаха цената на неправилната и брутална политика. За хората тук всичко беше само въпрос на съдба. Съдбата и волята на Аллах. Освен това-нова, което ги очакваше, представляваше само частица от страданията на собствената му страна. Трагичната съдба на неговите родители мисионери може да беше и лъжа, но по същество си беше вярна. От десетилетия улиците в Загреб, Риека и Осиек, както и много други, се къпеха в кръвта и страданията на мюсюлмани, а Западът не помагаше по никакъв начин. Какво ли ще стане, питаше се Касеке, ако руси и синеоки християнчета загиват по улиците на Лондон или Лос Анджелис? Какво?

Съгласно указанията от електронната поща Касеке закара своя „Форд Рейнджър“ на автогарата в град Сикамор, между Трета улица и „Парк Авеню“. Паркира пред кръчмата на Дойл, след това измина обратно двете преки до автогарата и влезе в сградата. Ключът, който намери в пощенската си кутия преди седмица, пасна в шкаф 104. Намери в него дебел кашон, увит в кафява амбалажна хартия. Кашонът се оказа тежък, почти петнадесет килограма, опакован в здрава лепяща лента. На хартията нямаше надписи. Касеке извади кашона, постави го на пода между краката си, огледа се дали не го наблюдават и изтри ключа с ръкава на тениската си. Дали не се е докоснал и до друго нещо? Дали не е оставил отпечатъци върху нещо? Не, само върху ключа.

Касеке взе кашона и излезе навън, после се върна до пикапа. Сложи го на седалката отпред. Качи се от другата страна и запали двигателя, а после се замисли дали да не сложи кашона на пода. Ако стане катастрофа… Не, няма. Не е нужно. Знаеше какво има в него или поне имаше представа предвид обучението в лагера. Добре го обучиха да прави само едно нещо.

А в кашона имаше напълно безобидни неща. Засега.

58

ЗА ПЛАНОВЕТЕ на Емира и Революционния съвет съдеха по три неща: почти безполезни стари прехванати имейли, освен обявата за раждането, която, изглежда, накара всяка клетка на Съвета да пази радиомълчание, както и някои премествания на фигури върху шахматната дъска — Хади, куриер и ново лице в играта; а също и флашката, която Чавес неволно взе от един от терористите в посолството в Триполи. До момента информацията, че Революционният съвет използва стеганография, не им помагаше с нищо освен стотици гигабайта снимки от разни сайтове с дати отпреди осем години. Да намериш съобщение от пет килобайта в двеста хиляди пъти по-голяма снимка с формат JPEG не само отнемаше време, а и направо плашеше.

Петата и най-обещаваща улика се намери случайно — заради нечий пръст, задържал бутона на фотоапарата няколко секунди повече от предвиденото.

От двете дузини снимки, които Джак направи на Хади в Чикаго, три ставаха — показваха лицето на куриера в профил или в полупрофил с достатъчно добра светлина. Оказа се, че не лицето на Хади заинтересова Колежа, а дланите му. Джак знаеше, че в разузнаването невинаги е важно да намериш онова, което търсиш, а да видиш какво имаш пред себе си.

— Тази тук — каза Джак и докосна бутона за преминаване напред. На екрана в заседателната зала се появи следващата снимка. На нея се виждаше как Хади се качва на бордюра, за да отиде към вратата, като в същото време се отмества, за да заобиколи един човек. В долния край на снимката, почти незабележима в сянката, ръката на Хади стискаше ръката на непознатия, в която се виждаше неразпознаваем предмет.

— Подаване с разминаване — каза Кларк, като се приближи. — Чисто изпълнение.

— Добра снимка, Джак — каза Хендли.

— Благодаря, шефе, но става дума за най-обикновен тъп късмет.

— Няма такова нещо, тапо — обади се Чавес. — Късметът си е късмет. Гледай да не го пропускаш.

— И какво, имаме второ лице — възкликна Сам Гренджър. — Каква е ползата?

— Никаква. Не сама по себе си — отговори Джак. — Но може да ни отведе някъде.

Натисна отново бутона.

— Ето куфара, увеличен и изчистен образ. Накарах Гавин да си поиграе с „фотошоп“. Погледнете горния десен ъгъл — навитото бяло квадратче.

Джак отново натисна бутона за следващата снимка и белият квадрат се уголеми и образът стана по-ясен.

— Това е етикет за получаване на багажа.

— Мамка му — промърмори Брайън Карузо. — Страшно нещо са компютрите.

Хендли се обърна към Доминик:

— Специален агент Карузо, това може да е работа за теб.

— Заемам се, шефе.

* * *

Въоръжен с номера за получаване, приблизителен срок от време и значка на служител от ФБР, Доминик се върна след по-малко от час с едно име: Агонг Найоан, вицеконсул по икономическите въпроси в генералното консулство на Република Индонезия в Сан Франциско.

— За него няма нищо — каза Доминик. — Полет от Ванкувър до Чикаго и до Сан Франциско в същия ден както Хади. Полицията от Сан Франциско го е проучвала преди няколко години. Нищо не са открили. Няма известни връзки с екстремисти, политически е умерен, без престъпно минало…

— Това е според Джакарта — прекъсна го Гренджър. — Или просто добре се прикрива. Хванахме го да подава пратка на известен куриер на Революционния съвет. Някой някъде е объркал проверката на миналото му.

С население от почти двеста милиона мюсюлмани Индонезия според много разузнавания от Запад и от други части на планетата бързо се превръщаше в централния район за вербуване на хора за екстремистки терористични групи, от които най-мощните — „Джемаа Исламия“, Фронтът на защитниците на исляма (ФЗИ), „Дарул Ислам“ и „Лакар Джихад“ — не само имаха оперативни и финансови връзки с Революционния съвет на Емира, но и симпатизанти на всяко ниво в правителството на Джакарта. Джак не се изненада от тези склонности на Агонг Найоан, служител в консулството на Индонезия, но фактът, че Найоан е решил да помага на куриер на Революционния съвет, означаваше, че си имат работа с нещо съвсем различно.

— Нещо голямо ще да е накарало Найоан да влезе в играта — отбеляза Джак. — Ако го хванат, вероятно от нас ще получи само черен печат.

Този печат представляваше бюрократична форма на израза „вече не си добре дошъл“. Изпъждане.

— Но Джакарта е различно нещо. Там същият печат означава, че на онзи му се пише много лошо.

Индонезийската Агенция за координиране на помощта за укрепване на националната сигурност, или ИАКПУНС, имаше широките и обезпокоително неясни права да открива и елиминира заплахите за републиката, което пък означаваше малко ограничения и надзор. Ако бъде изгонен от Съединените щати с обвинението за подпомагане на Революционния съвет, Найоан можеше да се надява най-много на тъмна дупка в затвора „Ципинанг“ и доста години за размисъл над престъпленията си. Правителството в Джакарта опитваше през последните години да излезе от икономическата сянка на Китай и да се предложи на Запада като пазарен балансьор. Трудна задача за страна с репутацията на развъдник на терористи.

— Как мислите? — запита Хендли, като погледна Кларк.

— Да го проследим обратно — каза Кларк. — Знаем, че Хади е заминал за Лас Вегас и може би оттам пътува за другаде. Знаем къде е Найоан и откъде идва. Можем да го следим и да видим къде ще ни отведе.

Хендли обмисли думите му и погледна Гренджър, който кимна.

— Ти и Чавес — каза Гренджър. — Започнете от Сан Франциско, след това идете във Ванкувър. Направете му дисекция.

— А Джак? — предложи Кларк. — Тази операция е добра за него като за начало.

Хендли и Гренджър се спогледаха още веднъж. Шефът погледна Чавес и братята Карузо.

— Господа, може ли да останем сами за няколко минути?

След като тримата излязоха, Хендли запита Джак:

— Сигурен ли си, че искаш това?

— Да, шефе.

— Кажи ни защо — запита Гренджър.

— Аз вече…

— Пак ни кажи.

— Мисля, че мога да правя нещо полезно…

— Ти вършиш полезни неща и сега. Освен това не рискуваме да те изгорим, да станем причина за убийството на сина на бившия президент. Ти си лице, Джак.

— Обикновено лице. На едната си ръка мога да преброя колко пъти са ме разпознали през последните две години. Изгубят ли ме от поглед, ме забравят. Двамата с Джон вече сме водили този разговор. И нямам някакви страхотни представи за теренната работа.

Хендли погледна Кларк и разпери ръце.

— Или е добър актьор, или казва истината.

Джак се усмихна.

— Вижте, в най-лошия случай ще видя как е от онази страна и ще стана по-добър аналитик, нали така? Всички печелят.

— Добре, в екипа си. Но внимавай с обноските. Този път никакво боцкане на разни хора с игли, ясно ли е?

Джак кимна.

— Ясно.

— Джон, какво е положението с Дрискол?

— Говорих с него сутринта, поразучих нещата. Мисля, разбира, че онези му искат главата. Но не се предава — по-добър е от мнозина. Обича си работата. Според мен ако има възможност да се измъкне и пак да прави същото, ще се съгласи. А какво става от твоя страна?

— Мисля, че имаме достатъчно конски сили да накараме прокурора да се отдръпне малко и да запазим Дрискол в строя. Когато се върнеш от Чикаго, иди да поговориш с него.

Кларк кимна.

— Викни останалите, Сам.

Когато Чавес и братята Карузо влязоха, Брайън каза:

— Мисля, че сега, когато най-после се захващаме сериозно с тия дивотии… Революционният съвет е очистил онзи кучи син Дирар с основание. Искате ли да идем до Триполи, за да разтърсим пак дървото?

— Какво очакваш да падне от него? — запита Гренджър.

Доминик отговори:

— Дирар е очистен от Революционния съвет или от негова помощна организация. Както и да е, ще разберем кой го е сторил и ще открием още едно късче от картинката — начини за връзка, за финансиране… Кой знае?

Хендли кимна.

— Подгответе си документите и накарайте отдела за командировките да разработи маршрута. Потърсете контакт в Триполи — може би човек от посолството, с когото няма проблем да си поговорите. Вижте дали не можем да дадем повече информация на Брайън и Доминик — Джак, може би за новата система, по която двамата с Гавин работите?

— Може, шефе.

Хендли стана и огледа всички на масата.

— Добре, господа, вършете си работата. Трябва да намерим нещо, за което да се захванем и да го превърнем в предимство.

* * *

Хади знаеше, че всеки ще има нужда от собствена стая в мотел, на час път с кола от съоръжението, и никой не биваше да е разточителен, за да не породи любопитство по време на десет — до четиринадесетдневния си престой. Чужденците, които идват в нова страна в търсене на работа, нямат достатъчно пари за изискани хотели и въпреки че е логично приятелите да остават заедно при подобно пътуване, четирима мъже с вид на араби в едно и също място може да предизвикат интереса на местните правораздавателни органи.

Двузвездни хотели в Сао Паулу имаше много и Хади не се тревожеше за това, но за първи път работеше на терен и не искаше да оставя нищо на случайността — нали така работиха и за прикритията си.

Всеки един беше учил или знаеше достатъчно за този вид промишленост и пристигането им и запитванията за работа нямаше да привлекат внимание или поне не за краткото време, което планираха да прекарат тук. Новото преимущество на Бразилия доведе до наплив на работници, много от които идваха от Близкия изток, уморени от изтощителната и опасна работа и заплатите, които ги държаха на границата на бедността. Хади смяташе, че ако не правят нищо, с което да се отличават от останалите, никой нямаше да забележи още четирима араби, които си търсят работа.

Трудното се състоеше в събирането на информация. Трябваше да проучат много километри железопътни линии и стотици вагони, да разучават разписания и маршрути и да изследват топографски особености и инфраструктура. Самото съоръжение, което съвсем не беше непробиваемо, имаше охрана и предварителните проучвания на Ибрахим показваха, че охраната редовно тренира заедно с военните и полицията, а те поддържаха сили за бързо реагиране. Разбира се, тези сили щяха да са полезни само до определен момент. Ако той и останалите си направят плановете добре и ако останат твърди под ръката на Аллах, нищо няма да ги спре.

59

АЛИСЪН РЕШИ, че Стив издържа най-новия изпит отлично. В последната минута отказа срещата в Рено с думите, че шефът й я накарал да иде вместо него на конференцията на представителите на фармацевтичната индустрия в Сакраменто. Конференция наистина имаше, съвсем истинска като визитките и мострите лекарства, които тя носеше в коженото си куфарче на всяка среща за секс с него, но всичко спираше дотук. Тя го харесваше достатъчно, но в нейния бизнес подобни неща не се толерираха. Стив не беше противен или груб, с което застана по-близо до върха на класацията. Не че това имаше значение за начина й на работа, но определено помагаше срещите да са поносими.

Предсказуемо, Стив се разстрои и остана разочарован от новината и също толкова предсказуемо веднага предложи решение: ще си вземе отпуск и ще отиде със самолет до Сакраменто за почивните дни, за да прекарат заедно времето. Тя можеше да присъства на конференцията през деня, а нощите щяха да прекарват заедно. Алисън показа уместното ниво на изненада и благодарност за предложението и обеща да направи първия им съвместен уикенд незабравим. По някое време през тези дни ще забие кукичката малко по-надълбоко, като свенливо предложи да го запознае със семейството си. Сигурно ще може дори да нагласи нещата така, че той да я намери разплакана, след което тя ще признае, че е изненадана от „специалната привързаност“, която чувства към него.

Както знаеше от самото начало, трудността е във вербуването. Нейният „манипулатор“ — руски термин, който тя не харесваше, — мъжът с обгорените ръце, беше предложил нещо, което си струваше да се изпробва, но налагаше тя да предложи история без покритие, която Стив можеше лесно да провери, ако реши. Но пък ако след като опита да го вербува, Стив не се намира изцяло под нейния чехъл, тя щеше да пробва друг финт. Стив не беше глупав, но по сърдечните въпроси мъжете са неразумни, колкото и жените, ако не и повече. Макар и мощно средство, сексът представляваше само един трамплин и ако тя е преценила добре положението, значи се намира на няколко скока от наградата.

Въпросът, над който Алисън не искаше да мисли много, засягаше информацията, която търсеше работодателят й. Какво толкова ги интересува подземната вода насред пустинята?

* * *

Като за кораб „Лосан“ беше малък, 165 метра дълъг и с вместимост, отдавна превишена от следващите съдове от този клас, но „Тарки Индъстрис“ от Смитфийлд, Вирджиния, не се интересуваха от модерното, а как да намалят разходите си.

От 125 резервоара за пропан с вместимост 473 литра, които продаде на правителството на Сенегал, 46 се оказаха дефектни, с неуловени от качествения контрол лоши заварки на ушите за вдигане. Проблемът можеше да се реши и „Тарки“ предложи да го отстрани на място и без заплащане, но прегледът от специалисти на сенегалското правителство и от главния инженер на фирмата в Дакар установи, че заварките са нарушили целостта на корпусите и резервоарите нямаше да издържат на предвиденото налягане от половин атмосфера.

Тъй като това беше първоначалният договор на „Тарки“ със Сенегал, а и всъщност първата задгранична сделка на фирмата, тя бързо възстанови сумата, поднесе официално извинение от съвета на директорите и незабавно изпрати нови резервоари. В Дакар дефектните резервоари получиха обозначение в товарителницата с код R3001c — „реекспорт на бракувани поради лошо качество непетролни продукти след престой в склад“ — след което заминаха за правителствен склад в Порт Суд и се озоваха в празно, обрасло с бурени място, заобиколено от висока метър и двайсет ветроустойчива ограда.

Осем месеца по-късно се уреди връщането на дефектните резервоари в Смитфийлд. Корабът „Лосан“, който пътуваше за Съединените щати през Атлантическия океан, имаше необходимото място за този товар.

Два дни преди заминаването резервоарите бяха качени с мотокар на открити вагони, закрепени по местата си и закарани две мили надолу по линията до пристана на кораба „Лосан“, където с кран ги сложиха в „насипни контейнери“ или контейнери за четири резервоара, които след това се вдигаха на палубата и се подреждаха в редица по дванадесет.

Прегледани при първоначалното им получаване, резервоарите, оставени под надзора на митническите власти, заминаха на кораба без претегляне или проверка.

* * *

Главоболието и гаденето се засилваха постоянно през последните десет часа, което донякъде изненада Аднан — не очакваше симптомите толкова скоро. Ръцете му трепереха и усещаше кожата си влажна и лепкава. Определено не бяха преувеличили колко токсичен е този кораб. Но това нямаше значение, защото времето почти идваше. Според картата на Саличев се намираха само на двадесет километра от мястото за предаването.

С милостта на Аллах намериха варела точно където трябваше — на рафта, закрепен за преградата в трюма. Оказа се по-лек, отколкото Аднан очакваше, което можеше да се приеме като благословия и като проклятие. Знаеше приблизително теглото на ядрото и затова относително лесно можеше да прецени тежестта на варела — очевидно той имаше оловен екран, но не чак толкова дебел, колкото смяташе тяхното разузнаване. Излизаше, че самият трезор е основно екраниран, но това нямаше да им помогне. Все пак варелът продължаваше да е запечатан и без никакви повреди от инцидента преди толкова много години.

Хората му откачиха варела и го извадиха от рафта, като го вдигнаха за четирите заварени дръжки с формата на буква D, а после го изнесоха до стълбата извън хранилището. Тук вече започнаха да се движат бавно, предпазливо, стъпка по стъпка до мостчето, а после отидоха до главния коридор. Последните две сериозни препятствия — стълбата до палубата и тази за спускане до саловете — преодоляха без инциденти и скоро всички се озоваха на брега. С удоволствие свалиха предпазните костюми и противогазите, а после ги натъпкаха в раниците си, в които сложиха и камъни за тежест и ги захвърлиха в залива.

Върнаха се на носа за около час. Аднан заповяда на мъжете да оставят варела и да си починат, след което отиде до брега и се вгледа през мъглата към залива. Едва различаваше силуета на корабчето на Саличев. Извади сигнална ракета от раницата си, изтегли запалващата капсула и размаха искрящата тръба над главата си. Изминаха тридесет секунди, след което от лодката дойде отговор — двойно примигване с фенерче. Аднан се обърна към другите и им махна да се приближат.

* * *

Тридесет минути по-късно се намираха на корабчето за обратния път. Докато излязат в главния залив, бяха запечатали варела във втори, по-добре екраниран контейнер, който си носеха. Саличев го гледаше с подозрение, но не каза нищо, а изведе корабчето в открито море.

Сега Аднан стоеше до Саличев в рубката. Часовникът показваше почти полунощ и през прозорците се виждаше непрогледната тъмнина.

— Определено си заслужихте хонорара, капитане — каза Аднан. — Ние ви благодарим.

Саличев вдигна рамене и не каза нищо.

До бедрото си Аднан усети квадратната радиостанция, закрепена за дървената конзола на руля. Бавно той извади малкия нож от джоба на сакото си, отвори с палец острието, което опря в кабела на радиостанцията. Кабелът издаде едва доловим звук, когато се скъса.

— Отивам да проверя хората си — каза Аднан. — Искате ли да ви донеса чаша кафе? Или нещо по-силно?

— Кафе.

Аднан слезе по стълбичката до главния салон, а после по друга къса стълба в спалното отделение. Лампата вътре не светеше, а проникваше само слаба светлина от салона. Всички мъже спяха по гръб, по един на койка. Той им беше дал поредната доза калиев йодид, но всъщност целулозните капсули съдържаха три грама лоразепам. Три пъти над стандартната доза, лекарството стигаше да приспи хората съвсем дълбоко. Аднан реши, че това е блаженство.

През последните четири часа се бореше с мисълта за онова, което трябваше да направи — не за нуждата от него, а за начина. Тези мъже и без това умираха и нищо не можеше да промени този факт, самият той умираше и това също никой не можеше да промени. Такава е цената на войната и бремето на правоверните. Успокояваше се донякъде, че хората му няма да се събудят, няма да усетят болка. Тревожеше се единствено да не вдигне шум. Въпреки годините си Саличев изглеждаше жилав, кален от живота в морето. По-добре е да го изненада.

Аднан отиде до тезгяха, монтиран на задната преграда, и отвори горното ляво чекмедже. В него се намираше ножът, който намери по-рано. Извит, с остър като игла връх и с тънко наточеното си острие той, изглежда, служеше за изкормяне на риба.

Аднан стисна дървената дръжка, насочи острието нагоре и пристъпи до първата койка. Пое дълбоко дъх, после сложи лявата си длан на брадата на мъжа, обърна главата му към дюшека, заби върха на острието в празното място под меката част на ухото и дръпна ножа нагоре, по контура на челюстта. От срязаната сънна артерия бликна кръв, която в тъмното изглеждаше черна. Мъжът изохка леко под дланта на Аднан, след това потръпна два пъти в конвулсия и се отпусна. Аднан отиде до втория мъж, повтори процеса, после до третия. Всичко отне деветдесет секунди. Той пусна ножа на палубата, а после се качи в салона, където изми кръвта от ръцете си. Коленичи до мивката, отвори долното чекмедже и извади деветмилиметровия пистолет „.Яригин“, който беше скрил там. Дръпна затвора леко назад, за да провери дали в цевта има патрон, а после пусна ударника, освободи предпазителя и напъха пистолета в страничния джоб на якето си. Накрая взе една пластмасова чашка за кафе от сушилката.

Качи се по стълбата и влезе в рубката.

— Кафето — обяви той и подаде чашката на Саличев с лявата си ръка. Капитанът се обърна и посегна да я вземе. Аднан извади пистолета от джоба си и стреля в челото му. По страничния прозорец плиснаха кръв и мозък. Саличев се отпусна назад и се смъкна по преградата. Аднан премести превключвателя на автопилот, после хвана Саличев за глезените и го завлече до стълбата, след което го изтърколи в салона.

След като се върна на руля, Аднан отдели минутка време да провери отново позицията си с древния навигационен уред „Лоран-Ц“, след което изключи автопилота и коригира курса.

* * *

Тъмната линия на острова се появи на хоризонта след час, а след още един час Аднан забави ход и тръгна край бреговата линия, докато дисплеят на уреда показа правилните координати.

Островът носеше името Колгуев и според картата на Аднан представляваше част от Ненецкия автономен окръг — почти идеален кръг от влажни зони, блата и ниски хълмове с диаметър осемдесет километра и с едно самотно селище на име Бугрино на югоизточния бряг, населено от неколкостотин ненци, които ловяха риба и отглеждаха елени.

Аднан върна газта в положение за празен ход и изключи двигателите. Провери часовника си: закъсняваше с десет минути. Взе фенерчето от рафта и излезе на палубата. Закодираното мигане на неговото фенерче получи незабавно правилния отговор от брега.

Пет минути по-късно чу мекото ръмжене на извънбордов двигател. От тъмното се появи моторница и спря до левия фалшборд. На борда й имаше четирима мъже, въоръжени с автомати „Калашников“. Аднан не ги познаваше. Не че това имаше значение. Кодът с фенерчето съвпадна и ако това е капан, той нямаше какво да направи.

— Ти ли си Абдул Баки, слуга на Създателя? — запита един от мъжете, когото Аднан прие за водач.

— Не. Слуга на Вечния — отговори Аднан. — Радвам се да ви видя.

— И ние теб, братко.

— Хвърлете въжето и се качвайте. За вдигането трябват най-малко двама души.

Докато Аднан завързваше въжето около кнехта, двама от мъжете се качиха на борда, развързаха варела от мястото му на палубата и го отнесоха до фалшборда, откъдето го поеха двамата в лодката и го сложиха на палубата. После двамата се качиха при другарите си.

— Има ли проблеми? — запита водачът.

Не. Всичко мина по план.

— Можем ли да помогнем с нещо?

Аднан поклати глава.

— Не, благодаря. Почти се свърши. Тук е дълбоко, почти триста метра. Морето ще свърши останалата работа.

60

АДМИРАЛ Стивън Нетърс знаеше, че срещата ще е неприятна, и то не само заради присъстващите, а и заради онези, които не присъстваха. Човекът, който седеше от другата страна на бюрото, трябваше да е Роби Джексън. Но някакъв селяндур с пълно с омраза сърце се беше погрижил да дойде друг. Оказа се Едуард Кийлти. Неправилният човек за всяка ситуация. Нетьрс и Джексън се издигаха заедно още от военноморската академия, като кариерите им се пресичаха от време на време нагоре по стълбата, а накрая, когато президентството на Райън свършваше, Нетърс стана председател на Обединеното командване. Той пое поста по няколко причини, съвсем не от амбиция, а само от уважение към Райън.

Трудно се оказа да не поиска да напусне, особено след като стана ясно, че Кийлти ще спечели Овалния кабинет, и то не по заслуги, а заради тъпата съдба и трагедия. Но дори и когато преброяваха гласовете и нещата неизбежно отиваха в полза на Кийлти, Нетърс знаеше, че ще остане, за да не назначи новият президент някой от „парфюмираните принцове“ от Пентагона. Човек трябваше само да погледне в дълбочина (и в липсата на такава) кабинета на Кийлти, за да му стане ясно какво очаква той от хората си. И там се намираше проблемът. Противоречиш ли твърде често или с прекалено силна жар, ще се намери по-послушен принц. Не противоречиш ли на краля, кралството ще падне под властта на варварите.

— Кажи ми какво е това, адмирале — изсумтя президентът Кийлти и бутна спътниковата снимка обратно към Нетърс.

— Господин президент, виждаме мащабно движение на танкове и механизирана пехота на запад от границата.

— Виждам това, адмирале. За какви цифри говорим и какво, по дяволите, са намислили?

— По първия въпрос — идентифицирахме една бронетанкова дивизия с три танкови бригади, въоръжени с по-стари съветски машини Т-54, Т-62 и бойни танкове „Зулфикар“; четири артилерийски батальона и две механизирани пехотни дивизии. А какво са намислили, господин президент, все още не можем да знаем. Трябва да се съсредоточим върху възможностите им и след това да преценим техните намерения.

— Обяснете това — каза съветникът по националната сигурност Ан Рейнолдс.

Превод: „Представа нямам за какво, по дяволите, става дума.“ Също като Скот Килбърн, представителката на демократите от Мичиган беше крайно неподходяща, но демографски изгодната позиция и участието й в Комисията по разузнаването я предопредели за член на кабинета на Кийлти. Като изпълнителен директор на компания за социални контакти в интернет Рейнолдс имаше умения и способности, които смяташе, че лесно може да пренесе върху ролята на политик и законодател. Нетърс подозираше, че тя още не е схванала колко дълбоки води гази, което го плашеше до смърт. Съветничката по националната сигурност се надяваше, че костюмът по поръчка, строгите очила и говоренето с отмерени и бързи думи ще оправят нещата.

— Да кажем, че възнамерявам да счупя олимпийския рекорд по маратонско бягане. Това е намерението ми. Проблемът е, че и двата ми крака са счупени, а и не съм добре със сърцето. Това са ми възможностите. Последното обуславя първото.

Рейнолдс кимна мъдро.

Скот Килбърн каза:

— Господин президент, Техеран ще го нарече „учение“, но не можем да игнорираме очевидното: първо, към дъгата Илам се движи военна сила, а по права линия това е най-близкото място до Ирак. Към осемдесет мили. Второ, тъкмо започнахме нашия план за намаляване на силите ни в Ирак. В най-добрия случай изпращат предупреждение до сунитите да внимават. В най-лошия случай нещата са сериозни и онези планират нашествие.

— С каква цел?

Според Нетърс Кийлти зададе добър въпрос, но го направи без любопитство. Станеше ли дума за Ирак, президентът започваше да търси решения безмилостно. От първия ден даде да се разбере, че възнамерява да изтегли американските войски възможно най-бързо, като почти не обръщаше внимание на тактическата сигурност. Кийлти нямаше две критични съставки, необходими за добрия водач: гъвкавост и любопитство. Имаше тези две черти в изобилие в политическата област, но там ставаше дума за власт, а не за истински водачи.

— Пробват се да видят как ще реагираме — отговори Килбърн. — Колкото повече се бавим, толкова повече Техеран ще трябва да работи зад сцената с шиитските милиции. Ако нахлуването не ни накара да се върнем в страната, той ще наблюдава отблизо как ще протече нашето изтегляне.

— Не съм съгласен — каза адмирал Нетърс. — Няма да спечелят нищо, а само ще загубят, ако прекосят границата. Освен това са зле с техниката.

— Обяснете.

— Изкарват средства за противовъздушна отбрана само за форма. Но това не е пропуск. Знаят, че ако ги нападнем, ще дойдем първо от самолетоносачите в Персийския залив.

Съветникът по националната сигурност на Кийлти Ан Рейнолдс каза:

— Послание ли пращат?

— Госпожо Рейнолдс, и това е в категорията „намерения“, но ще ви кажа едно — въпреки всичките си недостатъци иранците не са слепи и вярват в съветския модел за водене на бой, който залага силно на мобилните системи за противовъздушна отбрана. Видяха какво направихме във войните в Персийския залив и не са го забравили. Човек не маха своята ПВО просто така.

— Ами въздушното прикритие? — запита Рейнолдс. — Изтребители?

— Там няма промени — отговори адмиралът. — Няма никакво раздвижване освен рутинните патрулни полети.

Президентът Кийлти се мръщеше. Нетърс помисли, че сигурно е видял муха в супата си. Обещал беше на страната си да изведе Съединените щати от Ирак и часовникът броеше минутите, но не тези на войските или на стратегическото благосъстояние на Америка, а на шансовете на Кийлти за втори мандат. Разбира се, Нетърс от самото начало имаше особено мнение за войната с Ирак, но го преодоля заради съвсем реалната възможност нещата да се объркат. На Съединените щати може и да не им харесваше, но бяха затънали до ушите в Близкия изток, и то повече, отколкото през цялата си история. Безболезненото оттегляне се оказа блян, който Кийлти пробута на разбираемо уморената от войни нация. Макар планът за изтегляне да не можеше да успее, той беше достатъчно премерен, за да позволи Ирак бавно, а не изведнъж да изпадне в хаос, а в такъв случай адмиралът се надяваше, че президентът ще има достатъчно здрав разум да се прегрупира и да послуша командирите на място.

Скот Килбърн се оказа прав за едно: случващото се на границата можеше да е предпремиера на обещания от Кийлти Ирак без американски войски. Никой не можеше да знае дали Иран ще вкара войските си, след като американските войници си заминат. Но ако го сторят, щяха да се оправдаят с разразилите се жестокости на сунитите над шиитите.

Иранците играеха сложна игра. Забавянето на оттеглянето на американските войски изглеждаше в разрез с интересите на Техеран, или поне така се виждаше от Вашингтон.

Кийлти се облегна на стола и допря пръстите на ръцете си.

— Е, адмирале, след като не желаете да говорите за намерения, аз ще го сторя вместо вас — каза той. — Иранците дрънкат оръжие. Изпитват решимостта ни. Ще ги игнорираме, ще продължим с плана си за оттегляне и ще им пратим нашето собствено послание.

— А то е? — запита адмиралът.

— Още една група самолетоносачи.

Послание. Поредната мисия без цел. Истина е, че групите смолетоносачи показват сила, но ползването им се подчиняваше на същите правила, които важат и за огнестрелното оръжие: не насочвай пистолета, ако няма да стреляш. В този случай Кийлти просто искаше да размаха пистолета.

— Какви активи имаме налице? — запита президентът.

Килбърн изпревари Нетърс:

— „Стенис“…

Нетърс го прекъсна:

— Сър, и без това сме доста натоварени. Групата „Стенис“ замина за базата преди десет дни. Отдавна е време за…

— По дяволите, адмирале, омръзва ми да слушам какво не можем да направим, ясно ли е?

— Да, господин президент, но трябва да разберете…

— Не, не трябва. За това ви се плаща, адмирале. Свършете работата и дайте план или ще намеря друг да го направи.

* * *

Тарик влезе в хола, където Емира четеше, и взе дистанционното за телевизора.

— Трябва да видиш нещо.

Включи телевизора и смени на новинарския канал. Хванаха красивата русокоса и синеока говорителка по средата на изречението:

„…отново, говорител на Пентагона потвърди току-що съобщението на Би Би Си за учение на иранската армия на границата с Ирак. Пентагонът призна, че правителството в Техеран не е обявило учението, но заяви, че подобни събития не са необичайни, като цитира подобно движение на войски и техника в началото на 2008 година…“

Тарик спря говора на телевизора.

— Странни партньори — промърмори Емира.

— Моля?

* * *

Техеран по принцип не поддържаше каузата на Революционния съвет, но и не пречеше, като знаеше добре, че човек не може да предвиди къде ще се пресекат интересите им. В този случай иранското Министерство на разузнаването и националната сигурност, или ВЕВАК, се заинтересува как точно би изглеждал следокупационният Ирак. Макар добре представени с няколко милиции и подсилени от „Хизбула“ и „Пасдаран“, иракските шиити си оставаха малцинство и следователно уязвими от сунитите, а Техеран не го устройваше това неравновесие на силите, от което Революционният съвет с удоволствие се възползва. Още когато Съединените щати забиха бойните барабани през 2002 г., Емира проведе свой анализ на разходите и ползите и разработи стратегия за изпълнение на целта на Революционния съвет. Едва ли някой във Вашингтон можеше да се досети, че стратегията му следваше прикрито американския икономически модел.

Съединените щати в един момент ще се махнат, или поне ще намалят присъствието си до някакво номинално ниво, и по това време Иран щеше да започне играта си за надмощие в Ирак, на каквото не можеше да се надява, без да има предимство над сунитското мнозинство. Ето една нужда на Иран. Страната стана предстоящ клиент.

Революционният съвет се намеси в Ирак през август 2003 г., като доведе мъже, техника и опит, предоставени безплатно на сунитски екстремисти. Благодарение на взаимната омраза към окупаторите от САЩ и сходните цели, през 2006 г. Революционният съвет стана фактор в големи части от Багдад и в почти целия Сунитски триъгълник. Техеран желаеше да плати именно за тази стока или услуга.

* * *

Както Мери Пат Фоли и Националният център за борба с тероризма знаеха и както Джак Райън-младши наскоро разбра, наличието на информация във века на дигиталните технологии можеше да е благословия, но също толкова и пречка в разузнаването. Компютрите категоризират, подреждат и разпространяват огромни количества информация, но човешкият мозък може да възприеме и използва само част от нея. Приложението на информацията е оста, около която се вземат решенията, били те добри, лоши или неутрални, както отдавна знаеха инженерите, пазачите в резерватите, казината и стотици други привидно несвързани помежду си професии. Важното е кой какво прави, а също кога и къде. За специалистите по градоустройство един списък с кръстовища, в които стават задръствания, е практически безполезен, докато една динамична карта, в която специалистът вижда горещите точки и тенденциите, е безценна. За съжаление твърде често правителството на САЩ догонваше постиженията в области като визуализиране на данните и архитектура на информацията, като се налагаше да възлага изпълнението на тези услуги на частни фирми, а федералната бюрокрация хвърляше милиони долари и губеше време.

За Джак и Гавин Биъри проектът, който в крайна сметка нарекоха РАЛО, започна като техническо предизвикателство: как да вземат потопа от информация в интернет и да изковат нещо полезно — меч, с който да отделят излишното. Въпреки поизтърканата метафора двамата напредваха бързо, като започнаха с програма, разработена да събира некролози от източното крайбрежие и да ги сортира по различни параметри: възраст, местонахождение, причина за смъртта, професия и т. н. Имаше доста предсказуеми резултати, например възрастните починали се намираха предимно в старчески домове, но имаше и други ситуации, като падането на възрастта за консумация на алкохол, довело до увеличаване на смъртността сред младите по шосетата към съседен щат с по-ниска граница за алкохола. Да, и това можеше да се предскаже в известен смисъл, но да видиш всичко групирано в точки върху картата си беше като пословичната снимка, която е по-добра от хиляда думи.

Другата изненада се оказаха дълбочината и обхватът на свободната информация. Макар и не недостъпни, истински полезните данни се намираха скрити в интернет — сайтовете на местни, Щатски и национални правителствени ведомства, и всеки с достатъчно търпение и техническа грамотност можеше да ги намери. Най-лесните жертви се оказаха страните от втория и третия свят, в които се случваха най-много от терористичните нападения, защото не успяваха да осигурят безопасността на своите бази данни. Поверителната информация, като доклади за арести и следствени дела, се съхраняваше в неосигурени компютри без елементарна защита или парола между тях и правителствените портали.

Точно това ставаше и в Либия. Вече четири часа, откакто Хендли разреши, програмата на Джак и Гавин предъвкваше гигабайтове данни от свободни и правителствени бази данни. Два часа по-късно РАЛО изплю информацията върху хакнатото от Гавин копие на „Гугъл земя про“. Джак повика Хендли, Гренджър, Раундс и братята Карузо в затъмнената заседателна зала. Върху подобрения от тяхната програма изглед на Триполи се виждаха пресичащи се многоцветни линии, групи точки и квадратчета. Джак застана до екрана с дистанционното в ръка, а Биъри седна отзад, до стената, отворил лаптопа в скута си.

— Прилича на картина на Джексън Полък[32] — отбеляза Брайън. — Ти да не искаш да ни докараш апоплектичен удар, Джак?

— Потърпете малко — отговори Джак, а после натисна един бутон на дистанционното.

„Рисунката на данните“, както я наричаха двамата с Гавин, изчезна. Райън даде петминутно обяснение за програмата РАЛО, а после отново натисна бутона на дистанционното. На екрана се появи летището в Триполи, върху което сега имаше насложено петно като цвете с шарени парчета вместо център и с различно дълги листчета.

— Петното е средният обем на пристигащите всеки ден. Най-натоварени са предобедите, а най-мудно е следобед. Листчетата са средният брой специални претърсвания в контролните пунктове на летището. Както виждате, сутрин има скок от седем до десет и спадане към обяд. Превод: четвъртък между десет и половина и обед е най-доброто време да вкараш нещо покрай екраните.

— Защо? — запита Гренджър.

— Контролните пунктове са с пълен комплект хора сутрин, но не е така през обедните почивки и следобедите, а по-малкото персонал с увеличаването на пътниците означава по-малко сигурност. Освен това почти две трети от хората на рентгена и охраната работят от неделя до четвъртък.

— Значи четвъртък за тях е нашият петък — каза Доминик. — Вече мислят за почивните дни.

Джак кимна.

— Така решихме и ние. Имаме и съответните графики за заминаващите. Може да са полезни.

Джак премина през поредица цветни схеми, които показваха трафика, насилието, отвличанията, обиските от полицията и от военните, и антизападните демонстрации, като всички бяха категоризирани по дата и час, демографски особености, райони, етническа принадлежност, участие на задгранични организации, религиозна и политическа принадлежност и накрая резюмира данните в неща, които Брайън и Доминик трябва или не трябва да правят — кои зони да избягват и по кое време на деня, в кои райони могат да видят силна подкрепа за Революционния съвет и на кои улици най-често се срещат контролни пунктове на военните и се провеждат полицейски проверки.

— Джак, това е страхотно — отбеляза Брайън. — Нещо като наш собствен пътеводител.

— Доколко се променят данните? — запита Доминик.

— Малко. Има известно колебание по време на големите ислямски празници и около тях, но ако не стоиш повече от десет дни, няма да видиш нищо.

Гренджър се обади:

— Възможен ли е достъп до тази програма на терена?

— Гавин е хакнал няколко „Сони Вайо“ с осеминчови екрани и операционна система „Убунту“, и едно три…

— Говори на английски, Джак — прекъсна го Раундс.

— Малък лаптоп. В него ще бъдат всички данни. Ще можете да променяте и разглеждате информацията от РАЛО в ход. Когато приключим тук, ще ви обясним всичко.

Хендли се обади:

— Добре се справяш, Джак… и ти, Гавин. Останалите, имате ли въпроси?

Брайън и Доминик поклатиха глави.

— Добре. Желая ви безопасен път.

61

ДЖАК РАЙЪН-СТАРШИ ЗАВЪРЗА ВРАТОВРЪЗКАТА и се погледна в огледалото реши, че изглежда достатъчно добре. С късметлийския си костюм, бяла риза и червена вратовръзка. Подстригал се беше предишния ден и в косата му имаше достатъчно сиви косми, които показваха, че определено не е дете, но пък изглеждаше достатъчно млад за човек, който е прехвърлил петдесетте. Една пробна усмивка показа, че си е измил зъбите добре. Време е за игра.

Щяха да започнат след час пред двадесетина телевизионни камери и стотици репортери и коментатори, някои от които истински го харесваха. А не се налагаше. Работата им изискваше да съобщават фактите така, както ги виждат, справедливо и честно. Повечето, или поне някои от тях, щяха да го направят с Божията помощ. Но Райън трябваше да се изказва правилно, а не да повърне или падне пред камерите, колкото и забавно да би било това в по-късната програма на Джей Лено.

На вратата се почука. Райън отиде да я отвори. Нямаше нужда да е прекалено внимателен. Охраната му пазеше целия етаж като ядрена база на ВВС.

— Хей, Арни, Коли — каза той за поздрав.

Арни ван Дам го огледа.

— Е, господин президент, радвам се, че все още знаеш как да се обличаш.

— Друга вратовръзка нямаш ли? — запита Коли Уестън.

— Какво й е на червената? — запита в отговор Райън.

— Много бие на очи.

— Ти какво предпочиташ?

— Небесносиньото е по-добре.

— Коли, харесвам работата ти, но нека се обличам сам, а?

Коли Уестън изръмжа, но не каза нищо.

— Всичко готово ли е? — запита Арни.

— Вече е късно да бягам — отговори Райън. И имаше право. От този момент ставаше изпълнен с желание и амбиция кандидат. С кръв в очите и стомана в гръбнака.

Ван Дам каза:

— Сигурен ли си, че не мога да те уговоря да…

— Не.

Двамата с Арни и Коли бяха обсъждали Джорджтаун — да включат ли опита за убийство в речта за обявяване на кандидатурата му. Предсказуемо, двамата искаха да го включи, но Райън не щеше и да чуе. Този инцидент щеше да се спомене през кампанията, но не от него. Тогава нямаше да го премълчи.

— Как е аудиторията? — запита Райън, като приключи темата.

— Загрята — отговори Арни. — Денят е слаб откъм новини и ще се радват да те видят. Така ще имат пет минути материал за излъчване. Доста паста за зъби ще продадат покрай теб, Джак. Даже някои от тях те харесват.

— Така ли? Откога? — запита Райън.

— Те не са врагът. Те са пресата. Те са неутрални наблюдатели. Трябва да се срещаш с тях, да разговаряш неофициално. Да пиете по бира. Да ги допуснеш до себе си. Ти лесно се харесваш на другите. Остави това да работи в твоя полза.

— Ще си помисля. Кафе?

— Добре ли го правят тук?

— Аз не се оплаквам — каза Джак.

Отиде до подноса, който му донесоха в хотелската стая, и седна, за да си налее нова чаша. Третата досега. Толкова можеше да си позволи, за да не се разскача от кофеина. В Белия дом президентът пиеше кафе „Блу Маунтин“ от бившата британска колония Ямайка и всички го смятаха за най-доброто в света. Наистина го биваше. Джак реши, че сигурно е така заради боксита в зърната.

Райън отново се замисли над централния въпрос: ако победи, как ще върне страната в правилния път? Управлението на такава комплексна страна като Съединените американски щати е невъзможно. Твърде много интереси, всеки от тях жизненоважен за някого, който непременно излиза по телевизията или във вестниците, за да е сигурен, че неговите възгледи получават достатъчно внимание, като се предпочиташе шумната разгласа. Президентът може и да не слуша за какво става дума. Той си има персонал, който изпраща на бюрото му само важните неща. Но така той се превръщаше в заложник на служителите си и дори един свестен човек може да се подведе от хората, избрани за дадената работа, а точно тези хора се избираха от по-висши служители, които се мислеха за важни, сякаш бюрото в западното крило на Белия дом е личен подарък от Бога. Такива хора можеха да оформят идеите на своя президент, като избират какво да му се покаже, и го правеха. Райън се зачуди защо му е да се бори за още няколко години от същото. Какъв шибан идиот.

— Познавам този поглед — обади се Арни. — Знам какво мислиш. Мога да кажа, Джак, че според мен си най-подходящ и е необходимо да го направиш. Вярвам го с цялата си душа. А ти?

— Още се настройвам — отговори Райън.

— Виждаш ли какво става с Иран? — запита Арни.

— За кое? Ядрената програма или учението?

— И двете.

— Същата къща, но различна боя — отговори Джак. — Техеран знае, че е достатъчно да пораздрънка сабите и Кийлти ще реагира, или ще прекали. Какво е накарал да прати там Нетърс? Цяла бойна група ли?

— Да. „Стенис“. Върнал ги е от почивка в базата.

— Идиот. Значи онези въртят президента на Съединените щати на пръста си.

Райън погледна часовника си.

— Колко време ми остава?

— Десет минути — отговори Кели. — Мога ли да ти предложа малко гримиране?

— В никакъв случай! — отговори с гръмовен глас Райън. — Аз да не съм проститутка за десет долара?

— Сега са по-скъпи, Джак. Забрави ли за инфлацията?

Райън стана и отиде в тоалетната. Трябваше да внимава и да не се отпуска, особено пред камерите. С годините установи, че все по-малко обича да чака на опашка, за да се изпикае. Реши, че това е част от процеса на стареене. Е, изпика се, закопча панталона си и се върна, за да си облече сакото.

— Тръгваме ли, момчета?

— Право в бърлогата на лъва, господин президент.

Арни го наричаше Джак само ако са сами. Коли Уестън имаше същите привилегии, което я караше да се чувства неудобно. На излизане Джак забеляза Андреа Прайс-О’Дей заедно с останалите от охраната, с пистолети в кобурите.

— Фехтовачът тръгва — съобщи Андреа на останалите от екипа по микрофона на ревера си.

Джак отиде до асансьора, който както обикновено стоеше блокиран за него и вътре го чакаше поредният агент.

— Добре, Еди — каза Андреа и Еди пусна бутона, който държеше, след което асансьорът тръгна надолу към втория етаж, където се намираше залата, запазена за днешната среща.

* * *

След четиридесет секунди вратите се плъзнаха встрани и екипът от Тайната служба излезе, за да води парада. Очакваше ги шпалир от наблюдатели — обикновени граждани, което им се стори интересно, но повечето бяха репортери от различни медии, съпроводени от камерите на своите телевизии. Джак им се усмихна — кандидатите трябва да се усмихват непрекъснато — и махна с ръка на някои, които познаваше по име от предишните години. Помисли си, че от тази усмивка ще му се напука лицето.

— Господин президент, моля, последвайте ме — каза управителят на хотела, като поведе групата към задната част на залата. Там се намираше катедрата. Райън веднага отиде при нея. Стисна дървения плот толкова силно, че дланите го заболяха. Винаги го правеше, защото така се съсредоточаваше върху задачата.

— Дами и господа — започна Джак. — Благодаря ви, че дойдохте. Тук съм, за да обявя кандидатурата си за президент на Съединените щати през идната година.

Откакто напуснах президентството преди три години, наблюдавам с разочарование мандата на сегашния президент. Президентът Кийлти не реагира добре на предизвикателствата пред страната ни. В Афганистан и Ирак ненужно гинат войници, станали жертва на блуждаещата политика на оттегляне. Дори ако една война е замислена зле, започне ли, трябва да я водиш, и то докрай. Бягането от конфликта не е политика. Като сенатор президентът Кийлти не беше приятел на нашите въоръжени сили и сега трупа грешки и използва тези сили неефективно, като управлява всяка тяхна дейност от Овалния кабинет така, че хората ни загиват, вместо да се вслушва в командирите на място.

Освен това президентът Кийлти не управлява добре националната ни икономика. Когато свърши мандатът ми, Америка имаше растяща и здрава икономика. През първите две години президентът Кийлти със своята неправилна данъчна политика спря всичко това. През последната година икономиката отскочи от дъното и сега започва нов растеж, но това е въпреки правителствената политика, а не заради нея. При моята администрация ние опростихме данъчната политика. С това изхвърлихме от бизнеса доста адвокати и счетоводители, впрочем сигурно помните, че все още съм експерт-счетоводител, а новите данъчни закони са такива, че вече и аз не ги разбирам. Може би президентът Кийлти е доволен, че както сам казва, всеки си плаща данъка, но приходите за федералното правителство намаляват, а не нарастват и създаващият се дефицит вреди на Америка всеки ден.

Мога да смятам първите три години на Кийлти в Белия дом само като грешка за страната ни и по тази причина сега съм тук пред вас — да опитам да се върна там и да поправя тези грешки.

По въпроса за националната сигурност, страната се нуждае от нов и ефективен поглед към мястото ни в света. Кои са враговете ни и как трябва да се справим с тях. За начало ни трябва по-добро разузнаване. Възстановяването му ще изисква години, но работата трябва да започне скоро. Не можеш да се справиш с враговете си, ако не знаеш кои са те и къде се намират. Човек се бие с враговете си, като подкрепя и използва военните си сили ефикасно. Националната сигурност е първата задача на федералното правителство. Животът, както казва Томас Джеферсън, предхожда свободата и търсенето на щастие. Защитата на живота на нацията е задача на армията, военноморските сили, военновъздушните сили и морската пехота. За тази цел те се нуждаят от необходимата подкрепа, обучение до постигане на съвършенство и да бъдат оставени да си вършат работата според желанията и опита на своите офицери под стратегическото ръководство на президента. Президентът Кийлти, изглежда, не разбира този прост факт.

Дами и господа, тук съм, защото някой трябва да смени президента и този човек според мен е Джон Патрик Райън. Призовавам ви да ме подкрепите, призовавам нашите граждани да ме подкрепят. Америка заслужава нещо по-добро от онова, което той прави, и аз предлагам себе си и моята визия, за да отстраня проблемите, създадени през последните три години. Моята мисия е да върна Америка към старата истина, която ни служи вече двеста години. Нашите хора заслужават нещо по-добро. Аз съм тук, за да дам на хората онова, от което се нуждаят. И какво е то? — запита Джак риторично.

Свободата от страха. Хората трябва да знаят, че са в безопасност вкъщи и в местоработата си. Те трябва да знаят, че тяхното правителство е нащрек, че търси онези, които биха искали да навредят на страната ни, и че е готово да въздаде правосъдие на онези, които нападат американците в Америка или навсякъде другаде по света.

Свободата да живеят живота си без намеса от хора, които обитават Вашингтон и гледат да налагат волята си на всички, независимо дали са в Ричмънд, Вирджиния, или Коди, щата Уайоминг. Свободата е общо право по рождение на всеки и аз искам да защитя това рождено право, доколкото ми позволяват възможностите.

Дами и господа, не е работа на правителството да е бавачка на нацията. Средният гражданин може да се грижи за себе си без помощта на някой от Вашингтон. Америка е основана, защото нейните граждани преди двеста и повече години не са искали да живеят под ръководството на далечни хора, които не знаят и не се грижат особено за състоянието им. Америка е страна на свободата. Свободата да вземаш решения сам, свободата да живееш в мир със съседите си. Свободата да заведеш децата си в „Дисни Уърлд“ във Флорида или на лов за пъстърва в Колорадо. Свободата означава да решиш какво да правиш с живота си. Свободата е естественото състояние на природата. Така иска Бог да живеем. Работата на президента на Съединените щати е да постоянства, да защитава и да брани страната ни. Когато президентът си върши работата, гражданите могат да живеят както си пожелаят. Това е целта на президента: да защитава хората и да не им се меси.

Това предлагам. Ще възстановя военните, ще ги оставя да обучават бойците си и ще ги пусна срещу враговете. Ще съградя отново нашата разузнавателна общност, за да можем да открием и да спрем онези, които искат да наранят страната ни и нашите граждани, преди да успеят да предприемат разрушителни действия срещу нас. Аз ще възстановя рационалната данъчна система, която взема от хората само парите, необходими за изпълнение на функциите на страната, а не да изсмуква живеца от гражданите си, докато им казва как да живеят.

Наскоро вниманието ми привлече друго нещо. Президентът Кийлти е пуснал цялата мощ на Министерството на правосъдието на Съединените щати срещу изтъкнат войник от армията на Съединените щати. Този войник е бил в Афганистан, за да търси Емира, Саиф Рахман Ясин. Мисията за залавянето му се проваля вероятно поради лоши разузнавателни данни, но при изпълнението на мисията войникът е убил няколко вражески бойци. Сега Министерство на правосъдието води срещу него следствие за убийство. Поинтересувах се от този инцидент. Войникът е постъпил точно както постъпват бойците още от древността: убил е врагове на нашата страна. Определено президентът Кийлти и аз имаме различни представи за предназначението на нашите въоръжени сили. Това разследване представлява груба несправедливост. Правителството трябва да служи на гражданите, а войникът от армията на Съединените щати всъщност е униформен гражданин. Призовавам президента Кийлти незабавно да прекрати това безчинство.

И така, благодаря, че дойдохте. Моята кампания започва тук и сега. Ще бъде дълга и вероятно трудна, със сигурност по-трудна от първата. Но вече съм в състезанието и ще видим какво ще решат американците през ноември. Отново благодаря, че дойдохте.

Райън слезе от катедрата и пое дълбоко дъх. Имаше нужда от глътка вода. Получи я от чашата на катедрата. Погледна към Арни и Коли и двамата отговориха с вдигнати палци. Е, това свърши. Състезанието започна и Бог да му е на помощ.

* * *

— Мамка му! — изръмжа Едуард Кийлти към телевизора. — Проклетият добродушко се спуснал да спасява затруднената нация! Но най-лошото е, че милиони овце му вярват на простотиите.

Макмълън и хората му знаеха за предстоящото заявление на Райън и бяха подготвили Кийлти за него, но определено без успех. Кийлти реагира гневно, но и както се досещаше Макмълън, с истинска тревога. Повечето от американците все още не можеха да приемат Кийлти най-вече заради начина, по който се бяха развили изборите. Изразът „победа поради отказ“ даваше материал в политическите шоупрограми цели месеци след избирането на Кийлти и въпреки че статистиката не можеше да предаде настроенията, Макмълън подозираше, че повечето хора смятат, че изборите са минали без един съществен елемент — продължителна и трудна битка между двама кандидати, които разголват душата си пред избирателите. Кийлти почти беше постъпил така, но противникът му нямаше тази възможност.

— Откъде, по дяволите, е научил за рейнджъра? — запита Кийлти. — Искам да знам.

— Невъзможно е да разберем, сър.

— Не ми пробутвай тези лайна, Уес! Разбери.

— Да, сър. Ще трябва да спрем следствието.

— На войника ли? Да, знам, по дяволите. Пусни го в петъчните новини. Отърви се от този случай. Какво знаем за противника?

— Все още работим. Няма какво да захапем — проблемът е Ленгли. Много от нещата, които Райън е правил там, все още са секретни.

— Накарай Килбърн…

— Ще изтече информация. Ако пресата научи, че се ровим в миналото на Райън в ЦРУ, ще се обърне срещу нас. Ще трябва да търсим други начини.

— Правете каквото трябва. Оня хуеглавец иска пак да е президент, добре, но аз искам това да е болезнено.

* * *

— Посрани Боже! — възкликна Сам Дрискол от болничното си легло. — Ето лице от миналото. Какво правиш тук, по дяволите?

Джон Кларк се усмихна.

— Чух, че си прецакал рамото си при игра на федербал.

— Де да беше така. Сядай.

— Идвам и нося подаръци — каза Кларк, след което сложи куфарчето си на леглото и го отвори. В него имаше две бутилки бира „Сам Адамс“. Подаде едната на Дрискол и отвори своята.

Дрискол отпи и въздъхна.

— Как разбра? За бирата, искам да кажа.

— Спомних си, че говореше за нея след Сомалия.

— Добра памет имаш. Виждам и че си посивял още.

— Я виж ти кой го казва.

Дрискол отпи продължително.

— Е, каква е истинската причина да дойдеш?

— Най-вече да се обадя, но чух за ония лайнарщини с прокурора. Какво става?

— Не знам. Говориха с мен три пъти. Адвокатът ми смята, че някой хуеглавец зад някое бюро мисли в какво да ме обвини. Шибана история, Джон.

— Така е. Завират ти го, ако свършиш работата, завират ти го и ако се провалиш. А какво казват докторите за рамото?

— Трябва още една операция. Камъкът не е уцелил големите кръвоносни съдове, но е одрал сухожилията и тъканите. Май ще ми трябват три месеца за възстановяване, а после още три за рехабилитация. Докторите са доста уверени, но не мисля, че вече ще мога да вися като маймуна на клона.

— А ще можеш ли да мъкнеш раница?

— Вероятно и това няма да мога. Докторът, който ме ряза, предполага, че няма да мога да вдигам лакът над ухото си.

— Съжалявам, Сам.

— Да, и аз. Ще ми липсва това. Ще ми липсват момчетата.

— Имаш двайсет години, нали?

— И повече, но с това разследване… кой знае?

Кларк кимна замислен.

— Е, поне излизаш с гръм и трясък. Добра информация си взел от онази пещера. А и е можело да се спуснеш с пясъчната маса като с шейна.

Дрискол се засмя и каза:

— Чакай малко. Ти откъде знаеш за това? Всъщност не. Още си вътре, нали?

— Зависи какво значи това.

В стаята влезе медицинска сестра с папка в ръка. Дрискол пъхна бирата под чаршафа, а Кларк спусна своята да не се вижда.

— Добър ден, сержант Дрискол. Казвам се Вероника. Ще бъда с вас до полунощ. Как се чувстваме?

— Добре, госпожо, а вие?

Вероника старателно отбеляза нещо по каретата на листа в папката и написа няколко бележки.

— Мога ли да ви донеса нещо? Как е болката по скала от едно до…

— Около шест и стои там — отвърна с усмивка Дрискол. — Може ли малко сладолед с вечерята?

— Ще видя какво мога да направя.

Вероника се усмихна, обърна се и тръгна към вратата. Каза през рамо:

— Гледайте тези бутилки да изчезнат, когато приключите с тях, господа.

След като се посмяха, Дрискол каза:

— „Вътре“ значи в правителството.

— Отговорът е не. Дойдох да ти предложа работа, Сам.

Тук Кларк малко попрехвърли границата, но не се съмняваше, че ще може да лансира Дрискол с неговите умения.

— Каква?

— Горе-долу като това, което правеше и преди, но без раницата и с по-добра заплата.

— В нещо незаконно ли ме вкарваш, Джон?

— Нищо, което да ти създава неудобства. Нищо, което не си вършил и преди. Освен това е осигурено освобождаването от затвора. Но ще трябва да се преместиш. Зимите там са по-студени от тези в щата Джорджия.

— Вашингтон?

— Там някъде.

Сержантът кимна бавно, като премисляше предложението. След това запита:

— Какво е това?

Грабна дистанционното от масичката до леглото си и пусна говора на телевизора на стената.

— …Кийлти е пуснал цялата мощ на Министерството на правосъдието на Съединените щати срещу изтъкнат войник от армията на Съединените щати. Този войник е бил в Афганистан, за да търси Емира, Саиф Рахман Ясин. Мисията за залавянето му се проваля вероятно поради лоши разузнавателни данни, но при изпълнението на мисията войникът е убил няколко вражески бойци. Сега Министерство на правосъдието води срещу него следствие за убийство. Поинтересувах се от този инцидент. Войникът е постъпил точно както постъпват бойците още от древността: убил е врагове на нашата страна.

Дрискол спря говора.

— Какво става, мамка му… Откъде, по дяволите?

Кларк се усмихна.

— Какво? — запита сержантът. — Ти ли си направил това?

— А, не. Това е работа на генерал Мариън Дигс и Джак Райън.

— Невероятно съвпадение е идването ти, Джон.

— Съвпадение. Досещах се, че ще направи нещо такова, но… — каза Кларк и сви рамене. — Бих казал, че проблемът ти с прокурора е решен, нали?

— Защо мислиш така?

— Райън се кандидатира за президент, Сам, и току-що удари плесница на Кийлти с опакото на ръката по националната телевизия. Президентът може да остави новинарите да се занимават с твоя въпрос няколко седмици или ще зареже делото и ще се надява хората да го забравят. От този момент купчината лайна, за която той трябва да се тревожи, стана по-голяма и ти вече не си важен.

— Проклет да съм. Благодаря, Джон.

— Нищо не съм правил.

— Аз едва ли бих могъл да стигна до Джак Райън или генерал Дигс по телефона, така че ти им благодари.

— Ще го направя. Помисли за предложението ми. Ще чакаме отговор, когато си стъпиш на краката, и ще те доведа за среща и разговор. Какво ще кажеш?

— Звучи добре.

* * *

Вторият пакет пристигна в склада в Дубай четиридесет и три часа след като Аднан отвори клапите за наводняване на траулера на Саличев и го потопи заедно с тримата си другари на дъното на Баренцово море, триста метра под повърхността.

След пристигането на Муса инженерът работеше здравата, като нагласи облицованата с олово палатка на пода на склада и провери частите по инвентарния списък. Подобно на самата палатка, произведена в Малайзия по спецификации, откраднати от интернет курса за радиационна безопасност във Форт Ленърд, отделните части бяха изработени на лазерен струг по украинска методика в Мароко.

„Колко красиви са простите неща“ — мислеше Муса.

Всеки компонент на устройството или се създаваше чрез технология с двойно предназначение, или по отдавна изоставени схеми, смятани за нецелесъобразни според съвременните стандарти.

Компонентът, който той и екипът му бяха взели, съществуваше само заради онова, което еколозите смятаха за немарливо отношение на Русия към ядрените материали, но Муса знаеше, че това е само част от уравнението, а другата част е любовта на руското правителство към новаторските ядрени програми и склонността му да ги крие и да не казва за тях на останалия свят.

По северните корабоплавателни маршрути на Русия имаше около 380 фара с радиоизотопни термоелектрически генератори, като повечето от тези фарове се захранваха с ядра от стронций 90 — топлогенериращ радиоизотоп с период на полуразпадане 29 години и отдадена мощност от 2–3 до 80 вата. Четирите модела генератори — „Бета М“, „Ефир-МА“, „Хорн“ и „Гонг“ — включваха и шепа машини с гориво от съвсем друг вид: плутоний 238, който за разлика от стронция, използваем в най-лошия случаи за направа на мръсна бомба, ставаше за ядрено оръжие. Но количеството материал от ядрото нямаше да стигне за целите им. Необходим беше втори източник. Тази задача изпълняваше Аднан. Задача, за която той и хората му дадоха живота си. Наградата, която взеха от изоставения кораб на онези забравени от Бога острови, представляваше последното парче от пъзела: ядро ОК-900А за атомен реактор с вода под налягане и със 150 килограма обогатен уран 235.

„Елементи, достъпни за всеки“ — мислеше Муса. Нищожна охрана и практически никаква отчетност. Чудеше се дали онези глупаци изобщо ще забележат липсата и след колко време. Във всеки случай ще е твърде късно.

* * *

Независимо от комплексните процеси и теории за работата на устройството, конструкцията му не представляваше нищо по-сложно от това да сглобиш напълно разглобен четирицилиндров двигател, или поне така казваше инженерът. Разбира се, частите трябваше да отговарят на най-строги стандарти, до микрон, което изискваше старание при монтажа, но Муса избра склада в Дубай, защото им осигуряваше анонимност и уединение.

Инженерът излезе от затворената с цип палатка, свали предпазното си облекло и влезе в склада.

— И двата механизма са правилно опаковани — обяви той, като прие бутилка вода от Муса. — Ако изключим малко остатъчна радиация по повърхността на контейнерите, течове няма. Следобед ще извадя съдържанието им. Най-много се притеснявам за втория пакет.

— Защо?

— Фитингите, в които влизат лостовете за задвижването, може да създадат проблем. Вероятно са ги запечатали при спасителната операция, но не знам по какъв начин и колко добре е направено. Докато не ги видя, не мога да кажа нищо за целостта им.

Муса помисли и кимна.

— А мощността?

— И за нея ще знам, след като разглобя пакета.

— Разбираш каква минимална мощност искаме, нали?

— Да, и според мен няма проблем да я получим, но не обещавам нищо. Ще те питам нещо важно: сигурен си, че никой от тези сандъци не е от военна платформа, нали?

— Какво значение има това?

— Голямо. Това е всичко, приятелю. Всъщност ние разглобяваме и сглобяваме устройството. За да е по-сложно, работим с различни източници, използвани за различни цели. Разглобяването е почти толкова важно, колкото и сглобяването. Разбираш ли това?

— Разбирам. Нещата са осигурени както ти казахме. Схемите са за тези две устройства.

— Добре, това е добре. В такъв случай не предвиждам непреодолими проблеми.

— Колко време ти трябва?

— Разглобяването още един ден. Сглобяването… два до три дни. Да кажем четири, докато всичко е готово за превозване.

62

ГЕНЕРАЛНОТО КОНСУЛСТВО на Република Индонезия се намираше на „Калъмбъс Авеню“, няколко преки на юг от кея, между „Телеграф Хил“ и улица „Ломбард“, и от него се виждаше остров Алкатраз. Кларк намери място да паркира наетия „Форд Таурус“ на улица „Джоунс“, една пряка на юг от консулството.

— Бил ли си в Сан Франциско, Джак? — запита Чавес от задната седалка.

— Като дете. Помня само рибарския кей и подводницата музей…

— „Пампанито“ — каза Кларк.

— Точно така. И Острова на съкровищата. Баща ми казва, че съм плакал, като ми казали, че не е онзи от книгата.

Кларк се засмя.

— Това преди да ти кажат за Дядо Коледа ли се случи?

Джак се засмя в отговор.

— В същия ден, струва ми се.

Кларк извади мобилния телефон, който купи от летището. Набра един номер и след малко каза:

— Да, добро утро. Господин Найоан на работа ли е днес? Да, благодаря.

Кларк прекъсна връзката.

— Вътре е. Хайде да се разходим и да огледаме.

— Какво търсим? — запита Джак.

— Нищо и всичко — отговори Кларк. — Картата не е теренът, Джак. Сега се аклиматизирай. Разбери къде са кафенетата. Къде има банкомати, алеи, странични улици, вестникарски будки, монетни телефони. Кои са най-добрите места за такси или трамваи. Научи се да се чувстваш сякаш живееш тук.

— О, само това ли?

Чавес отговори:

— Не. Как се движат хората, как разговарят. Дали чакат зелената светлина на светофара, или минават на червено. Дали гледат в очите онези, които срещат по тротоарите, и дали си разменят любезности. Колко полицейски коли виждаш. Провери как се паркира. С монетни апарати или е безплатно. Разбери къде са входовете за БПЗЗ.

— Бърз превоз в зоната на залива — обясни Кларк, преди Джак да успее да запита. — Метрото.

— Много е за запомняне.

— Такава е работата — отговори Кларк. — Искаш ли да се прибереш вкъщи?

— В никакъв случай.

— Това е начин на мислене, Джак. Гледай различно на пейзажа. Войниците търсят прикритие и места за засада, а шпионите търсят места за предаване на пратки и за наблюдение. Ти винаги си задавай два въпроса: „как мога да следя някого тук“ и „как мога да се измъкна от преследвач“.

— Добре.

Кларк погледна часовника си.

— Нека изчакаме един час и да се срещнем при колата, за да видим дали Найоан е готов за обяд. Джак, ти иди на юг, а с Динг ще се насочим на североизток и северозапад.

— А защо? — запита Джак.

— На юг е по-урбанизирано. Найоан през деня е ангажиран и се движи по часовник — срещи, обяд, такива неща. Така че се разходи да се аклиматизираш.

* * *

Джак замина на юг по улица „Джоунс“, после сви на запад по „Ломбард“, за да се раздвижи по стръмния виещ се тротоар, докато стигна до тенис корта в най-горния край на „Телеграф Хил“, откъдето отново тръгна на юг. Тук къщите бяха нарядко, боядисани в различни цветове, много от тях с отрупани от цветя балкони и веранди. Джак беше виждал много снимки от земетресението през 1906 г. и не можеше лесно да свикне с това, което виждаше сега. Земната кора се хлъзва няколко сантиметра по някоя жила и съсипва цял град. Определено не може човек да се меси на майката природа. Ураганът „Катрина“ напомни на Америка за това, въпреки че в случая природата само участваше с поддържаща роля. Другото беше лоша организация. Човек се питаше какво ли ще стане, ако страната я сполети нещо по-лошо, природно или не. Джак се питаше дали тя е готова за нещо подобно. Или по-добрият въпрос: има ли такова нещо като напълно готов? Китай, Индия и Индонезия се разправят с цунами и земетресения от незапомнени времена и въпреки това, когато и в наши дни им се случи, ответните действия и възстановителните работи наподобяват едва овладян хаос. Вероятно проблемът се състои в самата дефиниция. Всички системи — правителствата, противопожарните или полицейските служби — имат точка на счупване, при която обстоятелствата надхвърлят човешките сили и ресурси. Като се замисли човек, вероятно хората са различни и ако е така, дали концепцията за готовност не е въпрос на живот и смърт, на оцеляване или измиране? Ако след катастрофата се окаже, че си жив, означава ли това, че си бил готов за нея?

Джак си наложи да върне мислите си обратно към играта.

След четиридесет минути сви обратно на север и се върна при колата. Кларк и Чавес още ги нямаше и той намери пейка от другата страна на улицата под едно дърво, на която се зачете във вестника, купен по време на разходката.

— Умно, че не седна обратно в колата — чу глас Джак зад себе си. Кларк и Чавес стояха отзад. — Защо?

— В такъв приятен ден? Кой би го направил освен полицаите, детективите или преследвачите?

— Браво. Стани и ела тук. Принципът е същият: обикновено трима души не седят просто така, освен ако не чакат автобус или не са скитници.

Джак отиде при тях под дървото и тримата застанаха в полукръг.

— Добре, все едно сме колеги от някоя фирма — обяви Кларк, — които си стоят и говорят за снощния мач или пък за шефа, който е задник. Та какво видяхте?

— По-спокойно е от Ню Йорк или Балтимор — отговори Джак. — Хората не са така забързани. Визуалните контакти и усмивките са повече.

— Добре. Друго?

— Има добра система за обществен превоз с много спирки. Видях пет полицейски коли, но без светлини и сирени. Почти всички са с якета или пуловери, или ги носят в ръка. Няма много свирене с клаксони. Много малки коли и автомобили с хибридни двигатели, а и велосипеди. Доста магазинчета и кафенета с входове отзад.

— Добре, Джак — каза Чавес. — Това момче май носи малко шпионски гени, а, Джон?

— Възможно е.

След десетина минути Кларк каза:

— Добре, почти е време за обяд. Динг, ти карай. Аз и Джак ще се поразходим. Главният вход към консулството се намира на ъгъла на „Калъмбъс“ и „Джоунс“, но на юг по „Джоунс“ има и един страничен вход.

— По време на разходката видях там да спира камион за доставка на готова храна — каза Чавес. — И двама от служителите, които пушеха отвън.

— Добре. Да тръгваме.

* * *

Двадесет и пет минути по-късно Джак се обади по телефона:

— Видях го. Излиза от главния вход. Пеша е и върви на юг по „Кълъмбъс“.

— Динг, стой на линия. Джак, не го изпускай, движи се най-малко на пет-шест метра зад него. Аз съм на една пряка източно от теб и идвам по „Тейлър“.

— Ясно.

След още минута Джак се обади:

— Минавам край хотела „Мотър Коуч“. На тридесетина секунди съм от ъгъла с улица „Тейлър“.

— Аз съм там и вървя на юг — отговори Кларк. — Каквото и да направи на ъгъла, ти пресечи улицата и тръгни на запад по „Честнът“. Аз ще го поема.

— Разбрано. Сега е на ъгъла. Завива на север по „Тейлър“.

— Виждам го. Отдели се и не спирай.

Джак пресече и се отправи по улица „Честнът“, без да спира. С крайчеца на окото си виждаше Найоан.

— Губя го… сега — обади се Джак.

Кларк отговори:

— Идва право към мен. Стой така.

След миг гласът му се промени:

— Не, не, казвам ти, за нищо не стават. Нямат дълбочина. Грешиш, бе, човек. Десет долара залагам, че ще загубят още първия мач…

След няколко секунди Кларк каза:

— Отмина ме. Влиза в един ресторант… „Кафенето на Пат“, на източната страна на улицата. Джак, хайде да обядваме. Ще взема маса.

— Аз искам пастърма с хляб — обади се и Динг.

* * *

Джак зави на север на ъгъла на „Честнът“ и „Мейсън“ и пое по улица „Тейлър“. Намери Кларк до входа, на една маса, която гледаше към прозореца. Ресторантът постепенно се пълнеше с обедната тълпа. Джак седна.

— До бара е — каза Кларк. — Третият от края.

— Ясно, видях го.

— Кой седи от двете му страни?

— Какво?

— Да следиш своя човек е само половината битка, Джак. Той говори ли с някого, докато ти го следеше? Спира ли се?

— Не, а и с никого не се е разминавал близо.

— Дори и боклуците трябва да ядат — сви рамене Кларк

Джак поръча риба тон с ръжен хляб, Кларк си взе салата с бекон, а за Динг поръчаха храна в плик.

— Приключва — заяви Кларк. — Аз ще платя. На вратата ще си стиснем ръцете и искам да ми кажеш „ще се видим идния месец“ и да се върнеш при колата. Аз ще заведа момчето вкъщи и ще те чакам в кафенето „Старбъкс“ при залива.

* * *

Тридесет минути по-късно тримата пиеха кафе до прозореца. Отвън, окъпани в ярката светлина на слънцето, минаваха пешеходци и коли. На монтирания на стената телевизор показваха Джак Райън-старши, който говореше от един подиум. Звукът не се чуваше, но и тримата знаеха какво става. Знаеха го и останалите клиенти, повечето от които или зяпаха телевизора, или от време на време вдигаха глава, за да прочетат течащия в долната част на екрана текст.

— Я, той наистина ще се кандидатира — възкликна Чавес. — Баща ти не си поплюва, Джак.

Джак кимна.

Кларк запита:

— Предполагам, казал ти е за това, нали?

Последва ново кимване.

— Едва ли прелива от радост, но дългът го зове, нали знаеш. Много се изисква от онзи, на когото е дадено много.

— Е, той вече е дал доста. Но да се върнем към работата — какво научихме?

Джак отпи от кафето и каза:

— Найоан обича грахова супа и оставя малки бакшиши.

— А? — възкликна Чавес.

— Поръча си грахова супа и сандвич. Дванадесетина долара според менюто. Остави няколко петачета. Друго май не научихме.

— Не е много — съгласи се Кларк. — Аз и не очаквах много. Революционният съвет може да го използва само от време на време. Така нямаме шансове да го хванем с мръсни ръце.

— Тогава какво да правим?

— Според интернет сайта на консулството тази вечер имат прием в „Холидей Ин Експрес“. Нещо като съвместен бенефис с полското консулство.

— Фракът ми остана у дома — въздъхна Чавес.

— Няма да ти трябва. Важното е, че знаем къде ще ходи Найоан довечера и че няма да си е у дома.

* * *

На осем хиляди мили от тях инженерът излезе от съблекалнята в палатката и с парцал обърса потта от челото и врата си. Отиде с разтреперани крака до една табуретка и седна на нея.

— Е? — запита Муса.

— Готово.

— А мощността?

— Седем до осем килотона. Малка според днешните стандарти — например бомбата в Хирошима е била петнадесет килотона, но ще е повече от достатъчно за онова, което планирате. Ще ви даде към килограм на квадратен сантиметър на разстояние от петстотин метра.

— Това не изглежда много.

Инженерът се усмихна уморено.

— Килограм на сантиметър е достатъчно да разруши армиран бетон. Ти каза, че подът е пръстен?

— Точно така. С някои подземни армирани конструкции.

— В такъв случай не се тревожи, приятелю. Това закрито пространство, за което спомена… Сигурен ли си в обема?

— Да.

— А конструкцията отгоре? Какъв е съставът й?

— Казаха ми, че е нещо, което се нарича игнимбрит. То е…

— Да, запознат съм. Наричат го още вулканичен пирокласт или спечена туфа, но всъщност представлява трамбовани пластове вулканична скала. Това е добре. Ако конструкцията отгоре е достатъчно дебела, ударът ще бъде насочен надолу с минимално отслабване. Изискванията за проникване, които ми зададохте, ще се спазят.

— Приемам отговора ти. Готово ли е за транспорт?

— Разбира се. Много слабо отдава и пасивните мерки за откриване не трябва да те тревожат. Но активните са друго нещо. Предполагам, че сте взели мерки за…

— Да, взели сме.

— Е, в такъв случай го оставям в твоите добри ръце — каза инженерът, след което се изправи и тръгна към офиса в задната част на склада. — Отивам да спя. Вярвам, че остатъкът от хонорара ми ще бъде платен утре сутринта.

63

ЧОВЕКЪТ ГИ посрещна близо до шосето „Ал Курниш“ от източната страна на парка „Синдбад“, на хвърлей камък от австралийското консулство. Хендли не обясни на Брайън и Доминик каква връзка има с австралиеца, нито пък изяви някакво желание да каже името му, но братята не смятаха, че фалшивите им паспорти и визи носят австралийски печати просто по случайност.

— Добър ден, господа. Предполагам, вие сте момчетата на Гери, нали?

— Май да — каза Доминик.

— Казвам се Арчи.

Всички се ръкуваха.

— Искате ли да се поразходим?

Тримата изчакаха за пролука в движението, след което изтичаха през пътя до един паркинг без настилка край подобната на колело за каруца сграда „Ал Фатах“, а после слязоха до брега.

— Доколкото разбрах, сте тръгнали на лов за бекаси — каза Арчи високо, за да преодолее шума на водата.

— Може да се каже така — отговори Брайън. — Тук миналата седмица са убили един. Първо го обесили, след това го обезглавили и му отсекли стъпалата.

Арчи слушаше и кимаше.

— Чух за това. Гадна работа. На това му викат „непослушния нестъпалко“. Ти какво мислиш, че този е сгазил лука и че е работил малко по-встрани?

Доминик кимна.

— Шведското посолство, така ли?

Последва ново кимване.

— И се интересувате кой и какво, така ли?

— Интересува ни всякаква информация — каза Брайън.

— Добре, най-напред трябва да разберете, че Триполи е адски безопасен град. Средната улична престъпност е доста ниска, а и съседите се пазят един друг. Полицията не се притеснява много, ако една група убие член на друга, стига да не се стигне до размирици по улиците или някой да не направи нещо, което привлича вниманието. Къдравият полковник не иска никакъв лош имидж в международната преса, не и след толкова усилия да се представи добре. Истината е, че Революционният съвет е доста тих вече осем или девет месеца. Всъщност говори се по улиците, че онази работа в шведското посолство не била тяхна.

— Или поне не е разрешена от тях — каза Доминик.

— Аха, разбирам. Отрязаната глава и отсечените стъпала са доста убедително предупреждение, нали? Но може и по-лошо. Обикновено в наказанието участват и интимните части. Е, апартаментът, в който вашия човек са го клъцнали, е встрани от „Ал Хумс“. Там доста добре се познават един друг. Доколкото разбирам, по онова време апартаментът не е бил обитаван.

— Как го разбра?

— Познавам едни французи, които са големи приятели с полицаите.

— Смяташ ли, че са използвали апартамента за по-удобно? — запита Доминик. — Като студио?

— Да. Онзи сигурно е убит на друго място. Вие по интернет ли видяхте филма? Според вас това е работа на Революционния съвет или Либийската ислямска бойна група?

— Революционният съвет — отговори Брайън. — А според теб на кого Съветът може да е поръчал да свърши тази работа?

— Много са възможностите. Даже не е необходимо да е някоя група. В Медина, стария град, има доста престъпници, които ще ти прережат гърлото за двайсет долара. Убийци под наем, не обирджии. Но онзи видеозапис… Струва ми се малко по-интелектуален от онова, което прави средностатистическата маймуна.

— В такъв случай защо не са свършили работата някъде в Медина? — запита Брайън. — Убиват го, после го филмират и изхвърлят тялото на улицата.

— В такъв случай полицаите ще идат в Медина, нали? А така всеки може да се престори, че работата е свършена другаде и естественото равновесие се запазва. На колко сайта в интернет е качен този видеозапис?

— Ние намерихме шест — отговори Доминик.

— Ами интернет може да се ползва от много места, но групите, които обикновено поддържат такива страници, сами качват информацията си от свой сървър, който им позволява да си съберат нещата и да се махат — физически и електронно. Ако Революционният съвет е поръчал на друг да извърши убийството, значи вероятно нямате късмет. Ако са го сторили сами, значи поръчката е от много високо в йерархията. Такава задача не се оставя на случайността. В този случай не може да няма някакво препокриване, защото някой местен командир от Революционния съвет трябва да контактува с някой от доставчиците на мобилен интернет.

— Предполагам, че точно тази информация я няма в справочниците — обади се Брайън.

— Предположението ти е вярно. Аз може да познавам един човек. Нека се обадя по телефона. Вие къде сте отседнали?

— В „Ал Мехари“.

Арчи погледна часовника си.

— Ще ви чакам там към пет да пием по едно.

* * *

Австралиецът пристигна един час по-рано със собствената си кола — тъмнозелен опел от 80-те години, и както почти върху всичко в Триполи, по колата имаше фин пласт червено-кафяв прах.

— Наели ли сте кола? — запита Арчи, когато спряха на улица „Ал Фатах“ сред какофония от клаксони и пищене на спирачки.

— Майчице! — извика Брайън от задната седалка.

— Тук законът за движение по пътищата не съществува. Дарвинизъм в най-основна форма. Оцелява най-силният шофьор. И така, за колата под наем.

— Нямаме.

— Като свършим работа, можете да ме закарате в посолството и да използвате тази. Но внимавайте с втора скорост. Нещо не е както трябва.

— Стига да не си я искаш цяла…

— Сега е час пик. Нещата ще се успокоят след час-два.

* * *

Създадена по време на Османската империя, заобиколената със стена и подобна на лабиринт Медина в съвременния град Триполи през вековете е служила да отблъсква нашественици и като център за търговия. Тя се намира до пристанището и от двете й страни преминават „Ал Курниш“ и улиците „Ал Фатах“, „Сиди Омран“ и „Ал Маари“. Самият град е лабиринт от тесни улици и виещи се алеи без изход, надземни проходи и малки дворове.

Арчи намери паркинг до портата „Баб Хауара“ на югоизточната стена, тримата излязоха от колата и отидоха пешком в едно кафене две преки на юг. При появата на Арчи от една маса стана мъж в черен панталон и светлобежова риза с къси ръкави. Двамата се ръкуваха, прегърнаха се и Арчи представи Брайън и Доминик като „стари приятели“.

— Това е Гази — каза Арчи. — Можете да му имате доверие.

— Седнете, моля — каза Гази и тримата седнаха около масата с чадър. Появи се сервитьор и Гази издърдори нещо скоростно на арабски. Сервитьорът изчезна и след минута се върна с чайник, четири чашки и купа ментови бонбони. След като разля чая, Гази каза:

— Арчи спомена, че се интересувате от интернет сайтове.

— Да, както и от други неща — отговори Доминик.

— Много хора предлагат услугите, за които Арчи спомена, но може би си струва да отделите време за един от тях. Той се казва Рафик Бари. Премести се внезапно в деня, преди да открият тялото на онзи човек.

— Това ли е всичко? — запита Брайън.

— Не. Говори се, че работи за определени хора. Прави сайтове, които се появяват и изчезват от анонимни сървъри, пренасочват се, сменят си имената и прочее. Това е специалността му.

— Ами интернет доставчиците? — запита Доминик. — Има ли вероятност те да създават собствени домейни, а не да използват платени услуги?

На този въпрос отговори Арчи:

— Според мен разправиите са много. Тук надзорът не е особено силен. Необходими са само кредитна карта и име. Имената на домейни се регистрират накуп и се променят мигновено, ако трябва. Тук така се работи, по този начин го прави и оня, Бари.

Доминик запита Гази:

— С кого живее той? Има ли семейство?

— Не тук. Има съпруга и дъщеря в Бенгази.

— Има ли вероятност да е въоръжен?

— Бари? Не според мен. Понякога се движи с охрана.

— Революционният съвет?

— Не. Не пряко, мисля. Вероятно са наети от тях, но са хора от Медина. Бандити.

— Колко са? — запита Брайън.

— Когато съм го виждал… двама или трима.

— Къде можем да го намерим? — запита Брайън.

* * *

Когато върнаха Арчи в консулството, слънцето едва докосваше небето на запад. По целия град изгряваха с примигване улични лампи, автомобилни фарове и неонови реклами. Решиха зад волана на опела да седне Доминик, преминал курса на ФБР по предпазно шофиране. Точно както Арчи предсказа, трафикът се поразреди, но улиците и сега наподобяваха състезателни писти.

Арчи излезе от задната седалка и се облегна на предната врата.

— Вашата карта на Медина е добра, но не е идеална, затова внимавайте. Сигурни ли сте, че не можете да чакате до сутринта?

— Май не — отвърна Брайън.

— Е, в такъв случай се усмихнете. Правете се на туристи. Зяпайте витрините, пазарете се, разчупете малко походката. Не марширувайте като копачи…

— Копачи?

— Войници. Можете да паркирате по страничните улици до „Коринтия“ — чудовищния хотел, покрай който минахме на път насам.

— Ясно.

— Той се вижда почти отвсякъде в Медина. Ако се загубите, вървете към него.

Брайън каза:

— По дяволите, говориш сякаш влизаме в бърлогата на лъва.

— Аналогията не е лоша. Медина е безопасна нощем, но се разчува, ако биете на очи. И още две неща — ако трябва, зарежете колата. Аз ще я обявя за открадната. Второ, под гумата в багажника има кафяв хартиен плик с разни хубави неща.

Доминик каза:

— Предполагам, че не става дума за закуски.

— Не, приятелю.

64

НАЙОАН ИЗЛЕЗЕ от посолството в пет следобед, отиде с автобус до един паркинг встрани от „Кълъмбъс“ и се качи в синя „Тойота Камри“. С Кларк зад волана, тримата го проследиха с колата си до апартамент на първия етаж в югоизточния край на известния „месарски“ район на Сан Франциско между сградата на общинската администрация и пазарната улица. Смятаха го за най-лошия квартал в града с висока бедност, престъпност, бездомници, етнически ресторанти, долнопробни хотели, клубове на ръба на благоприличието и художествени галерии. Кларк и другите решиха, че може да има само една причина Найоан да иска да живее тук — в квартала имаше относително многобройно население от азиатци, което му даваше известна анонимност.

След няколко часа в дома си Найоан излезе от апартамента с черен костюм и се качи в колата си. Този път го проследиха обратно до хотел „Холидей Ин“, като караше Джак. Изчакаха десет минути, след като влезе във фоайето, и се върнаха назад към „месарския“ квартал.

— Защо го наричат „месарски“? — запита Чавес, когато Кларк зави по улица „Хайес“ и се зае да търси място за паркиране. Фаровете на колата осветиха съборени кофи за боклук и сенчести фигури, седнали около тях.

— Никой не знае със сигурност — отговори Джак. — Нещо като градска легенда е. Говори се, че тукашните полицаи някога получавали премии за опасно работно място и можели да си купуват по-добро месо.

— Ти май си чел пътеводителя, а, Джак?

— Него и малко Сун Дзъ. Опознай врага си, нали така?

— Определено този квартал има характер.

Кларк намери място за колата под едно дърво между две улични лампи и спря. Угаси фаровете и изключи двигателя. Блокът на Найоан се намираше на една пряка надолу на отсрещния тротоар.

Кларк погледна часовника си и каза:

— Осем часът. Найоан трябва да е на приема. Преобличайте се.

Смениха градските си дрехи — панталони в цвят каки, тениски и якета — с характерното за тук облекло, което купиха по-рано в магазин за дрехи втора ръка: тениски, анцузи, бейзболни и плетени шапки.

— Двадесет минути и се събираме тук — каза Кларк. — Радиус от три пресечки. Същото както преди. Районът е лайнен, така че изглеждайте по съответния начин.

— Който е? — запита Джак.

Отговори му Чавес:

— Не се ебавай с мен и аз няма да се ебавам с теб.

* * *

Срещнаха се отново при колата, след което отидоха на юг към следващата пряка и застанаха до един вход. Чавес се обади пръв:

— Видях само една полицейска кола. Минаха съвсем спокойно. Не се оглеждаха много.

— Джак?

— Не забелязах да светят лампи в апартамента. Отзад има алея и разкапана дървена ограда с отключена врата, която води към бетонна площадка. На два метра от двете страни на вратата има кучета. Разлаяха се, когато минах край тях, но по прозорците не се показаха никакви лица.

— Има ли лампа на задната врата? — запита Кларк.

Джак кимна.

— Гола крушка. И без комарник.

— Това за комарника важно ли е?

Джак сви рамене.

— Ами комарниците скърцат, тропат.

— Получаваш златен медал.

* * *

След тридесет секунди един подир друг тримата обиколиха района и се срещнаха в уличката. Чавес мина първи през вратата, качи се по стъпалата и разви крушката, а после слезе долу. Другите двама го последваха. Кларк се качи по стъпалата и клекнал до вратата, успя да отвори бравата за деветдесет секунди. Даде знак да чакат, след което се вмъкна вътре. Върна се след шестдесет секунди и им махна да идват.

Отвътре апартаментът приличаше на огледало на архитектурата на сградата — дълъг и тесен с претрупани коридори, паркетен под с износени пътеки, тъмни первази и ламперия. Джак установи, че Найоан не го биваше по вътрешното обзавеждане — обикновена кухня и баня с шахматно наредени плочки, дневна с разтегателен диван, масичка за кафе и малък телевизор. Джак си помисли, че вероятно онзи не очаква да остане тук дълго. Защо да си прави труда за нещо различно от най-необходимото? Дали това означава нещо? Май трябва да се види още колко време остава на Найоан да работи в консулството.

— Добре, да ровим — заповяда Кларк. — И всичко да е по местата си, когато приключим.

Тримата включиха фенерчетата си и се заловиха за работа.

Почти веднага Чавес забеляза един лаптоп „Дел“ върху бюрото в спалнята на Найоан. Джак го включи и се зае да се рови в папките, в историята на преглежданите сайтове в интернет и в електронната поща. Кларк и Чавес го оставиха да работи и прекараха тридесет минути в разглеждане на апартамента, като първо проверяваха очевидните места за криене.

— Добре — каза Джак. — Няма парола, нито програма за следене на натисканите клавиши… Освен стандартната антивирусна програма и защитна стена този компютър е широко отворен. Тук има доста неща, но нищо не бие на очи. Повечето са несекретни документи на консулството и лична поща. От приятели и роднини у дома.

— А адресната книжка? — запита Кларк.

— И тук нещата са така. Нищо, което сме виждали в списъците на хората от Революционния съвет. Чисти си историята на посещаваните страници в интернет всеки ден, та чак до временните документи и бисквитките.

— Бисквитки ли? — запита Чавес.

— Малки късчета данни, които интернет сайтовете оставят в компютъра при всяко посещение. Стандартна практика в повечето случаи.

— Колко надълбоко можеш да ровиш? — запита Кларк.

— Тук? Не много. Мога да копирам всичките му папки, документи и електронната поща, но ще ми трябва доста време.

— Добре, вземай каквото можеш.

Джак включи един преносим харддиск към порта на компютъра и се зае да копира, а Кларк и Чавес продължиха търсенето. След още четиридесет минути Чавес прошепна от кухнята:

— Готово.

Върна се в спалнята с найлонов плик с цип.

— В чекмеджето на шкафчето има фалшиво дъно.

Джак взе плика и го погледна.

— DVD за многократен запис.

Отвори чекмеджето на компютъра и пъхна диска в него. Натисна върху съответната буква и на екрана излезе прозорец.

— Тук има доста данни, Джон. Към шестдесет гигабайта. И много от тях са снимки.

— Покажи няколко.

Джак щракна с мишката два пъти върху една от папките и снимките се появиха в умален вид.

— Познати ли са ти?

— Разбира се — отговори Кларк.

Джак почука с показалец по три снимки.

— Защото тези определено са от сайтове на Революционния съвет.

— Няма дим без огън — обади се Чавес.

Кларк погледна часовника си.

— Копирай го. Динг, хайде да подреждаме. Време е да се махаме.

* * *

Стигнаха в хотела си „Ла Куинта Ин“ до летището след час. Джак качи някои от изображенията чрез сигурен протокол за прехвърляне на файлове в сървъра на Колежа, а после се обади на вундеркинда по информационните технологии Гавин Биъри и го включи на високоговорителя.

— Тези сме ги виждали преди — каза Биъри. — На флашката от Триполи, нали така?

— Да — отговори Джак. — Трябва да разберем дали в тях има стеганограма.

— В момента завършвам алгоритъма за дешифриране, но не знаем с каква програма шифроват — комерсиална или собствена. Според Центъра за стеганографски анализи и изследвания…

— И такова нещо ли има? — запита Чавес.

— …до момента съществуват седемстотин двадесет и пет програми, като това са само комерсиалните. Всеки горе-долу добър програмист може да направи такава програма и да я запише на флашка. Носиш си я, включваш я в компютъра и си в стеганографски режим.

— И как го разбиваш? — запита Кларк.

— Направих един процес от две части. Първо проверявам за несъответствия в записа — видео, снимка или аудио. Ако се намери аномалия, втората част на програмата пуска файла през най-обичайните методи за шифроване. Това е процес на груба сила, но има вероятност Революционният съвет да предпочита някои методи. Намерим ли ги, ще ускорим дисекцията.

— Колко ще чакаме? — запита Джак.

— Нямам представа. Ще започна да храня чудовището и ще ти се обадя.

* * *

В три сутринта телефонът звънна. Тримата се събудиха веднага.

— Биъри — каза Джак, като разтри очите си и се вторачи с присвити очи в екрана на телефона си. Включи говорителя.

— Може да избързвам с шампанското — каза Биъри, — но мисля, че попаднахме на златна жила. Това е добрата новина. Лошата е, че май използват три различни метода за шифроване и ще трябва време.

— Слушаме те с внимание — отговори Кларк.

— Първо: изображенията от убийството на Дирар според мен са дигитална еднократна шифровка. По същество таблица за декодиране на разговори. Още не знам стара ли е или не.

Това не изненада Джак. Той знаеше, че старото е нещо ново. Тази система може и да беше древна и специалистите да спорят точно колко древна, но датираше в съвременността от 1917, когато един инженер от фирма AT&T на име Джилбърт Вернъм наредил в таблица букви и цифри с цел замяна между знаци с различно положение в нея така, че мястото на пресичане да съответства на заместващия знак. Шифроването и дешифроването отнемали време, но ако паролата се знае само от подателя и получателя, тя е практически неразбиваема. В този случай определени членове на Революционния съвет биха знаели, че трябва да проверяват определени интернет сайтове в определени дни и да свалят от тях определени изображения, които след това се дешифрират по стеганографски метод и разкриват кодирани с еднократен шифър телефонни обаждания, писма и електронна поща.

Според Джак важното беше колко често Революционният съвет сменя еднократния шифър. Това можеше да се разбере само като опитат да съпоставят познатите вече съобщения с изображения от същия период.

— Това обяснява защо с обявата за бебето не стигнахме доникъде — каза Джак. — Сменили са шифъра, а ние сме една крачка назад.

Кларк кимна и каза:

— Давай, Гавин.

— Второ: една от по-големите снимки в диска на Найоан не е от никой от сайтовете на Революционния съвет. Алгоритъмът още я предъвква, но до момента виждам доста много номера на кредитни карти и на банкови сметки за превеждане на пари.

— Найоан е ковчежник на Революционния съвет — обади се Чавес. — Сигурен съм, мамка му.

— Проверяваш ли номерата? — запита Кларк.

— Още не. Кое искаш да проверя най-напред? — запита Гавин.

— Кредитните карти. По-лесно е да ги получи човек и да ги захвърли, отколкото банковата сметка. Започни със сметките от Сан Франциско и Западния бряг. Да ковем желязото, докато сме тук.

65

БРАТЯТА КАРУЗО решиха, че ако влизането им в Медина е предизвикало нечие любопитство, то е добре прикрито. Разбира се, още беше светло и затова около сергиите и по тесните улички сновяха многобройни белокожи и западни туристи, чието присъствие се приемаше за нещо обикновено. Но слънцето слизаше зад хоризонта и външните за Медина хора бавно щяха да се разотидат, за да оставят след себе си само местните и по някой и друг турист, който или познаваше Триполи достатъчно добре, или пък не знаеше нищо за опасностите на града. От Арчи научиха, че в Медина има съвсем малко убийства на туристи, обаче нощните обири и кражби на портфейли се смятат за спорт. Крадците имаха точно око за небрежните и слабите. Брайън и Дом не приличаха на такива според Арчи, затова нямаше за какво да се тревожат. Като допълнителна подсигуровка служеше кафявият плик в багажника с два полуавтоматични деветмилиметрови пистолета „Браунинг Хай Пауър модел III“ без серийни номера и четири пълнителя с нискоскоростни куховръхи патрони. Арчи беше предоставил и ръчно направени заглушители от ПВЦ тръби, напръскани с черна боя и дълги колкото две кутии за безалкохолни напитки. Едва ли щяха да издържат повече от сто изстрела, което нямаше значение, защото братята и без това разполагаха общо с четиридесет патрона.

Двадесет минути скитаха по уличките с измазани и неизмазани тухлени стени, спираха по сергиите и магазините, за да видят какво се продава, и постоянно следваха картата на Арчи, която Брайън държеше сгъната в ръка. Арчи им осигури няколко подхода до апартамента на Рафик Бари и няколко маршрута за излизане, включително два за бягство, което затвърди убеждението им, че вероятно австралиецът е бивш военен от специалните части. Това ги караше да се чувстват доста спокойни, защото очевидно разсъждаваха на еднаква вълна с Арчи.

— Нещо мирише добре — каза Дом, като душеше въздуха.

Във въздуха се носеха миризми на горящи въглени, печено месо, подправки, както и смрадта на хиляди потни тела, натъпкани натясно. Имаше и шум, който първоначално дезориентираше — какофония от арабски, френски, магреби и английски със силен акцент. Тълпите се движеха сякаш ръководени от невидим регулировчик, като се заобикаляха една друга, влизаха и излизаха от уличките и от време на време хората се споглеждаха колебливо.

— Дали не е кучешко месо?

— Него го ядат в Азия, брат ми, и по-рядко, отколкото си мислиш. Тук може да се намери кон според мен, но се басирам, че ядат предимно агнешко.

— Пак ли си чел брошури?

— Когато си в Рим, прави като римляните.

— Нещо ми подсказва, че чистотата не е в началото на списъка с приоритети — каза Брайън и кимна към един продавач с опръскана от кръв престилка, който режеше сурово пиле върху една дъска.

Доминик се разсмя.

— Не са ли те карали да ядеш буболечки на обучението по бягство от плен?

Както всички морски пехотинци, и Брайън беше преминал първото ниво на това обучение, но второто и третото бяха запазени за екипи, работещи в тила на врага.

— Да, буболечки в Бриджпорт и змии в Уорнър.

Обучението за второ и трето ниво от курса за ВМС и морската пехота се провеждаше на няколко места, включително Центъра за обучение за бойни действия в планински терен в Бриджпорт и във военноморската база в Уорнър Спрингс, Калифорния.

— Та какво му е на конското месо?

— Може да хапнем на излизане оттук, а? Какво, наближаваме ли?

— Да, но имаме време за убиване. Ще минем край апартамента на Бари по здрач, за да огледаме. Ще чакаме да се стъмни.

— Добре звучи. Кога започва…

Сякаш по сигнал един високоговорител на уличката изпука и предаде призива на мюезина за молитва. Около тях улиците бавно утихваха, местните хора спираха да се суетят, развиваха молитвените си килимчета и клякаха за ритуала. Заедно с останалите немюсюлмани Брайън и Доминик отстъпиха настрани и останаха тихи и неподвижни до края на ритуала и до възобновяването на нормалните дейности. Двамата братя отново тръгнаха. Здрачът бързо падаше и по прозорците и кафенетата светваха лампи.

— Не мога да кажа, че ислямът ми пасва — отбеляза Доминик, — но им признавам, че са всеотдайни.

— Което е проблем, като стане дума за радикални настроения. Този вид всеотдайност е първата стъпка към самоубийството с бомба и с блъскане на самолети в сгради.

— Да, но понякога си мисля дали не говорим за теорията за лошата ябълка?

— Какво?

— За едната лоша ябълка в кацата. В този случай има доста много лоши ябълки, но сигурно са малцинство.

— Може да си прав, но може и да не си. Не ни плащат чак толкова, че да знаем.

— Ами помисли — колко са мюсюлманите по света?

— Милиард и половина. Може би два.

— И колко от тях се гръмват? Или по-добре, колко са радикални терористи?

— Към двадесет или тридесет хиляди. Разбирам какво ми говориш, но не се тревожа за хубавите ябълки. Кого и как почиташ си е твоя работа, докато не получиш божествена заповед да гръмнеш невинни хора.

— Виж какво, не споря.

Този разговор бяха го водили и преди — морална или тактическа грешка е да мериш цял народ или религия с един аршин? Дали ако смяташ цели демографски групи за враг, не успяваш не само да не забележиш лошите, а и съюзниците? Както почти всяка страна на света и Америка имаше врагове, станали приятели, и приятели, превърнали се във врагове. Доминик често доказваше това с афганистанските муджахидини. Същите бунтовници, на които ЦРУ помогна да изгонят Съветския съюз от Афганистан, се превърнаха в талибани. Историческите книги вечно ще спорят как и защо е станало така. Братята Карузо имаха съгласие, че гледната точки на войника и полицая си приличат — опознай врага си максимално добре и бъди гъвкав в тактиката си. Двамата се бяха нагледали на доста неща, за да знаят, че в реалния свят няма чисто черно и чисто бяло, особено в Колежа, където стандартният цвят беше сивият. Точно затова наричаха шпионите и бойците за специални операции „воини от сенките“.

— Не ме разбирай погрешно — добави Доминик. — С удоволствие ще натисна спусъка по всеки задник, който застрашава родината ми. Само казвам, че обикновено побеждава онзи, който воюва умно.

— Амин. Но милиони съветски войници ще оспорят това. Сталин ги е навирал в месомелачката на Източния фронт като говеда.

— Правилото винаги има изключения.

Брайън спря, за да провери картата.

— Почти стигнахме. Следващата пряка наляво, после надолу по една уличка. Апартаментът на Бари е третата врата отляво. Според Гази е боядисана в кървавочервено.

— Да се надяваме, че това не е лоша поличба.

* * *

Намериха улицата след десет минути и влязоха през арката. Брайън като добър боец имаше по-тренирано нощно виждане от това на брат си и затова първи осъзна, че мъжът, който крачеше към тях, е самият Рафик Бари. Не беше сам — от двете му страни вървяха двама души с тъмни панталони и разкопчани отгоре и незапасани бели ризи с дълги ръкави.

— Местни побойници — промърмори Доминик.

— Да. Ще ги оставим да минат.

Бари вървеше бързо, както и охранителите му, но си личеше, че не действа по принуда. Определено отношенията им бяха на работодател и наемници.

Брайън и Дом стигнаха първи до вратата и продължиха напред, като се разминаха с Бари и охранителите му от лявата си страна. Брайън погледна бързо назад през рамо и забеляза как Бари вкарва ключ във вратата. Отново се обърна напред. Вратата се отвори и се затвори с трясък. Двамата братя свиха наляво на следващия ъгъл и спряха.

— Даже не ни погледнаха втори път — каза Доминик.

Охранителите на Бари — вероятно улични побойници, смятаха, че познаването на някои методи на насилие е достатъчно обучение за работата им и в повечето случаи вероятно щяха да са прави.

— Лошо за тях и добре за нас — отвърна Брайън. — Но Бари бързаше. Или гледа да не изпусне „Колелото на късмета“, или ще се мести.

— По-добре да мислим, че е второто. Време е да импровизираме.

— По морскопехотински.

Пет метра надолу по уличката намериха отворен проход отляво и влязоха в малко дворче със сух кръгъл фонтан в средата. Нощта почти беше настъпила и ъглите на двора не се виждаха. Двамата изчакаха малко, за да свикнат очите им. На далечната стена имаше дървена пергола с изсъхнали лози. Братята отидоха до нея и провериха дървесината. Оказа се ронлива.

— Ще те вдигна — каза Брайън, после пристъпи до стената и хвана дланите си. Доминик стъпи на тях и се залови за горния ръб на стената. Качи се на нея, после погледна надолу и направи знак с ръка на Брайън да почака, след което се изгуби пълзешком. Върна се след три минути. Кимна одобрително, наведе се и помогна на Брайън да се качи.

— Вратата на Бари води до вътрешен двор. На източната стена има една отворена врата. Там е единият охранител. Бари и другият са вътре. Чувам ги как тропат. Имам чувството, че бързат.

— Хайде да действаме.

Двамата заредиха пистолетите си, сложиха им заглушителите и тръгнаха по покрива. От лявата им страна, в уличката, се чу лай на куче, последван от приглушен тъп удар. Кучето изквича тихо и млъкна. Брайън вдигна свит юмрук и спря. Двамата коленичиха. Брайън се промъкна по покрива, надникна над стряхата и се върна.

— По улицата идват четирима мъже — прошепна той. — Ходят като оператори. Или полицаи.

— Сигурно Бари затова бърза — отбеляза Доминик. — Как ще играем?

— Ако е полицията, нямаме шансове. Ако не е…

Доминик сви рамене и кимна. От много далече бяха дошли за Бари и нямаше да се откажат, освен ако нямат избор. Сега трябваше да разберат дали тези, новите, не идват, за да убият Бари, и дали щяха да свършат тази работа тук или да го отведат на друго място.

Брайън и Доминик се приближиха до стряхата над двора на Бари и легнали по корем, се надвесиха, за да виждат какво става. Самотният охранител все още стоеше на вратата като сянка. Цигарата в устата му светна, а после червеното като череша огънче потъмня.

От лявата им страна стъпките се засилваха, като заскърцаха в пясъка и мръсотията, преди да спрат пред вратата на Бари. Братята знаеха, че през следващите няколко мига ще научат всичко необходимо за конкурентите си. Полицията щеше да нахлуе с викове, а всички останали — със стрелба.

Нито едно от тези неща не се случи.

От вратата към двора се дочу леко почукване. Охранителят на Бари захвърли цигарата си и надникна в отворената врата към къщата, каза нещо, а после се отправи към дворната порта. Тялото му не издаваше никакви признаци на напрежение; не посегна към оръжието си, което според Брайън и Доминик се намираше в кобур на колана. Двамата се спогледаха: Бари май очаква компания?

Охранителят дръпна резето и отвори вратата.

Туп, туп.

Изстрелите произведоха мек звук, не по-силен от пляскане с длан върху дървена маса. Охранителят направи крачка назад и падна на земята. Силуетите го заобиколиха и бързо се насочиха към отворената врата на къщата. Четвъртият ги последва, като се спря до тялото на охранителя, за да изпрати един последен куршум в челото му.

От къщата се чуха още две заглушени пукания, последвани от вик и тишина. Десет секунди по-късно Бари излезе с ръце на тила, грубо подбутван от тримата. Заставиха го да коленичи пред четвъртия мъж — вероятно водача, — който се наведе и каза нещо на Бари. Той поклати глава. Мъжът го шамароса.

— Търсят нещо — прошепна Доминик.

— Да. Революционният съвет, а?

— Така мисля. Освен ако не работи и за други.

Разпитът продължи още две-три минути, след което водачът направи жест на останалите, които притиснаха Бари към земята. Завързаха ръцете му с дебело тиксо, а в устата му завряха парцал. Завлякоха го обратно в къщата.

— Господин Бари ще загуби малко нокти — отбеляза Брайън.

— Ако има късмет. Най-добре е да го измъкнем, преди да го осерат твърде много.

— Нека минат няколко минути. Така ще е още по-щастлив, когато дойдем ние от кавалерията — отвърна Брайън с усмивка, която се стори на Доминик почти злобна.

— Мамка му, Брайън, това е гадно.

— Просто начин да постигнем повече.

Приглушените писъци от вътрешността на къщата започнаха почти веднага. На петата минута Доминик вдигна поглед от часовника си и кимна. Брайън тръгна първи, като увисна на стряхата и падна леко на крака. Наведен, с насочен към вратата пистолет, той пристъпи настрани към отсрещната стена, след което коленичи и кимна на брат си. Десет секунди по-късно Доминик застана приклекнал до близката стена.

Двамата тръгнаха заедно напред, като се плъзгаха из сенките, докато Доминик даде знак да спрат. Отиде бавно напред до място, от което можеше да погледне през вратата. Със знаци обясни на Брайън: „Виждам само трима. Стая вляво след вратата. Къс коридор. Двама неизвестно къде.“

Брайън кимна, после с жестове потвърди плана за влизане и в отговор получи кимване. Доминик премина последните три метра покрай стената до вратата, а после се промъкна странично, докато се долепи до касата. Брайън се придвижи напред и клекна от другата страна на вратата. Доминик надникна още веднъж, като се наведе съвсем леко. Кимна.

Брайън кимна „едно… две… три“, после стана, влезе през вратата и зави наляво, с насочен напред пистолет. Доминик го следваше по петите.

Двама от мъжете притискаха Бари с лице върху подгизнала от кръв дървена маса, която лъщеше и хвърляше черни отблясъци под лампата в ъгъла. Водачът седеше срещу Бари с нож в дясната ръка. Ножът и ръката му бяха мокри.

Единият от мъжете, който държеше Бари, вдигна поглед и видя Брайън, който влезе странично в стаята. Първият изстрел улучи мъжа в гърлото, а вторият — в средата на челото. Брайън се прицели и простреля втория мъж. Водачът се изви с пистолет в ръката. Доминик вече беше стигнал до него. Удари с пистолета мъжа в слепоочието и той се свлече на пода.

— Чисто.

— Чисто — прошепна Брайън — А този?

— Приспи го.

Брайън фрасна Бари зад ухото с пистолета, след което го провери.

— Добре.

Двамата се извърнаха и тръгнаха бавно по коридора, погледнаха надясно през отворената врата, но не видяха никого, затова свиха наляво по късия коридор. На вратата в края на коридора се появи силует. Доминик стреля два пъти. Мъжът падна. От стаята се чу скърцане на дърво в дърво.

— Прозорецът — каза Доминик.

— Ясно.

Брайън стигна до прага само с три крачки. Надникна иззад ъгъла и видя един мъж, който се качваше през прозореца от вътрешността на стаята. Стреля. Девегмилиметровият куршум се заби в бедрото на мъжа. Кракът му поддаде и той падна обратно в стаята. В ръката си мъжът държеше пистолет. Доминик пристъпи и го простреля два пъти в гърдите.

— Чисто.

— Чисто.

Останалата част от жилището се състоеше от баня и втора спалня, в които се влизаше през късия коридор. В стаите и в гардеробите нямаше никой. Намериха втория охранител на Бари в банята, напълно облечен, с добре оформена дупка в тила. Върнаха се в предната стая, която се оказа хол и кухня в едно. Бари лежеше където го бяха оставили, по лице върху масата, с разперени ръце.

— Исусе! — каза Брайън. — Какво са направили, мамицата им…

Само за пет минути гостите на Бари бяха успели да му отрежат два от пръстите на лявата ръка.

— Някой е искал да го поразпита — каза Доминик.

— Да. Въпросът е защо?

66

БЕЗ ДА ЗНАЯТ КОЛКО ефективен е като бюрократ, Кларк, Джак и Чавес бързо разбраха едно за Аонг Найоан: като оператор той или не е обучаван, или е решил да не се води по правилата, което се виждаше най-добре по избора на пароли в интернет — Гавин Биъри ги разби само за няколко часа, след като Кларк и останалите напуснаха дома на Найоан. Програмата за сърфиране в интернет на компютъра на Найоан имаше нормалния списък с предпочитани сайтове — от такива за пазаруване до справочници и всичко помежду им, но поддържаше и електронна поща на няколко адреса, единия в „Гугъл“, другия в „Яху“ и трети в „Хотмейл“. Всяка пощенска кутия съдържаше дузини съобщения, предимно от приятели и семейството, но и нежелани реклами, силно натоварени с изображения, в които Биъри щеше да потърси кодирана информация.

Найоан се оказа запален потребител на картите в „Гугъл", където Джак откри многобройни цифрови топлийки. Повечето се оказаха ресторанти, кафенета или подобни места из Сан Франциско, близо до консулството и дома на Найоан. Но една от топлийките привлече вниманието на Джак — частен дом в Сан Рафаел, на петнадесетина мили северно от града от другата страна на моста Голдън Гейт.

— Как се нарича тази топлийка? — запита Кларк.

— Синага — отговори Джак.

— Звучи като фамилно име.

— Проверявам го — каза Джак, преди Кларк да успее да предложи същото. Минута по-късно вече говореше с Биъри по телефона.

— Трябва да потърсиш едно име в електронната поща на Найоан — Синага.

Биъри се обади след десет минути:

— Керсан Синага. Найоан му е писал седем чека през последните две години за от петстотин до няколко хиляди долара. Един от чековете, който изтеглих от банката му, е отбелязан с текст „компютърна консултация“. Но ето интересната част: пуснах името през емиграционните власти и той фигурира там с отметка. Трябвало е да иде при тях на среща преди осем месеца, но не го е сторил. Освен това го има и в списъка на издирваните лица.

— Двоен удар — каза Чавес. — Неявяването за среща с емиграционните не може да те вкара в списъка само по себе си.

— Така е — съгласи се Кларк. — Какво друго има?

— Издирва се от индонезийската национална полиция — отговори Биъри. — Изглежда вашият Керсан Синага е фалшификатор от най-висока класа. Търсят го вече четири години.

* * *

Пътуването на север от града отне тридесет минути. Според картата в „Гугъл“, която Джак ползваше, Синага живееше в източните покрайнини на Сан Рафаел, в рядко населен паркинг за фургони. Преминаха през района веднъж, след това завиха обратно и паркираха на сто метра северно от фургона на Синага — с двойна широчина и ограден с ръждива, висока до кръста ограда и жив плет.

— Динг, в куфарчето ми отзад има тефтер — каза Кларк през рамо. — Вземи го.

Чавес подаде тефтера.

— Какво мислиш да правим?

— Ще разгледам района. Връщам се след десет минути.

Кларк излезе от колата, а Джак и Чавес го наблюдаваха как върви по пътеката до най-близкия фургон, където се качи по стълбите и почука на вратата. След десет секунди се показа някаква жена и Кларк поговори с нея тридесетина секунди, после отиде при следващия фургон, повтори всичко и накрая стигна до фургона на Синага. Когато излезе, отиде до други три фургона, преди да се върне в колата и да се качи в нея. Подаде тефтера на Джак. В него имаше имена, адреси и подписи.

— Можеш ли да ни кажеш какво беше това? — запита Джак.

— Казах му, че смятам да отворя ресторант надолу по пътя и ми трябват петстотин подписа от живеещите наоколо, за да кандидатствам за разрешително за алкохол. Синага не е вкъщи. Според съседа му той работи на непълно работно време в „Бест Бай“ до шосе сто и едно. Свършва в два часа.

Чавес погледна часовника си.

— Нямаме време.

— Ще чакаме да се стъмни — отвърна Кларк.

— И после? — запита Джак.

— Ще го отвлечем, кучия му син.

* * *

В думите на Кларк имаше смисъл. Найоан рядко контактуваше със Синага, и то само по електронната поща, така че изчезването му едва ли щеше да стане повод за тревога. Освен това ако изиграеха нещата правилно, можеше да успеят да убедят Найоан да им пусне малко информация. В най-лошия случай щяха да разполагат с човек, който вероятно фалшифицираше документи за Революционния съвет тук и сигурно зад граница. Никой не знаеше дали на Гери Хендли щеше да му хареса идеята Колежа да стане арест за човек, който работи за Революционния съвет.

— По-лесно е да искаш прошка, отколкото позволение — отбеляза Кларк.

* * *

Отидоха до магазина „Бест Бай“, за да чакат Синага да се появи, а после го проследиха до близката бакалия и оттам до дома му. Изчакаха тридесет минути, след което Кларк отново влезе в ролята си на собственик на бар, като този път започна с къщите на отсрещната страна, преди да иде до фургона на Синага. Върна се пет минути след това.

— Сам е. Играе на компютър и пие бира. Не видях нищо, което да говори за жена, така че със сигурност е ерген — съобщи Кларк. — Но има куче, стар кокер шпаньол. Не излая, докато не почуках на вратата.

Изчакаха да се стъмни, а после се върнаха до паркинга за фургони и го обиколиха веднъж. Колата на Синага, петгодишна „Хонда Сивик“, стоеше паркирана под навеса, а от прозорците на фургона струеше светлина. Една гола крушка осветяваше верандата в бяло. Кларк угаси фаровете на колата и изключи двигателя, след което заразглежда тефтера.

— Съседът му, онзи, който знаеше, че е на работа, се нарича Хектор. Прилича малко на теб, Динг.

— Нека позная. Искам бучка захар.

— Да. Няма комарник на вратата. Когато я отвори, смачкай го, а аз ще хвана кучето и ще го затворя в банята. Джак, ти мини през страничната врата и оглеждай задните прозорци. Едва ли ще има време да стигне до тях, но е по-добре да сме сигурни, за да не съжаляваме.

— Добре.

— Не стой на едно място. Ходи, сякаш имаш някаква работа. Съседите се държаха доста приятелски, така че ако някой те види, махни с ръка и кажи „здравей“, сякаш си местен. Хайде.

Излязоха и тръгнаха по улицата, като разговаряха тихо и от време на време се смееха — трима души, които живеят тук и се връщат отнякъде. Когато се изравниха с фургона, Кларк и Чавес завиха към него. Джак пристъпи в сенките зад вратата, откъдето гледаше как Кларк се притиска до стената, а Чавес се качва по стъпалата. Кларк се извърна и кимна на Джак, който леко отвори портичката и влезе в двора. Нямаше много трева, но се виждаха достатъчно плевели и кафяви петна, както и купчинки кучешки изпражнения. Стигна до задната страна на фургона и клекна, за да прецени колко е дълъг. Имаше два прозореца, но единият изглеждаше твърде малък за голям човек; единственият изход беше през прозореца до него.

Дочу почукването на Чавес, последвано след няколко секунди от въпроса:

— Да, кой е?

— Хектор от съседния фургон. Телефонът ми е откачен. Може ли да се обадя от твоя?

По пода на фургона се чуха стъпки. Изскърцаха панти.

— Хей!

Последва затръшване на врата и тропане на крака. Джак вдигна поглед, застанал нащрек. Мамка му… Какво…

— Идва към теб! — извика Кларк. — Задния прозорец.

Още докато Кларк изговори тези думи, прозорецът се отвори и се появи фигура, която опитваше да излезе напред с главата. Падна с изсумтяване, изтърколи се и скочи на крака.

Джак замръзна за момент, а после каза:

— Стой!

Синага се извъртя към него и рязко обърна глава първо наляво, после надясно. Втурна се към Джак, който забеляза проблясък от стомана в ръката му, отразен от светлината на прозореца. Някаква далечна част в мозъка му подсказа, че това е нож. Синага се нахвърли върху него, като размахваше ножа странично. Джак отстъпи. Синага продължаваше да върви към него. Джак блъсна гръб в оградата, след което забеляза, че мъжът срещу него замахва. Рязко отмести глава и усети удар по дясното рамо. Загубил равновесие от рязкото замахване, Синага направи крачка встрани. Джак стисна дясната му китка с лявата си ръка и рязко я дръпна, а после обви врата му с дясната ръка, като притисна гръкляна му със свивката на лакътя. Синага наведе глава напред, след което рязко я отметна назад. Джак усети това, но можа само да отмести лицето си настрани. Главата на Синага го удари по скулата. Рязка болка избухна някъде зад очите на Джак. Синага махаше с ръка, за да се освободи, и отново блъсна Джак в оградата, но загуби равновесие. С разперени напред крака той се стовари долу по задник. Джак не го пускаше, но усети как се превърта напред през главата на Синага. Каза си, че не трябва да го пуска… Със стисната около гърлото му дясна ръка той направи салто напред. Чу приглушено пукане на кости. Падна и се претърколи настрани, убеден, че Синага ще му се нахвърли.

— Джак! — чу се гласът на Чавес. Той се появи тичешком през вратата. Без да спре, изрита ножа от ръката на Синага. Той не помръдна. Ръката му странно висеше настрани. Примигна няколко пъти, но очите му си останаха вперени напред. Дясната му ръка подскачаше рязко и леко почукваше земята.

— Исусе… — прошепна Джак. — Всемогъщи Исусе.

Кларк пристигна тичешком, спря рязко и коленичи до Синага.

— Вратът му е счупен. Заминал е. Джак, ти добре ли си?

Джак не можеше да свали очи от Синага. Ръката му спря да мърда.

Кларк каза:

— Джак, събуди се. Добре ли си?

Той кимна.

— Динг, бързо го вкарай вътре.

След като се озоваха във фургона, Динг настани Джак на канапето и отиде до спалнята, където помогна на Кларк да вкарат тялото обратно през прозореца. След това се върна в предната стая. От банята кучето лаеше.

— Отвън няма никой — докладва Кларк, като затвори предната врата. — Динг, провери хладилника. Виж дали кучето няма да се успокои от малко храна.

— Добре.

Кларк отиде до Джак.

— Кървиш.

— А?

Кларк посочи дясното му рамо. Ризата беше потъмняла от кръв.

— Събличай се.

Джак го послуша. На ключицата, в основата на врата си, имаше петсантиметров разрез. По гърдите му течеше кръв.

— Ха — промърмори Джак. — Не съм разбрал. Усетих нещо да ме удря по рамото, но не съм разбрал.

— Два-три сантиметра по-нагоре и щеше да си готов, Джак. Натисни раната с палец. Динг, виж дали Синага няма моментно лепило.

От кухнята се чу тракане на чекмеджета, след което Чавес влезе и подхвърли една тубичка на Кларк, който я подаде на Джак.

— Сложи малко на раната.

— Шегуваш се.

— Не. По-добре е от шиенето. Хайде.

Джак опита, но ръцете му трепереха. Погледна ги и каза:

— Съжалявам.

— Това е от адреналина — обясни Чавес и взе тубичката. — Спокойно.

— Онзи наистина ли е мъртъв? — запита Джак.

Кларк кимна.

— Мамка му. Трябваше ни жив.

— Той избра така, Джак, а не ти. Ако искаш, чувствай се зле. Нормално е. Но не забравяй, че опитваше да ти пререже гърлото.

— Да, май е така. Не знам.

Чавес каза:

— Не му мисли много. Ти си жив, той е мъртъв. Или предпочиташ обратното?

— Не, по дяволите.

— Тогава го пиши победа и карай напред.

Чавес сложи капачката на лепилото и стана.

— Просто така ли? Карай напред?

— Сигурно ще ти трябва малко време да премислиш — отвърна Кларк, — но ако не можеш, ще трябва да си седиш на бюрото.

— Господи, Джон.

— С такива мисли в главата само ще причиниш собствената си смърт или на някой друг. Гарантирам ти го. Тази работа не е за всеки, Джак. И не е срамно. По-добре решавай още сега.

Джак въздъхна и потърка челото си.

— Добре.

— Добре какво?

— Добре, ще си помисля.

Кларк се усмихна на думите му.

— Какво има? — запита Джак.

— Това беше верният отговор. Ти току-що уби човек. Щях да съм притеснен, ако ти не се безпокоеше поне малко.

От кухнята Динг викна:

— Намерих нещо, Джон.

* * *

Три дни след като тръгна с чартърния полет от Дубай, устройството се приземи на международното летище във Ванкувър, Канада. Пристигнал един ден по-рано, Муса очакваше самолета. Визитката и писмото му осигуриха достъп до митническия склад, където се срещна с инспектора.

— Силвио Манфреди — представи се Муса и подаде документите.

— Благодаря. Фил Нолан. Пакетът е там.

Двамата отидоха до една палета наблизо, върху която се намираше пластмасовият контейнер.

Нито картичката, нито бланката за писмото създадоха затруднения при направата им с „Фотошоп“ и със скъпата издателска програма. Разбира се, инспекторът нямаше да се впечатли от някакво писмо от председателя на катедрата по ветеринарна медицина в университета на Калгари, но психологическото въздействие не можеше да се пренебрегне. Инспекторът си имаше работа със сънародник и с реномиран канадски университет.

От своите четиринадесетмесечни изследвания Муса знаеше, че митническите инспектори по целия свят са претоварени с работа и получават ниски заплати и че се водят от контролни списъци и формуляри. За пратка от този тип — радиоактивни материали — инспекторът щеше да изиска няколко формуляра: фактура и товарителница с печат от агент на Международната асоциация за въздушни превози в Дубай, който посочва произхода на пратката, и безброй хартийки, необходими според Канадската комисия по ядрена безопасност, канадските транспортни власти, канадския Закон за ядрените вещества и радиационните устройства и Закона за превозване на опасни стоки. Въпреки че нито един от тези документи не се оказа труден за изработване, хората на Муса, които проучиха въпроса, установиха, че ще им трябват осем месеца само за това.

— Е, какво е това? — запита митничарят.

— Нарича се преносим конски имиджър PXP-40HF.

— Моля?

Муса се засмя.

— Знам. Много тежко звучи. Представлява преносим рентгенов апарат за коне. Един приятел на ректора на университета живее в Дубай. Има някакъв арабски жребец, който струва повече, отколкото ние можем да припечелим цял живот. Конят се разболял, приятелят се оплакал на ректора и университетът му зае апарата.

Инспекторът поклати глава.

— Интересно. А конят оцеля ли?

— Да. И най-интересното — имаше колики. А аз стоях цяла седмица там да пазя рентгена, защото ветеринарят не разпознал елементарен случай на стомашно разстройство.

— Е, поне сте се попекли на слънце. Добре… — каза митничарят, като заразлиства документите. — Необходим е радиоизотопен код, ниво на активност, доза, норми за замърсяване…

— Четвърта страница. И девета. Доста ниски са ни стойностите.

— Да, добре. Виждам. И колко опасно е това нещо?

— Ами безобидно е, освен ако не си направите неколкостотин рентгенови снимки на топките. Тогава ще имате проблеми.

Митничарят се засмя.

— Не е ядрена бомба, а?

Муса сви рамене.

— Правилата са си правила. По-добре да си малко по-предпазлив, отколкото обратното, според мен.

— Да. А защо не са ви закарали направо в Калгари?

— Не можах да намеря билет за по-рано от сряда. Реших, че ще е по-лесно да дойда тук и да наема кола. Ако имам късмет, привечер ще съм си у дома.

Митничарят се подписа на необходимите места и сложи лепенки с печати по контейнера. Накара Муса да се подпише на съответните места, огледа документите още веднъж и му ги върна.

— Можете да тръгвате.

— Колата ми е в паркинга…

— Докарайте я на портала. Ще им кажа да ви пуснат.

Муса му стисна ръката.

— Благодаря.

— Няма за какво. Лек път.

67

СЛЕД КАТО СПРЯХА кръвта, която бликаше от отрязаните пръсти на Бари, двамата го сложиха да седне в хола и го вързаха към краката на стола. Водача на групата завързаха за масата. И двамата все още не бяха в съзнание. Накрая събраха телата и ги натрупаха във ваната върху втория охранител на Бари.

— Ще се разходя наоколо — каза Доминик. — Да видя дали местните са обезпокоени. Не мисля, че сме привлекли внимание, но…

— Добра идея.

— Връщам се след пет минути.

Брайън остана в хола и се зае да наблюдава пленниците и да преразглежда мислено операцията. Смяташе, че всичко е минало адски добре. Доминик винаги се справяше с пистолета като истински професионалист, но сега за първи път двамата участваха в една и съща операция. Да, заедно бяха и в онзи пазарен център, но нещата там бяха други. Тук си имаха работа с истински бойци от Революционния съвет на тяхна територия. Но тъй като нямаше навика да взима пленници, той трябваше да преосмисля ситуацията. Дръжката на пистолета успя да просне тези боклуци, но не достатъчно ефективно. Сигурно е по-добре да ползва кожена палка с олово. Трябва да се поинтересува. Стана, отиде до вратата и надникна.

— Аз съм, брат ми — каза Доминик на влизане.

— Как е наоколо?

— Тихо. Стъмни ли се, тук настава мъртвило. Още няколко часа и вероятно ще е като в призрачен град.

— Което е добре.

— За тези двамата ли? — отвърна с въпрос Доминик, като кимна към Бари и другия мъж.

— Да. Ако имат информация, можем да я измъкнем тук или пък да ги изведем.

— Да, но едно е сигурно — няма да успеем да ги изведем сами от Либия. Може да опитаме да идем в Тунис.

— Колко е далеч?

— Стотина мили на запад. Но нека не бързаме. Да си поговорим първо с Бари и да видим какво ще стане.

Обляха главата на Бари с чаша студена вода и с няколко леки шамара по лицето успяха да го събудят. Той примигна няколко пъти, огледа стаята и после насочи очи към Брайън и Доминик.

Каза нещо на арабски, а после на английски със силен акцент:

— Кои сте вие?

— Кавалерията — отвърна Брайън.

Бари стисна очи и изохка.

— Ръката ми.

— Само два пръста — отговори Доминик. — Спряхме кръвта. Ето.

Той подаде на Бари няколко хапчета аспирин, който намериха в банята. Бари ги пъхна в устата си и взе чашата с вода от Брайън.

— Благодаря. Кои сте вие?

— Изглежда сме единствените ти приятели в Медина — отговори Доминик. — А тези кои са?

— Мъртви ли са?

— Освен ножаря — отговори Брайън. — Кои са те?

— Не мога…

— Според нас са от Революционния съвет. Някой е натиснал копчето за тебе, господин Бари.

— Какво значи това?

— Някой е поръчал да те убият. За какво те разпитваха?

Бари не отговори.

— Виж какво, без помощ ще те намерят. Ще се криеш известно време, но ще те открият. Вероятно ще намерят и семейството ти в Бенгази.

Бари рязко вдигна глава.

— Знаете ли за тях?

Доминик кимна.

— И щом ние знаем…

— Вие сте американци, нали?

— Това има ли значение?

— Не, май няма.

Брайън каза:

— Помогни ни и ние ще ти помогнем, ще опитаме да те изведем от страната.

— Как?

— Остави това на нас. Тези кои са?

— Революционният съвет.

— Същите, които са убили Дирар ал Карим?

— Кой?

— Онзи от видеото в интернет. Дето е без глава и стъпала…

— О, да. Те са.

Доминик запита:

— Как се казва онзи с ножа?

— Познавам го като Фахури.

— Той какво прави?

— Това, което видяхте тук. Убийства. Наказания. Долен човек. Хвали се за Ал Карим. Говори за това.

— Защо е тук?

— Не знам.

— Глупости — отговори Брайън. — Ти и охранителите ти бързахте. Ти знаеше, че Фахури идва. Откъде знаеше?

— Говореше се, че информирам полицията. Не е вярно. Не знам кой го е казал, но за тези хора… сигурността е всичко. Щяха да ме убият като предпазна мярка.

— Какво искаха от теб? Ти им уреждаш интернет сайтовете, нали?

— Да. Фахури искаше да знае дали не съм си запазил данни.

— Какви?

— Имена на доставчици. Пароли. Графики…

— Като банери?

— Да. И за тях попита.

Доминик погледна Брайън и промърмори:

— Стеганография.

— Да.

— За какво говорите? — запита Бари.

— Та какъв е отговорът? — запита и Доминик. — Запази ли данни? Може би за застраховка?

Бари отвори уста да каже нещо, но Брайън го прекъсна:

— Ако ни излъжеш, ще развържем Фахури и ще си идем.

— Да, запазих данни. На микрокарта като за фотоапарат. Намира се под една плочка зад тоалетната чиния.

Брайън тръгна натам.

— Намерих я — каза той две минути по-късно, стиснал в ръка малката карта.

Доминик запита Бари:

— Кой дава заповедите на Фахури?

— Знам само слухове.

— Добре.

— Човек на име Алмази.

— Местен ли е?

— Не, има къща край Зувара.

Доминик погледна Брайън.

— Това е шестдесетина мили западно оттук.

— Колко високо в йерархията е той? Може ли да е наредил и екзекуцията на Ал Карим?

— Възможно е.

Оставиха Бари сам и излязоха на двора.

— Какво мислиш? — запита Брайън.

— Бари е добър улов, но ще е добре да хванем и някоя от по-големите риби. Ако Алмази има достатъчно власт да очисти някой от своите, май си струва да опитаме.

Брайън си погледна часовника.

— Сега е почти десет. Половин час да се върнем при колата, след това два часа до Зувара. Удряме към два и се връщаме.

— Значи взимаме Бари и ако можем, хващаме и Алмази.

— Остава Фахури.

— Излишна тежест, брат ми.

Доминик помисли и въздъхна.

Брайън каза:

— Той е хладнокръвен убиец, Дом.

— Истина е, мамка му. Но ми е трудно да реша, нали разбираш?

— Веднъж вече си решил. С оня педофил.

— Там имаше разлика.

— Не много. Онзи беше от лошите и нямаше да спре сам. И тук е същото.

Доминик обмисли казаното и кимна.

— Ще го направя.

— Не, брат ми, този е мой. Иди подготви Бари. Аз ще почистя.

* * *

Пет минути по-късно Доминик и Бари стояха в двора. Брайън излезе и остави брезентова пазарска чанта в краката на брат си.

— Половин дузина полуавтоматични пистолети и десет пълнителя. Връщам се веднага.

Брайън пак влезе в къщата.

— Какво прави? — запита Бари.

Отвътре се чу тъп удар, последван от втори.

— Фахури? — запита Бари. — Вие го убихте!

— А ти предпочиташ той да е жив и да те погне, така ли?

— Не, но откъде да знам, че няма да постъпите и с мен така накрая?

— Аз ти го казвам. В най-лошия случай ще те пуснем да си вървиш.

— А в най-добрия?

— Зависи колко ще ни помогнеш.

Брайън излезе десет минути по-късно. Двамата с Доминик отидоха до далечната стена, където Брайън помогна на брат си да се качи на покрива. Доминик се върна след десет секунди с раниците. Тримата тръгнаха през двора.

Брайън се обърна към Бари.

— Казвам ти го, за да сме наясно. Ако побегнеш или привлечеш вниманието върху нас, ще ти пуснем куршум в главата.

— Защо ще го правя?

— Не знам и не ме интересува. Вкараш ли ни натясно, умираш първи.

— Разбирам.

* * *

Четиридесет минути по-късно тримата излязоха от Медина по улица „Сиди Омран“ и преминаха две преки на изток към Коринтия, където се намираше опелът. Пет минути по-късно караха по „Умар ал Мухтар“ в западна посока към покрайнините на града. Небето над тях беше ясно с четвърт луна и звезди като диаманти.

Караха, без да разговарят, а Бари лежеше на задната седалка, докато отминаха Сабрата, четиридесет мили нагоре от Триполи по крайбрежието.

— Можеш да станеш — каза Доминик от предната седалка. — Как е ръката?

— Много боли. Какво направихте с пръстите ми?

— Пуснах ги в тоалетната — отговори Брайън.

Това беше най-лесната му задача в дома на Бари. Успя да провери Фахури и хората му за татуировки и документи. Татуировки не откри, но имаше много документи, които прибра в пазарската чанта. След това изстреля по три куршума в тила на всеки от мъжете. Куховръхите куршуми си свършиха работата, като превърнаха лицата им в неразпознаваеми късове месо за хамбургер. Полицията сигурно щеше да ги идентифицира, но докато Революционният съвет разбере, че е загубил някои от хората си, тримата щяха да са извън страната.

— Пуснал си ги в тоалетната? — повтори Бари. — Защо?

На този въпрос отговори Доминик:

— За да не те проследят. Колкото по-малко знаят, толкова по-добре. Къде е къщата на Алмази?

— На изток от града. Ще позная отбивката. Къщата е срещу една стара рафинерия.

Двадесет минути по-късно Бари каза:

— Намали. Следващата отбивка вляво.

Брайън намали и зави по черния път. Почти веднага наклонът се промени, а пътят пред тях се заизвива по редица ниски хълмове, обраснали с храсталаци. Пет минути по-късно пътят направи рязък завой надясно. Бари почука по стъклото от страната на шофьора.

— Ето. Онази къща със светещите прозорци. Тя е на Алмази.

Четвърт миля надолу по изровен от дъждовете наклон Бари и Доминик забелязаха двуетажна кирпичена къща, заобиколена с висока до раменете тухлена стена. Петдесет метра на запад се виждаше група от четири кирпичени колиби. Зад къщата имаше кошара.

— Това стара ферма ли е? — запита Доминик.

— Да. За кози. Алмази я купи за вила преди три години.

Доминик каза:

— Брайън, виждаш ли антените на покрива?

— Да, тоя е готов за сериозни комуникации.

Продължиха още половин миля напред, като загубиха къщата от погледа си заради един хълм, и намалиха на някакъв кръстопът. Брайън реши да завие наляво. Пътят стана тесен и след петдесетина метра ги изведе на нещо като кариера за чакъл.

— Тук става — каза Доминик.

Брайън угаси фаровете и спря колата, след което изключи двигателя. Братята се извъртяха на седалките си и погледнаха Бари.

— Какво друго знаеш за къщата? — запита Брайън.

— Само къде се намира.

— Не си бил вътре?

— Само веднъж минах покрай нея.

— Как точно се случи? Просто съм любопитен.

Бари се поколеба.

— В моя бизнес е добре да знаеш с кого си имаш работа. А знаех, че Фахури е подчинен на Алмази. Реших, че може един ден да се наложи да работя направо с него, и затова поразпитах.

— Изобретателно — отбеляза Доминик. — Значи не си идвал тук, в къщата?

— Не.

Брайън се намеси:

— Охрана има ли?

— Сигурен съм, че има, но не знам колко души са.

Братята го изгледаха свирепо.

— Истината ви казвам и се кълна в децата си.

— Кучета?

— Не знам.

— Дай ми ръцете си — каза Брайън. — Сложи ги на облегалките за главата.

Бари се подчини. Двамата завързаха ръцете му за облегалките.

— Това необходимо ли е?

— Все още не сме на етапа да ти вярваме — обясни Доминик. — Не го приемай лично. Ще се върнем.

— Ако не се върнете?

— Тогава късметът ти е говнян.

Двамата излязоха, взеха чантата от багажника и седнаха на земята, за да си подредят арсенала. Освен своите пистолети „Браунинг“ сега имаха четири френски полуавтоматични МАВ Р15 калибър 9 милиметра и два револвера с къси цеви.

— Имаме шестдесет патрона. „Парабелум“ девет милиметра. Добре пасват на нашите браунинги. Ако трябват повече от шестдесет, значи и без това сме осрали работата.

Вкараха пълнителите в своите пистолети и си поделиха оставащите патрони, които натъпкаха в страничните джобове на панталоните си. Накрая напъхаха различни неща в раниците си. Доминик отиде при задното стъкло на опела. Бари каза:

— Трябва ми още аспирин.

Брайън извади шишенцето от раницата си и го подхвърли. Доминик пусна половин дузина хапчета в устата на Бари и му даде да си пийне от манерката.

— Не мърдай оттук и не вдигай шум — заповяда Доминик. Обърна се към Брайън: — Готов ли си?

— Абсолютно. Хайде да ловим едра риба.

68

— ДЪРЖИШ ЛИ СЕ? — запита Гери Хендли седналия срещу него Джак. Сам Гренджър стоеше встрани от бюрото, облегнат на прозореца със скръстени ръце.

— Като изключим, че ме питат същото прекалено много, добре съм — отговори Джак. — Гери, само ме порязаха. Няма нищо, с което моментното лепило да не се справи.

— Не говоря за това.

— Знам за какво говориш.

— Джак, преди по-малко от дванадесет часа си убил човек. Ако ми кажеш, че това не те притеснява, ще те завържа с верига за бюрото ти.

— Шефе…

— Не се шегува — каза Гренджър. — Може и да не ти харесва, но ти си синът на президента Джак Райън. Ако не мислиш, че това ни кара да имаме едно наум, помисли пак. А ако ние за секунда дори помислим, че главата ти не е наред, оставаш тук на стола.

— Какво искате от мен? Истината е, че ръцете ми още треперят малко и стомахът ми се обръща. Направих инжекцията на МоХа, защото го заслужаваше. Този Синага… не знам. Може и той да го е заслужавал, а може би не. Нападна ме, опита да ме убие…

Джак се поколеба и се изкашля да прочисти гърлото си.

— Дали съм искал да го убия? Не. Радвам ли се, че е той, а не аз? Можете да си заложите задниците.

Гери помисли малко и кимна.

— Помисли и ми кажи какво си решил утре. Каквото и да искаш да правиш, тук има място за теб.

— Благодаря.

— Сам, покани ги да влязат, моля те.

— Чакай малко — каза Джак. — Аз това вече го обясних на Джон и Динг… Помните ли имейла за раждането?

Хендли кимна.

— Той не доведе до нищо. Никакви отговори, никакви следващи обаждания. Мъртвило. Мисля си, че е бил заповед да сменят канала.

— Обясни го — каза Гренджър.

— Знаем, че Революционният съвет комуникира чрез стеганография. Вероятно в банерите по интернет сайтовете им и сигурно го правят от доста време. Ами ако онзи имейл е бил знак да минат на връзка само чрез стеганография? Да пазят нещо като радиомълчание.

— Защо?

— Онези от специалните операции минават към радиомълчание, когато се готвят да скачат от самолета. Може би Емира е дал сигнал за започване на операцията.

— Преди единадесети септември имаше намаляване на комуникациите — отбеляза Гренджър. — Същото стана в Бали и в Мадрид.

Хендли кимна.

— Джак, искам да се залепиш за Биъри. Разчопли информацията от Найоан.

— Добре.

— Викни ги да влизат, Сам.

Гренджър отвори вратата и Кларк и Чавес влязоха и заеха местата си до Джак. Хендли каза на Кларк:

— Чу ли?

— Какво?

— Обвиненията срещу Дрискол са свалени.

— Виж ти — възкликна Кларк и се ухили.

— Прессекретарят на Кийлти го обяви вчера в края на работния ден. Точно навреме за уикенда. Сам поговори с един стар приятел във Форт Бенинг. Дрискол е на чисто. Пенсиониране с почести, пълна пенсия и добавка за инвалидност. Рамото му ще представлява ли проблем?

— Не, освен ако не го наемаш да ти слага гипсокартон в офиса, Гери.

— Добре. Казвайте сега.

— Не открихме нищо във фургона на Синага освен цифров огледално-рефлексен фотоапарат — отговори Кларк. — „Никон“ от средния ценови диапазон. В него има микрокарта с неколкостотин снимки. Предимно пейзажи, но и към десетина портретни снимки.

— За паспорти — добави Чавес. — Всичките са на мъже, предимно от Близкия изток или индонезийци на вид. И един, когото сме виждали и преди. Помните го — куриера, когото следихме, Шазиф Хади?

— Мамка му! — възкликна Гренджър.

— Но виж това — отвърна Джак. — На снимката на Синага Хади е обръснат. Когато го следихме, имаше брада и мустаци. Обръсни ги, използвай нов паспорт и си готов.

Кларк каза:

— Това може да даде отговор на въпроса къде е заминал от Лас Вегас, или поне отчасти. Напуснал е страната.

Хендли кимна.

— Само че къде и защо? Сам, какво още знаем за Синага?

— На горните места е в списъка на издирваните в Джакарта. Говорих с приятеля на един приятел, който е шеф на базата на ЦРУ в Сурабая. Та Синага го е бивало. Много добре се справял с паспортите.

— Как сме с разпознаването на лица?

На този въпрос отговори Джак:

— Биъри в момента изпробва програмата си, но не знаем много за системите на емиграционната служба и на Службата за вътрешна сигурност. Техните параметри може да са различни от нашите.

— ФБР? — предложи Гренджър.

— Вероятно имат същата система. Но и да я нямат, си обменят информация.

— Когато Доминик се върне, ще го накараме да пусне един балон. Тъй като Хади е единствената ни известна величина, нека насочим вниманието върху него. Да разберем накъде е тръгнал след Вегас. Кларк, как остави нещата в Сан Франциско?

— Чисти сме спрямо Найоан. Оставихме всичко както си беше, но източихме доста данни. Гавин сега ги масажира. Сигурно е едно — Найоан е голям организатор за Революционния съвет. Пари, документи… И кой знае какво още. А за Синага — инсценирахме влизане с взлом. Той загубил боя с взломаджията и бил убит. Взехме му видеото и малко пари за достоверност. Ще следим новините, за да видим дали се получава. Трябва да се получи. Внимавахме.

— Добре, значи ще чакаме резултати от нашия свръхочилат компютърджия. Благодаря, господа. Кларк, можеш ли да останеш за минутка?

След като Джак и Чавес излязоха и затвориха вратата, Хендли каза:

— Е?

Кларк сви рамене.

— Добре е. Само времето ще каже дали има необходимото за теренна работа, но се справя. Умно момче е.

— Каква роля има умът тук? — запита Гренджър.

— Ами, спокоен е. Като баща си.

— Би ли го взел на операция пак?

— Веднага, шефе. Има добри инстинкти, наблюдателен е и се учи адски бързо. Освен това в него има и малко сиво, което не е зле.

— Сиво ли? — запита Хендли.

— Сивият човек — отговори Кларк. — Най-добрите шпиони знаят как да изчезват, как да ходят, как да се обличат и да говорят. Ще се разминеш с тях на улицата, но няма да ги забележиш. Джак го има и е естествен.

— Още от гените на Райън?

— Може би. Не забравяй, че е израснал под микроскоп. Без дори да се досеща, вероятно е научил много от средата, в която е бил. Децата са схватливи. Джак отрано е разбрал какво правят през цялото време мъжете с тъмни костюми и пистолети. Антените му са заработили.

— Според теб ще каже ли на баща си?

— За Колежа ли? Да. Джак не е виновен, че живее в сянката на баща си, а тя е адски голяма. Реши ли какво иска да прави тук, ще намери начин да го каже.

* * *

С помощта на един митнически работник Муса натовари контейнера в багажника на взетото под наем комби „Субару Аутбек“, след което помаха на митничаря и изкара колата през портала. Разбира се, Муса не потегли към Калгари, както беше казал на митническия инспектор, а отиде петнадесет мили на изток към квартала Съри и влезе в паркинга на хотел „Холидей Ин Експрес“. Намери място за паркиране точно пред своята стая на приземния етаж, след което влезе в нея и прекара остатъка от деня в дрямка и превключване от една безсъдържателна телевизионна програма на следващата, докато накрая се спря на Си Ен Ен. В стаята си имаше безжичен интернет достъп, затова потискаше желанието си да включи лаптопа и да търси актуална информация. Имаше флашка с най-новите кодове за еднократно ползване и програма за разшифроване на стеганограмите, като не разбираше напълно принципите им, но не беше разумно да се включва към сайтовете на организацията на този късен етап на операцията. По график следващата проверка трябваше да се направи през утрешния ден, а и тя щеше да е кратка. Ако не му се каже противното, той трябваше да приеме, че останалите части на плана са изпълнени.

Загледан в тавана, Муса спря да обръща внимание на дърдоренето от телевизора и се замисли за списъка със задачи. Знаеше наизуст разстоянията и маршрутите, а и документите му щяха да издържат почти всякакви проверки. Вярно, митническият инспектор на летището се оказа препятствие, но в сравнение с мерките за сигурност в Съединените щати това не беше нищо. Полицаите там са любопитни, старателни и супербдителни. Муса си припомни обаче, че съвсем скоро, след няколко дни, щатските и федералните американски сили за сигурност ще си имат доста работа и че той ще е там, закъдето е тръгнал.

Поспа, докато алармата на ръчния му часовник не го събуди в седем следобед. Седна на леглото и разтри очи. През пердето се виждаше, че денят е към края си. Включи лампата до леглото. По телевизията един журналист задаваше въпроси на някакъв бизнесмен за американската икономика.

— Стигнала ли е дъното? — питаше водещият. — Страната започва ли да се възстановява?

Идиоти. Америка скоро щеше да стигне дъното. Скоро.

Муса отиде в банята, наплиска лицето си с вода, а после си облече якето. Застана в центъра на стаята, замислен, а после се върна в банята и взе една кърпа за бърсане. Тръгна заднешком и почисти всяка повърхност, до която се беше докосвал: мивката, седалката на тоалетната чиния, дръжката за пускане на водата, ключа за лампата…. Приключи с масичката до леглото, дистанционното и лампата. Вече беше платил за стаята, така че не се налагаше да ходи до рецепцията. Момичето от рецепцията му беше казало, че може да остави магнитната карта в стаята, и след като я почисти, я сложи върху телевизора. Натъпка кърпата в джоба на панталона си. Дали не е забравил нещо? Реши, че не е. Излезе от стаята, затвори вратата зад себе си и отиде до колата. Контейнерът се намираше на мястото си. Муса отключи вратата, седна в колата и запали двигателя.

След като излезе от паркинга, се качи на шосе 1 и тръгна на югоизток към отбивката за шосе „Фрейзър“ на двадесет и две мили оттук, по което измина седем мили до улица 264. Там зави на юг и кара така четири минути. Скоро забеляза светлините на стадион. Това беше кръстовище на шосета 13 и 539 във формата на детелина, точно на границата между САЩ и Канада. Муса усети как пулсът му се ускорява. Но продължи напред.

Неколкостотин метра северно от него пътят се разделяше, като лявата му част водеше към кръстовище, а дясната завиваше и се сливаше с онова, което според неговата карта се наричаше авеню „Нула“ и тръгваше на запад. Той натисна бутона за нулиране на километража за дневния пробег и погледна в огледалото за обратно виждане. Зад него нямаше никой. Ускори до максималната позволена скорост, след което намали малко и включи системата за автоматично поддържане на скоростта.

Замисли се колко странно е, че този безличен път с две платна и дървета и поля отстрани е границата между две държави. Единственото доказателство за това според него беше високата до кръста ограда от южната страна на пътя. Американците обичаха оградите.

В продължение на осем мили наблюдаваше залеза и появата на звездите. Светлината от фаровете му се плъзгаше по сивия асфалт, а жълтата разделителна линия изчезваше под колата, докато след няколко часа се появи едно кръстовище. Доближавайки го, Муса прочете пътния знак: улица 216. Добре. Вече се намираше наблизо. След това дойде улица 212 и след нея 210. Той изключи автоматичното поддържане на скоростта и остави колата да се движи по инерция. Напред и вдясно, зад редицата дървета, се виждаха светлини от прозорците на къщи. Той се загледа през своя прозорец и остави колата да забави ход. Видя онова, което търсеше.

До една група борчета се виждаше пролука в оградата. На знак до нея пишеше: „ЧАСТНА СОБСТВЕНОСТ. ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО.“ Муса погледна напред, не забеляза светлини на фарове, после провери и в огледалото за обратно виждане. Чисто. Угаси фаровете, натисна спирачката, после зави наляво през насрещното платно и мина през портата в оградата.

Намираше се в Америка.

Почти веднага пътят тръгна надолу и се появиха изровени коловози. От дясната страна се виждаха пъновете на борове. Някоя дърводобивна компания е купила тази гора и е решила да я подложи на гола сеч.

Теренът ставаше все по-труден, но четворното задвижване на колата се справи с него. Пътят за извозване на трупи се виеше на юг и на изток по наклонената пустош и след половин миля отведе колата до мястото, в което се пресичаше с два други черни пътя. Муса сви наляво. Пътят стана по-равен и след няколко минути стигна до друго кръстовище. Тук Муса сви наляво, като отново се насочи на изток и след неколкостотин метра зави на юг. След пет минути се появи асфалтирано шосе. Това трябваше Да е „Ейч стрийт“. Муса въздъхна. Досега щяха да са го заловили. На чисто беше. Засега.

Включи фаровете на колата и зави надясно. След още пет мили щеше да стигне шосе 5 северно от град Блейн в щата Вашингтон. Оттук щеше да тръгне на изток. Предстояха му три дни лесно пътуване по големи шосета.

69

КЪЩАТА НА АЛМАЗИ граничеше с нисък обрасъл с клек хълм, по чийто наклон се стигаше направо в кариерата. Доминик и Брайън не бързаха, като се придържаха към обсипаните с камънаци сухи дерета, които се виеха нагоре по хълма. След тридесет минути достигнаха хребета. Легнаха по корем и запълзяха напред.

Долу под тях, на двадесетина метра, се виждаше задната стена на плевнята, а вдясно от нея — група кирпичени колиби. Прозорците не светеха. От лявата им страна и отпред се виждаше задната врата на къщата. Една лампа указваше и мястото на прозорец на горния етаж.

— Почти стигнахме — прошепна Брайън. — Да почакаме. Ако Алмази има патрули, ще ги забележим.

Изминаха десет минути, след това двадесет. Двамата не забелязаха никакво движение.

— Да разклатим ли дърветата? — предложи Доминик. — Първо плевнята?

— Защо не?

Брайън изтича обратно от хребета, събра шепа камъни и се върна. Захвърли първия камък във висока дъга. Той удари покрива на плевнята, след това се изтърколи с тракане по керемидите и тупна на земята.

Нищо не се помести. Не се чуха никакви звуци.

Брайън хвърли още един камък, този път по плоска траектория. Камъкът се удари в стената на плевнята. Двамата почакаха пет минути.

— Измина половин час.

— Първо плевнята, а после колибите ли? — запита Доминик.

— Да. Ако има някакви подкрепления, те ще са там.

Слязоха обратно от хълмчето и изпълзяха надясно, докато се озоваха точно зад плевнята, след това бавно си проправиха път по наклона до задната й стена. Дъските бяха стари и крехки, с широки пролуки помежду им. Брайън и Доминик надникнаха между тях, но не забелязаха никакво движение. Брайън даде знак с ръка: „Отиваме към колибите. Аз водя.“

Приклекнали, двамата излязоха иззад плевнята и изпълзяха по подножието на хълмчето, като се стараеха да не вдигат глави над храсталаците. След петдесетина метра стигнаха до тясна пътечка. Кирпичените колиби се намираха от другата й страна, на двадесет метра разстояние и без никакво място за прикритие. Къшата се издигаше на тридесетина метра вляво. Прозорецът над задната веранда все още светеше.

Брайън посочи с ръка: „Тръгвай, прикривам те.“

Доминик кимна, огледа се още веднъж, тичешком пресече пътеката и се насочи към далечната стена на най-западната колиба. Надникна около ъглите й и даде сигнал на Брайън да идва. Той стигна при него десет секунди по-късно. Доминик докосна ухото си, а после стената. На около метър над главите им имаше широк прозорец. От него се чуваше хъркане.

„Вземам двата от северната страна“ — обясни Доминик с жестове.

Срещнаха се след две минути. Брайън сви длан около ухото на Доминик и прошепна:

— Двама мъже. По един в килия. Всеки е с „Калашников“. Доминик кимна, че е разбрал, и вдигна два пръста, а после — четири. Общо четирима души. Прокара палец през гърлото си и сви рамене: „Да ги елиминираме ли?“

Брайън поклати глава и посочи къщата. Доминик кимна. Брайън поведе и двамата тръгнаха покрай колибите към източната страна — най-близкото място за достъп до задната веранда на къщата. Този път трябваше да изминат само пет-шест метра без прикритие.

Вдигнал пистолета напред и като се оглеждаше наляво, надясно, нагоре и надолу, Брайън прекоси това разстояние и коленичи до стълбите. След две минути подкани с ръка Доминик да пресече. Посочи към дървените стъпала и прокара палец през гърлото си. „Стари и шумни.“ Доминик кимна. Приближи се странично до края на верандата и провери парапета. Обърна се и вдигна палец към Брайън. Три минути по-късно двамата се прехвърлиха през парапета и се озоваха на верандата. Приближиха вратата и застанаха от двете й страни. Брайън провери дръжката. Оказа се отключено. Отвори вратата към пет сантиметра и спря. Изчака. Отвори я докрай, надникна и се отдръпна. Поклати глава.

Прекрачиха прага с насочени напред пистолети, като се оглеждаха. Намираха се във фоайе с плочки. Напред и надясно едно стълбище водеше към балкон с врати. Отляво и отдясно имаше стаи. Стените бяха боядисани в бяло, което сякаш светеше в тъмното. Доминик посочи себе си: „Аз водя.“ Брайън кимна и му направи път, след което двамата отидоха в дневната и в трапезарията след нея, до която имаше и кухня. От отсрещната врата на кухнята се озоваха отново в дневната вляво от фоайето.

Брайън посочи стълбите и брат му кимна в отговор. Доминик се отдалечи в ъгъла на фоайето, за да наблюдава, докато Брайън се изкачваше по стълбите, след което си размениха ролите и Доминик го последва.

По коридора имаше четири врати и една в далечния край. Започнаха от първата. Спалня. Празна, с оправено легло. Застоял въздух, сякаш стаята не е обитавана от известно време. Отидоха при втората и третата врата, стаите зад тях също се оказаха празни. Зад четвъртата врата имаше нещо като кабинет с дъбово бюро, телефон за няколко паралелни линии, факс със скенер и копирна машина, както и плосък монитор за компютър. Брайън влезе в кабинета и се огледа. В бюфета на отсрещната стена имаше вграден сейф.

Отидоха при последната врата. Доминик притисна ухо до дървената врата, а после се отдръпна и направи жест с устни: „хъркане“. Махна с ръка: „Аз се заемам с Алмази, ти прочисти стаята.“

Брайън кимна.

Доминик завъртя дръжката, отвори леко вратата и погледна през процепа. Обърна се, кимна на Брайън и отвори вратата докрай. С три крачки се озова до леглото на Алмази. Той лежеше по гръб с ръце отстрани. Брайън влезе в стаята и се зае да проверява ъглите и да се оглежда. Кимна на Доминик, който грабна едната ръка на Алмази, рязко го завъртя по корем и натисна лицето му във възглавницата. Мъжът се събуди веднага и размаха ръце. Доминик натисна заглушителя в тила му.

— Един звук и си мъртъв. Кимни веднъж, ако разбираш.

Алмази кимна.

— Тръгваме и идваш с нас. Затрудни ни живота и ще се постараем да умреш мъчително. В кабинета имаш компютър и сейф. Ще ни дадеш паролата и комбинацията, нали?

Алмази кимна отново.

Брайън подаде на Доминик ролка лента и той завърза ръцете на Алмази, след което подхвърли ролката обратно. Отстъпи крачка назад от леглото и направи жест на мъжа да стане. Той се подчини. Водени от Брайън, тримата излязоха в коридора и отидоха в кабинета.

Доминик включи компютъра на Алмази — „Дел“ от висок клас. Логото на „Уиндоус Виста“ се появи, а след него се показа екран за въвеждане на паролата. Доминик намери лист и химикал в чекмеджето на бюрото и го подаде на Алмази.

— Потребителското име и паролата.

Алмази не помръдна.

Брайън дръпна един стол и бутна Алмази да седне. Опря пистолета в дясното му коляно и каза:

— Ще започна тук. Коленете, после глезените и накрая лактите.

Вдигна листа и химикалката и ги пусна в скута на Алмази.

— Потребителското име и паролата.

Този път мъжът не се поколеба. Когато свърши, Брайън подаде листа на Доминик, който влезе в системата и заразглежда папките в компютъра.

— Отваряйте сейфа — каза Доминик. — Аз почвам да свалям информация, а после ще преровя спалнята.

Вкара флашка в USB порта на компютъра и започна да прехвърля файлове.

Брайън вдигна Алмази на крака и го бутна към сейфа.

— Отваряй.

— Ръцете ми.

— Ще се справиш.

Алмази застана на колене и се зае да върти циферблата.

— Връщам се веднага — каза Доминик и излезе.

Алмази вдигна поглед към Брайън.

— Готово.

— Отвори го и отстъпи назад.

Алмази се подчини, като запълзя заднешком на колене. Брайън коленичи пред сейфа. В него имаше само един компактдиск в хартиен плик. Бръкна в него. С крайчеца на окото си забеляза как завързаните ръце на Алмази се протягат към рафта до него. Извърна се, видя пистолета в ръцете му, отстъпи рязко настрани и вдигна своя „Браунинг“. Проехтя изстрел. Стаята блесна в оранжево. Без да вдига пистолета, Брайън стреля и улучи Алмази в гръдната кост. Мъжът падна настрани.

— Брайън! — каза Доминик, като влезе през вратата, направи две крачки и ритна пистолета от ръката на Алмдзи. Коленичи и провери пулса. — Мъртъв е.

— Вдигна пистолет — каза задъхан Брайън. — За секунда отклоних поглед. По дяволите.

— Седни, Брайън, седни.

— Какво има?

— Кървиш.

— А?

Доминик го бутна в един стол, хвана дясната му ръка и я натисна върху корема. Брайън усети нещо мокро и я отдръпна, за да погледне пръстите си.

— О, мамка му.

— Натискай раната.

— Ще си имаме компания. Иди да провериш.

Доминик отиде до прозореца и дръпна завесата. В кирпичените колиби отдолу светваха лампи.

— Идват.

Обърна се към Брайън, който беше разкопчал ризата си. Десетина сантиметра под дясното му зърно имаше дупка колкото връхчето на малкия му пръст. Натисна с пръст мястото около нея и изохка. От раната бликна кръв.

— Реброто счупено ли е? — запита Доминик от прозореца.

— Да, така мисля. Забавило е куршума. Ах, Исусе, боли. Мамка му, мамка му! Вземи диска, който изпуснах. Той беше в сейфа.

Доминик вдигна раницата си от пода, бръкна в нея и извади половин дузина марли. Подаде ги на Брайън и се върна при прозореца.

— Трябваше да донесем от истинските.

— Тези са по-добри, защото попиват кръвта.

Разкъса опаковката на едната марля и я натисна на гърдите си.

— Виждаш ли нещо?

— Светлини. Ще дойдат. Можеш ли да ходиш?

— Да.

— Ще видя дали не мога да ги забавя.

Доминик вдигна от пода пистолета на Алмази — полуавтоматичен „Берета Томкет“ 32-ри калибър.

— Какви са куршумите? — запита Брайън.

Доминик извади пълнителя и провери.

— С кух връх.

— А, добре. Да тръгваме.

Доминик отиде бързо до вратата, слезе по стълбите и изтича през външната врата. Коленичи до стълбите, прицели се в най-далечната колиба и изстреля три куршума в прозореца. Отвътре се чуха викове. Светлината угасна. Доминик изтича обратно в къщата, заключи вратата, обърна се надясно и изтича до прозореца в ъгъла. Отвори го и стреля четири пъти в колибата от източния край, след което вкара пет куршума в предната врата. Затворът на пистолета остана отворен. Той го захвърли и изтича нагоре по стълбите. Брайън стоеше на крака и се подпираше на бюрото.

— Добре съм. Кървенето намаля. Имаш ли план?

— Да.

Доминик вдигна компактдиска от пода, пъхна го в раницата си, наведе се през бюрото и измъкна рязко флашката от компютъра.

— Верандата е право под нас. Тръгнат ли, излизаш през прозореца. Лягаш по корем на покрива. Когато чуеш стрелба тук, вътре, скачаш на земята и тръгваш към плевнята. Ако можеш, иди при колата. Аз ще те настигна. Дай ми пистолета си.

— Дом…

— Млъкни и ми дай пистолета. Можеш ли да носиш раницата си?

Брайън кимна. Доминик му я подаде.

— Позеленяваш, брат ми. Сигурен ли си, че ще можеш да се движиш?

— Имаме ли избор?

— Не.

— Наблюдавай прозореца и казвай какво става.

— Ясно.

Доминик сложи двата пистолета на бюрото и огледа стаята. Взе стола на Алмази и го бутна към вратата, след което премести и една маса. Избута ги срещу вратата, после по коридора и ги метна надолу по стълбите. Мебелите се изтърколиха и паднаха долу на купчина.

— Как сме? — викна той.

— Все още няма нищо — чакай. Някакъв излиза и завива на запад. Носи автомат.

Доминик отиде до първата спалня и взе едно нощно шкафче, лампа и стол, които също захвърли надолу по стълбите.

— Какво правиш, Доминик?

— Барикада.

Повтори същото в следващата спалня и се върна в кабинета. Взе раницата си и я метна на гръб, а после хвана двата пистолета и свали заглушителите, след което ги пъхна в колана си.

От прозореца Брайън каза:

— Давай, каубой. Останалите трима тъкмо излязоха… Двама идват към верандата, а другият обикаля към предната врата. Първият идва от изток. Я, в гардероба има изненада.

Посочи към ъгъла, където стоеше облегната една ловна пушка.

— „Мосбърг 835“ с едри сачми. Със заредени шест патрона.

Доминик пристъпи до Брайън и леко отвори прозореца. Помогна на брат си да излезе и не го пусна, докато той не легна на керемидите.

— Ще изчакам всички да влязат в къщата. Ще викна за още патрони. Чуеш ли това, тръгвай. Колко време ще ти трябва?

— Две минути.

— Аз ще съм зад тебе. Не можем да им позволим да ни гонят.

Доминик затвори прозореца, обърна се, вдигна пушката и тръгна към коридора. От западната стена се чу звук от счупени стъкла. Нещо изтрополи на пода във фоайето. Същият звук се повтори и потрети. Касата на вратата изпука и поддаде навътре. Доминик зареди пушката и легна по корем, след което вкара цевта между вертикалните пръти на парапета. От дневната се чу шляпане на бос крак върху дърво. От ъгъла надникна глава, отдръпна се и се появи отново. Доминик замръзна на място. Затаи дъх. „Тук няма нищо, задник такъв“ — помисли той. Ударите по вратата се засилиха и станаха по-настоятелни. Мъжът в дневната надникна за последен път, след това пристъпи настрани и вдигна автомата си към балкона. Мина странично зад едно от съборените нощни шкафчета и се върна към вратата. Свали лявата си ръка от автомата и посегна към дръжката на вратата.

Доминик се нагласи, насочи мерника към гърдите на мъжа и стреля. Мъжът пристъпи назад, блъсна се във вратата и се свлече. По верандата се чу тупане на крака, което затихна. След няколко мига долетя звук от чупене на стъкла. „Един долу, остават трима“ — помисли Доминик. Осени го една мисъл. Той стана, изтича обратно в кабинета и отвори прозореца. Подаде един от пистолетите на Брайън.

— В случай че решат да се катерят.

Затвори прозореца и се върна в коридора.

Долу не се забелязваше никакво движение. Измина цяла минута, след което Доминик чу някъде вдясно шепот. Отляво се появи ръка, която хвърли нещо към стълбите. „Граната“ — помисли Доминик, когато бомбата тупна на балкона. По формата разбра, че не е осколъчна, а зашеметяваща. Не искаха да рискуват да убият Алмази. „Твърде късно, момчета.“ Доминик се изтласка с ръце, изтърколи се надясно през вратата на кабинета, притисна длани на ушите си и затвори очи. Дочу се силен взрив. През клепачите си Доминик видя бяла светлина. Усети как подът под него трепери. Изтърколи се обратно по корем и се върна при вратата. От лявата му страна един силует тичаше по стълбите и стреляше. Куршумите се забиваха в стената. Мъжът достигна горния край на стълбите и спря, като клекна зад дебелата подпора на парапета. Доминик извади пистолета от колана си, прицели се и стреля. Куршумът проби откритата капачка на коляното на мъжа, който изрева и падна обратно по стълбите. Доминик взе пушката, стана и изтича по коридора. Стреля по една глава, която надничаше от входа за дневната. Не улучи. Зареди отново, извъртя се надясно и стреля в тялото на падащия по стълбите мъж. Онзи се строполи във фоайето и остана неподвижен. Доминик се изви наляво, влезе бързо в първата спалня и легна по корем.

— Свършвам патроните — извика той. — Дай ми още!

Провери часовника си. Две минути. Прецени с какво разполага. Два почти пълни пълнителя за пистолета и шест патрона в пушката. Претърколи се наляво, стана на крака и надникна иззад ъгъла. Във фоайето не се движеше никой. Направи крачка напред, като се криеше зад подпората на парапета. Огледа се още веднъж, после се изви и затича по коридора. В стената зад него се забиха няколко куршума. Доминик измина последния метър приведен и се хвърли в стаята на Алмази.

— Брат ми, къде са проклетите муниции! — викна той.

Преброи до десет, след това излезе, гръмна два пъти във фоайето, после затвори вратата на кабинета и се върна в спалнята. Затръшна вратата достатъчно силно, за да се чуе. Изкачат ли се онези по стълбите, ще трябва да прочистят спалните за гости, след това кабинета и да оставят стаята на Алмази за последно. Въпросът беше колко време щеше да отнеме това? Колко време, преди някой от тях да излезе отвън и да заварди прозорците?

Доминик заключи вратата и притисна ухо към нея. Измина една минута, след това втора. От фоайето се чу драскане на мебели по плочките. След това проскърцване на стъпало. Брайън се промъкна до прозореца, отвори го и излезе на покрива. Остави прозореца отворен. Огледа се, но не видя никого. Приклекнал се приближи до ръба. До земята имаше към три метра. Той пъхна пушката между раницата и гърба си, след това легна по корем и спусна краката и тялото си надолу. Скочи. Щом като краката му докоснаха земята, той сви колене и се претърколи. Стъпи на крака и затича около къщата към източната страна, след което се качи на верандата и откри счупения прозорец. Пъхна се през него и се промъкна през дневната до фоайето. На балкона се виждаше само една фигура. Човекът стоеше с гръб към Доминик на прага на втората спалня. Доминик излезе и си проправи път през мебелите в центъра на фоайето. Извади пистолета, прицели се и застреля мъжа в тила. Незабавно пристъпи настрани и се скри под стълбите. Прибра пистолета в кобура и извади пушката.

От балкона се чу тупане на крака, което рязко спря. След малко се дочуха предпазливи стъпки. Със силен трясък се отвори врата. Доминик реши, че това е кабинетът. Изминаха тридесет секунди. От кабинета отново се чуха стъпки, които спряха. Един ритник отвори вратата на голямата спалня.

„Виж прозореца, хуеглавецо…“

Изминаха още тридесет секунди.

— Yebnen kelp! — излая един глас.

Доминик имаше посредствени знания по арабски, но от тона разбра, че това е ругатня, нещо от типа на „мамка му“ или „кучи син“.

По коридора се чу тропот от бягащи крака, който премина по стълбите и после по покрития с плочки под. Доминик чу тракането на брава. Пристъпи настрани, вдигна пушката и простреля мъжа отзад в краката. От удара онзи се блъсна във вратата. Автоматът му изтрака върху плочките, докато мъжът падаше странично. Доминик стана и захвърли пушката. Извади пистолета си и отиде до мъжа, който се гърчеше и стенеше на пода. Видя Доминик и вдигна ръце.

— Моля…

— Много е късно.

Доминик го застреля в челото.

Намери Брайън излегнат на полегатия склон зад плевнята. Той забеляза Доминик и вдигна ръка за поздрав.

— Очисти ли ги?

— До един. Ти как си?

Брайън поклати замаяно глава. Лицето му имаше пепеляв цвят и блестеше от пот.

— Трябва да ти призная нещо.

— Какво?

— Куршумът не ме е улучил в реброто, а е преминал право навътре. В черния ми дроб е, Дом.

— Господи, сигурен ли си?

Той посегна да отвори ризата на Брайън, но брат му махна с ръка.

— Кръвта е съвсем тъмна, почти черна. Куршумът сигурно ми е разкъсал дроба. И почти не си усещам краката.

— Ще те заведа в болница.

— Не. Твърде много въпроси.

— Мамка му. Зувара е на десет мили оттук.

Доминик клекна, хвана Брайън за ръката и го метна на рамо. Намести краката му и се изправи.

— Добре ли си?

— Да — изсумтя Брайън.

След десетминутно бъхтене Доминик стигна до върха на хълма, откъдето му трябваха още десет минути, за да слезе от другата страна. Когато стигна до кариерата, затича към опела.

— Още ли си тук? — запита той.

— Ъхъ.

Стигна до колата, после коленичи и спусна Брайън на земята. От задната седалка Бари извика:

— Какво стана?

— Простреляха го. В Зувара има ли болница?

— Да.

Доминик отвори задната врата и с ножчето освободи Бари. Двамата заедно вдигнаха Брайън и го сложиха на задната седалка.

— Знаеш ли къде е? — запита Доминик и Бари кимна в отговор. — Тогава карай. Един погрешен завой и ще те гръмна, ясно ли е?

— Да

Бари седна зад волана и включи двигателя. Доминик изтича около колата и седна на задната седалка при Брайън.

— Тръгвай, тръгвай!

70

ЦЕЛТА ИМ не се намираше в самия Сао Паулу, а на осемдесет мили северно от града, превърнал се в център на експлозивно развиващата се нефтена икономика на Бразилия. Най-голямата рафинерия в страната „Паулиния РЕПЛАН“ преработваше почти 400 000 барела нефт всеки ден, или около седемдесет и пет милиона литра. Шазиф Хади беше прочел някъде, че това е достатъчно да напълни повече от тридесет плувни басейна с олимпийски размери. Разбира се, както знаеше от Ибрахим по време на първоначалния инструктаж, диверсията в такова съоръжение е трудна задача. Имаше многобройни мерки за сигурност, а да не говорим за охраната. Влизането в рафинерията нямаше да е проблем (най-високата ограда стигаше три метра), но вътре не можеха да направят кой знае какво. Експлозивите можеха да разрушат резервоарите, но те бяха твърде раздалечени, за да има надежда да се взривят един от друг. Също така стотиците клапани в рафинерията (официално известни като УАС или устройства за аварийно спиране), които регулираха преминаването на материала в лабиринта от дестилационни колони, кули за разделяне на фракции, крекинг инсталации и резервоари за смесване и съхранение, бяха практически неуязвими заради наскоро поставените системи „Нелес Валвгард“, които се управляваха от силно укрепен подземен контролен център, за който научиха от разузнавателните си мисии преди това. Шазиф не разбираше тези подробности, но същината на думите на Ибрахим беше ясна: нямаше почти никаква вероятност да предизвикат катастрофален теч в рафинерия „Паулиния РЕПЛАН“. Но според Шазиф точно думичката „в“ бе важна. Верижната реакция можеше да започне и по друг начин.

* * *

Съгласно плана всички живееха в отделни хотели и си бяха наели коли. Сутринта тръгнаха по различно време и всеки пое по шосе SP-348 от Сао Паулу на север към Кампинас, на двадесет мили южно от рафинерията. По обед се срещнаха в ресторант на име „Фазендао грил“. Шазиф пристигна последен. Забеляза Ибрахим, Фаад и Ахмед в едно ъглово сепаре, и отиде при тях.

— Как пътува? — запита Ибрахим.

— Спокойно. А ти?

— Също така.

— Радвам се да ви видя — каза Шазиф. Огледа масата и всички му кимнаха в отговор.

Вече пети ден се намираха тук, като всеки имаше своята задача в Сао Паулу. Експлозивът — чешки „Семтекс X“ — пристигна в страната на части с търговски кораби, по сто грама всеки път, за да се намали опасността от засичане. Макар и надежден, семтексът имаше опасен недостатък: химически маркер, добавен по време на производството за по-лесно „надушване“. До 1991 г. такъв маркер не се добавяше, но тогавашните безмирисни партиди изкарваха на склад до десет години, и затова 2000 година се оказа не само важна в социално отношение, но стана и преломен момент за терористите, които трябваше сами да произвеждат немаркирани експлозиви или да изобретяват специални техники за по-новите експлозиви, предварително смесени с гликол динитрат или съединението, известно като 2,3 диметил-2,3 динитробутан, което имаше „ниска скорост на изпаряване“ и представляваше истински парфюм за носа на кучето търсач.

За късмет на Шазиф и останалите, те се нуждаеха само от половин килограм експлозив и пратките на части отнеха само няколко седмици. От този половин килограм семтекс направиха шест формовани заряда — пет от по петдесет и един от двеста грама.

— Вчера направих последния оглед на съоръжението. Както се надявахме, отклонителната стена и каналът все още не са готови. Ако си свършим работата както трябва, няма какво да направят.

— Според теб колко галона са? — запита Ахмед.

— Трудно е да се каже. Линията работи с пълен капацитет, който е за около три цяло и два милиарда галона годишно, или почти девет милиона галона дневно. Оттук сметките стават сложни. Достатъчно е да кажем, че за нашите цели стига.

— Има ли промяна в плановете за бягство? — запита Фаад.

Ибрахим го изгледа сурово. Понижи глас.

— Няма промяна. Но не забравяйте: живи или мъртви, трябва да успеем. Очите на Аллах са върху нас. Ако той пожелае, всички ние или някои от нас ще останат живи. Или няма. Това са второстепенни неща, ясно ли е?

Един след друг всички кимнаха в отговор.

Ибрахим погледна часовника си.

— Седем часът. Ще се видим там.

* * *

След първоначалното вълнение от първата им седмица извън дома и когато любовният порив отмина, тя започна да страни от него, да гледа през прозореца, да отказва да излизат, изобщо цупеше се забележимо… След тридесет минути мръщене Стив попита:

— Какво има?

— Нищо — отговори Алисън.

— Има нещо. Виждам го по лицето ти. И по това, с устната.

Той седна до нея на леглото.

— Кажи ми.

— Това е глупаво. Няма нищо.

— Алисън, моля те. Нещо лошо ли направих?

Тя чакаше точно този въпрос. Добросърдечният Стив. Мекушавият Стив, който се страхуваше да не я загуби.

— Нали няма да се смееш?

— Обещавам

— Вчера говорих със сестра ми Джен. Тя каза, че гледала някакъв документален филм, нещо по „Дискавъри“ или „Нешънъл Джиографик“. Нещо за геологията на…

— За където аз работя ли? Алисън, казах ти…

— Обеща да не се смееш.

— Не се смея. Добре, продължавай.

— Тя каза, че много учени били против това. Имало протести. Някакви юристи опитвали да спрат всичко. Там навсякъде имало някакви сеизмични линии. И говорили нещо за подземните води и за течове.

— Течове няма да има.

— Но ако има? — настоя Алисън.

— И най-лекият теч ще бъде установен. Има сензори навсякъде. Освен това подземните води са на стотици метри надолу.

— Но почвата — не е ли мека или нещо такова? Пропусклива?

— Да, но има резервни системи, различни нива, а и всичко ще бъде запечатано в бъчви. Ако можеше да ги видиш, те са като…

— Тревожа се за теб. Ами ако стане нещо?

— Нищо няма да стане.

— Не можеш ли да си намериш друга работа? Ако ние с тебе… Искам да кажа, ако продължаваме заедно… ще се тревожа през цялото време.

— Виж, инсталацията още не работи. По дяволите, та ние точно сега правим мнима доставка.

— Какво е това?

— Симулация. Проба. Идва камион и разтоварваме бъчвата. Знаеш, да проверим всички процедури и да сме сигурни, че нещата стават както трябва.

Алисън въздъхна и скръсти ръце.

Стив каза:

— Виж, няма да те лъжа. Хубаво е, че се тревожиш за мен, но няма причина за това.

— Така ли? Виж това тогава.

Алисън отиде до масичката, взе чантичката си и се върна. Разрови се из нея за момент и извади един сгънат лист хартия.

— Джен ми изпрати това по електронната поща — каза тя и подаде листа.

Макар и само рисунка на художник, скицата се оказа достатъчно подробна — виждаше се главният етаж, два подетажа и далеч надолу, през пластове кафява и сива „скала“, синя хоризонтална лента с надпис „вода“.

— Откъде го е взела? — запита Стив.

— От „Гугъл“ по интернет.

— Али, там нещата са много по-сложни от тази… карикатура.

— Знам. Не съм глупава.

Тя стана, отиде до прозореца на балкона и се загледа навън.

— Нямах това предвид — каза Стив. — Не те мисля за глупава.

— В такъв случай Джен греши ли? Искаш ли да ми кажеш, че никой там не се притеснява от подобни неща?

— Разбира се, че се притесняваме. Това е сериозно. Всички го знаем. МЕ има…

— Какво?

— Министерството на енергетиката. То е провело дългогодишни изследвания.

— Но този документален филм — в него постоянно казвали за някакви пукнатини в земята. Слаби места.

Стив се поколеба.

— Али, не мога да говоря за…

— Добре. Забрави тогава. Спирам да се тревожа. Е, доволен ли си?

Алисън си го представяше как стои загледан в тила й. Гледа я с физиономията на уплашено кученце и е наврял ръце в джобовете на дънките си. Тя продължи да мълчи. След тридесет секунди той каза:

— Добре, щом е важно за теб…

— Не че е важно за мен. За теб става дума.

С все още скръстени ръце тя се обърна към него. Той подаде ръка.

— Ела тук.

— Защо?

— Ела.

Тя пристъпи напред към ръката му. Той каза:

— Само не казвай на никого, че съм говорил за тези неща, ясно ли е? Ще ме пратят в затвора.

Тя се усмихна и избърса една сълза от бузата си.

— Обещавам.

* * *

Товарният кораб „Лосан“ на фирма „Панамакс“ се намираше на три дни път от целта, като прекоси повечето от Атлантическия океан в спокойни води и под чисто небе. Капитанът — 47-годишен германец на име Ханс Гродер, управляваше кораба вече осем години, като прекарваше по десет месеца от всяка от тях в морето. По-натоварен график от предишния, когато беше капитан на танкер от клас „Берлин“, тип 702, на немските военноморски сили, но с много по-добра заплата и по-малко стрес. А и „Лосан“ беше презокеански кораб, което се оказа приятна промяна за Гродер след всичките двадесет и две години плаване из лабиринтите около военноморските бази Екендорф и Кил. Невероятно удоволствие изпитваше от това просто да насочи носа на кораба към Атлантика и да измине стотици и хиляди мили без точка земя на радара. Разбира се, през дните, в които се замисляше за себе си, Гродер изпитваше меланхолия, както всеки моряк и войник, напуснал армията, но пък се радваше на живота си и независимостта, която той му даваше. Отчиташе се само пред един човек — собственика, а не пред верига чучела с офицерски звания, които не различаваха клин от кнехт.

Гродер прекоси бавно мостика и хвърли поглед към радара. В радиус от двадесет мили не се виждаше никакъв плавателен съд. Радарът им не беше от най-мощните в света, но ставаше за техните цели. За бдителния капитан и екипаж двадесет мили стигаха за регулиране на курса и заобикаляне отдалеч на другите кораби. Гродер отиде при илюминаторите, погледна към предната палуба и инстинктивно спря очи върху наредените контейнери. Имаше известно изместване, предимно заради проклетите резервоари за пропан. По четири в контейнер, те стояха достатъчно надеждно, но нямаха необходимата геометрична форма за поставяне в сандък или на палети. Гродер знаеше, че нещата можеха да бъдат и по-зле. Ако не друго, проклетите резервоари поне бяха празни.

71

ПО-КЪСНО ГЕРИ ХЕНДЛИ щеше да реши, че най-трудната част от цялата проклета задача, като оставим събитието, което я породи, беше намирането на скришно място. Бившият президент Райън най-после се намеси с едно телефонно обаждане до командващия Военновъздушните сили, който от своя страна се обади на командира на 316-о крило от базата на ВВС „Андрюс“.

Пристигнаха в два черни джипа шевролет „Тахо“. В първия се возеха Хендли, Джери Раундс, Том Дейвис, Рик Бел, Пит Алекзандър и Сам Гренджър, а във втория — Кларк, Чавес и Джак Райън-младши. И двата автомобила завиха наляво по улица „С“, след което спряха пред един хангар до пистата. Бившият президент Райън пристигна пет минути след това в кола, конвоирана от два джипа на охраната.

Самолетът „Гълфстрийм V“ кацна единадесет минути след това, с три минути по-късно от графика, и спря на петдесет метра от тях. Двигателите замлъкнаха и докараха стълба до главната врата на самолета.

Джак Райън-младши излезе от джипа, последван от останалите, които застанаха на крачка зад него.

Вратата на самолета се отвори и след тридесет секунди на прага се появи Доминик Карузо. Примигна на слънчевата светлина, след което тръгна по стълбичката. По умореното му лице растеше петдневна брада. Джак отиде да го посрещне. Прегърнаха се.

— Много съжалявам, човече — прошепна Джак.

Доминик се отдръпна от него и кимна. Отговори само с едно „да“.

— Той къде е?

— В товарното. Не ми позволиха да го сложа в салона.

* * *

След като излязоха от кариерата, Бари беше карал максимално бързо с изключени фарове, като стигна до шосето за по-малко от десет минути. Брайън губеше съзнание, докато се носеха на запад покрай морето, а Доминик го стискаше за ръката и държеше главата му в скута си. Другата си ръка държеше натисната върху раната, от която бликаше тъмна кръв и попиваше в седалката. Седем мили от Зувара Брайън започна да кашля, отначало леко, после на пристъпи, а тялото му се гърчеше и Доминик легна върху него, като му шепнеше да се държи. След няколко минути Брайън, изглежда, се успокои и дишането му се стабилизира. После спря. Доминик нямаше да го осъзнае доста време, но почувства този момент, този съвсем кратък преход на Брайън от живота към смъртта. Доминик изправи гръб и откри, че главата на брат му се люлее настрани с безжизнени очи, загледани в задната страна на седалката пред него.

Каза на Бари да отбие и да спре колата и той го послуша. После Доминик взе ключовете, излезе от колата и се отдалечи на десет метра. На изток над хоризонта изгряваха първите бледи лъчи на розовото слънце. Доминик седеше мълчаливо и наблюдаваше изгрева, но не искаше да погледне към Брайън с надеждата, че когато се обърне, ще установи, че брат му диша и го гледа с глуповата усмивка. Разбира се, това не се случи. След десет минути стана и се върна в колата, като нареди на либиеца да отбие от шосето и да намери място да се приютят. След тридесет минути Бари намери една палмова горичка и отби в нея.

Доминик се обади на мобилния телефон на Арчи, защото помощта от Колежа щеше да отнеме прекалено много време. С две кратки изречения каза на австралиеца какво е станало, след това подаде телефона на Бари, който обясни къде се намират. Чакаха два часа. Арчи пристигна в един „Рейндж Роувър“, безмълвно измъкна Доминик от опела, сложи го на задната седалка и извади пластмасов чувал от багажника, върна се при колата, двамата с Бари внимателно извадиха тялото на Брайън и го запечатаха в чувала. След като го сложиха в багажника на джипа, Арчи се върна при опела и го почисти, като изсипа оборудването и оръжието в багажника. След като се убеди, че опелът е чист, Арчи изля в него туба бензин и го запали.

Върнаха се в Триполи по обед. Арчи подмина консулството и отиде направо в една къща при улица „Басел ел Асад“ до стадиона, която според Доминик служеше за скривалище. Бари, чиито ръце и крака бяха завързани, се озова заключен в банята, след което Арчи провери дали кодиращото устройство на телефона работи, и остави Доминик да се обади до дома.

* * *

— Кой още знае? — запита Доминик братовчед си.

— Никой — отговори Джак. — Само тези тук. Реших, че ще искаш да постъпиш така. Или ако не искаш, ще ги…

— Не.

Джак запита:

— Искаш ли да се прибереш?

— Не. Попаднахме на едни неща. Ще ви харесат. Отиваме в офиса. Хендли или някой друг трябва да се свърже с Арчи в Триполи. Ако искаме Бари да дойде тук, ще трябва да…

— Доминик, не се тревожи за тези неща. Ние ще се оправим.

Бившият президент Райън се приближи и двамата с Доминик се прегърнаха.

— Съжалявам май не е достатъчно, синко, но е така. Съжалявам.

Доминик кимна. След това каза на Джак:

— Хайде да тръгваме.

— Добре.

Джак се обърна и даде знак на Кларк и Чавес, които се приближиха и отидоха с Доминик до втория джип. Джак запита баща си:

— Може ли да се повозя с теб?

— Разбира се.

Джак кимна на Хендли и последва баща си в лимузината.

Возиха се, без да си говорят, докато колите излязоха от главния портал, след което Райън-старши каза:

— Лошото е, че вероятно никога няма да разберем какво точно е станало. Колкото и да ми се иска, няма да питам Гери.

— Питай мен — каза Джак.

— Какво?

— Бяха в Триполи, тате, по едни следи.

— За какво говориш? Откъде знаеш това?

— Ами ти как мислиш?

Райън-старши не отговори веднага, а просто се взря в сина си.

— Сериозно говориш, а?

— Да.

— Господи, Джак.

— Винаги си ми казвал, че трябва да си проправя собствен път в живота. Това и правя.

— Откога?

— Година и половина. Събрах две и две и установих, че при Гери се вършат повече работи, отколкото изглежда на пръв поглед. Отидох да поговоря с него. Предполагам, че го убедих да ме наеме за работа.

— Каква?

— Най-вече анализи.

— Най-вече. Какво значи това? — запита бащата с по-твърд глас.

— Занимавам се малко и с теренна работа. Не много, просто колкото да видя как е.

— В никакъв случай, Джак. Край. Няма да допусна…

— Това не го решаваш ти.

— Решавам го, по дяволите. Колежа е моя идея. Аз отидох при Гери и…

— И сега той е шефът, нали? Аз имам малко ум, тате. Не е необходимо да ме пазиш. Тук вършим някои хубави неща. Същите, както и ти. Ако за теб е било добре, защо да не е добре за мене?

— Защото си ми син, по дяволите.

Джак се усмихна леко.

— Значи може да е в кръвта ми.

— Глупости.

— Виж, занимавах се с финанси и беше хубаво, но разбрах, че не искам да правя това цял живот. Искам друго. Нещо различно, да служа на страната си.

— Ами иди да преподаваш в неделно училище.

— Това е следващото в списъка ми.

Райън-старши въздъхна.

— Е, вече не си дете.

— Не съм.

— Не казвам, че трябва всичко това да ми харесва, и вероятно никога няма да ми хареса, но проблемът е мой. Но с майка ти нещата ще са различни.

— Аз ще говоря с нея.

— Не, няма. Аз ще говоря, когато му дойде времето.

— Не искам да я лъжа.

Бащата отвори уста, но Джак бързо добави:

— И не ми харесваше да лъжа и теб. Ако не беше Джон, сигурно никога нямаше да ви кажа.

— Джон Кларк ли?

Джак кимна.

— Той ми е нещо като обучаващ офицер. Двамата с Динг.

— От тях двамата по-добри няма.

— Значи одобряваш?

— Донякъде. Ще ти кажа една тайна, Джак. Колкото повече остаряваш, толкова по-малко харесваш промените. Миналата седмица „Старбъкс“ спряха да продават любимото ми печено кафе. Няколко дни не бях на себе си.

Джак се засмя.

— Аз си падам по „Дънкин Донатс“.

— И тяхното е добро. Ти внимаваш, нали?

— С кафето ли? Да…

— Не ми се прави на умник.

— Да, внимавам.

— Е, какво работиш сега?

Джак се усмихна отново.

— Съжалявам, тате, но от известно време нямаш право да знаеш тези неща. Ако спечелиш изборите, ще говорим пак.

Бащата поклати глава.

— Шибани шпиони.

* * *

Франк Уивър беше прекарал четири години в армията и познаваше добре влудяващите методи на работа там, но когато се уволни и замина в школата за обучение на шофьори на камиони, реши, че е оставил всичко това зад гърба си. Десет години вече правеше дълги курсове, от единия бряг до другия, като понякога вземаше и жена си, но предимно караше сам, заслушан в класическа рок музика. Помисли си, че Бог обича спътниковото радио и, слава Богу, правителството щеше да му позволи да го използва в новата си работа. Не че копнееше отново за държавна служба, но пък при толкова добра заплата с премии за опасен труд не можеше да откаже. Те не им викаха точно така, но за това ставаше дума. Премина през специална програма за обучение и издържа проверки от ФБР, защото нямаше какво да крие, а и много добре караше. Всъщност не го караха да прави нищо необичайно, ако не се брои товарът, но пък не се налагаше дори да го докосва с пръст. Трябваше само да дойде, да позволи някой друг да го натовари, след това да го закара до адреса и да остави друг да разтоварва. Предимно му говореха за процедурите за действие при авария: какво да прави, ако някой се опита да отвлече товара, какво да прави при катастрофа, какво да прави, ако се спусне HЛO и с лъч го измъкне от кабината… Инструкторите от Министерството на енергетиката и Комисията за регулиране на ядрената енергия имаха обучение по всевъзможни сценарии и още сто по невъзможни сценарии. Освен това той никога нямаше да кара сам. Още не знаеше дали ескортиращите го автомобили ще са маркирани или не, но беше готов да се обзаложи, че хората в тях ще са въоръжени до зъби.

Този път нямаше да има охрана, което изненада Уивър. Да, извършваха само пробен курс с празен товар, но предвид реалистичността, с която Министерството на енергетиката правеше всичко, той очакваше да го ескортират. Но пък може и да лъжеха, вероятно ще има ескорт, който не трябваше да вижда. И това не променяше задачата му.

Уивър превключи на по-ниска предавка и натисна спирачката, като вкара камиона към входа на ядрената централа „Калауей“. Сто метра пред себе си виждаше будката на охраната. Спря и подаде личната си карта. На входа имаше преграда от пет бетонни стълба с желязна арматура.

— Угасете двигателя, моля.

Уивър се подчини.

Охранителят прегледа документа, след което го пъхна в джоба на ризата си и го накара да се подпише върху списъка. Ниското ремарке беше празно, но охранителят си изпълни задълженията, като направи пълна обиколка на камиона и провери шасито с едно от онези огледала с колелца като количка.

Охранителят се появи под прозореца.

— Моля, излезте от камиона.

Уивър слезе. Охранителят отново прегледа личната му карта, като десет секунди сверяваше лицето от снимката с неговото.

— Моля, застанете до будката.

Уивър се подчини и охранителят се качи в кабината на камиона, където се рови две минути, преди да слезе и да му върне личната карта.

— Площадка номер четири. По пътя ще ви насочват. Максималната скорост е петнадесет километра в час.

— Ясно.

Уивър се качи отново в кабината и включи двигателя. Охранителят приближи преносимото радио до устните си и каза нещо. След миг бетонните колони се прибраха в земята. Охранителят махна на Уивър да влиза.

Площадка четири се намираше само на сто метра от него, от задната страна на инсталацията. По средата на пътя един мъж с каска му махна да продължава. Уивър направи обратен завой, вкара ремаркето до площадката и угаси двигателя. Началникът на площадката се приближи до вратата на камиона.

— Можеш да чакаш в кафенето, ако искаш. Ще ни трябва около час време.

* * *

Работата отне почти деветдесет минути. Уивър знаеше от снимките по време на обучението какво представлява тази работа, но не беше я виждал на живо. Той и останалите шофьори шеговито наричаха това „гирата на Кинг Конг“, но пък хората от Министерството на енергетиката доста се постараха да им набият в главата и най-малките подробности. Официално наречен Бъчва за отработено гориво, GA-4 представляваше впечатляваща гледка. Уивър не знаеше защо са избрали формата на гира, но предполагаше, че е за издръжливост. Според обучаващите проектантите на GA-4 са подлагали бъчвата на истински мъчения по време на изпитанията — падане, изгаряне, пробиване и потопяване под вода. За всеки тон ядрен отпадък — от реактори с вода под налягане или с кипяща вода — бъчвата GA-4 имаше по четири тона предпазна облицовка.

Уивър се замисли, че в това нещо не може да се влезе и че дори да го откраднеш, ще ти трябват камион, кран и сигурно мощен хеликоптер. И накрая ще стане така, както с онези идиоти, които показват от време на време по телевизията да крадат банкомат с верига, вързана за колата, и да го зарязват някъде по пътя, защото не могат да го отворят.

— Не съм виждал такова нещо отблизо — каза Уивър на началника на площадката.

— Сякаш е от научнофантастичен филм, нали?

— Има нещо такова.

Двамата обиколиха ремаркето, като отмятаха съответните позиции във формуляра за „предполетна“ проверка. Всяка верига беше нова и изпитана на опън в завода, както и задържащите механизми, заключени с двойни катинари. Доволни, че бъчвата няма да тръгне нанякъде, преди да стигне местоназначението си, Уивър и началникът подписаха формулярите и всеки взе своето копие.

Уивър махна за довиждане и се качи в кабината. След като двигателят заработи, той включи системата за спътникова навигация, която стоеше закрепена на таблото в кабината и потърси маршрута в падащото меню — имаше дузина такива маршрути, въведени от Министерството на енергетиката. Казаха му, че това е още една предпазна мярка. Никой шофьор не знае маршрута си, преди да тръгне оттук.

Маршрутът се появи на екрана като розова линия върху картата на Съединените щати. Уивър реши, че това не е никак зле. Предимно големи шосета и общо 1632 мили. Четири дни.

72

— ТЕКСТОВО СЪОБЩЕНИЕ от рускинята — каза Тарик, като влезе в хола. Емира стоеше до прозореца и гледаше към пустинята. Обърна се.

— Вярвам, че новината е добра.

— Ще разберем след шестдесет секунди.

Тарик включи компютъра си, отвори програмата за сърфиране в интернет и отиде в сайт на име storespot.com, едно от дузината безплатни места за съхранение на файлове в мрежата. За откриване на сметка се изискваше само потребителско име, парола и адрес на електронната поща, а за тази цел си имаше сайтове, които предлагаха „самоунищожаващи се“ адреси за еднократно ползване.

Тарик влезе в своята сметка, щракна на три линка и се озова в зоната за качване и изтегляне на документи. Чакаше го един документ — съобщение в обикновен текстов формат. Според анотацията файлът беше качен преди дванадесет минути. Тарик отвори файла, копира съдържанието в паметта на компютъра и изтри файла от сайта. След това отвори програмата за текстообработка и копира съдържанието на паметта в нов документ. Огледа го за две минути.

— Всичко е тук. Всичко необходимо.

— Кой вход?

— Южният.

Емира се усмихна. Аллах беше с тях. От двата входа на съоръжението южният се ползваше по-малко от северния. Това означаваше по-малко охрана.

— Къде точно?

— Третото ниво с шахти, петстотин метра навътре и триста под повърхността. Според Дженкинс инженерният отдел се притеснява най-много за тази зона. Идната седмица ще се срещнат с Министерството на енергетиката и Комисията за регулиране на ядрената енергия, за да обсъдят засипването и каптирането на цялата шахта, преди да започнат да приемат пратки.

Емира знаеше, че има и един недостатък при използването на южния вход. Няколко минути след като камионът завие по сервизния път от шосе 95, датчиците и камерите ще го засекат и ще предупредят центъра за следене на главния вход. Как ли ще реагират служителите, като разберат, че камионът отива към южния вход? Едва ли незабавно щяха да включат алармата, защото в края на краищата пратката е пробна и е първата от всички. По-вероятно ще решат, че шофьорът се е объркал. Вероятно ще има обаждания, сигурно ще пратят кола към южния вход, за да доведе отклонилия се камион. Муса и хората му щяха да се погрижат за тази кола.

От всички проучвания на Революционния съвет в началните етапи на операция „Лотос“ най-тревожният и мъгляв въпрос се отнасяше до охраната на обекта, а по този въпрос нямаше гласност нито от страна на Министерството на енергетиката, нито от Комисията за регулиране на ядрената енергия — или по съображения за сигурност, или заради вътрешна нерешителност. С напредването на плана за „Лотос“ Емира разбираше все по-ясно, че трябва да се готвят за най-неблагоприятния сценарий, който при ядрените съоръжения включваше присъствието на добре обучени и въоръжени полувоенни организации под ръководството на Министерството на енергетиката.

Освен че повдигна много въпроси към американското правителство и общество, единадесети септември изтъкна и необходимостта от по-стриктни програми за контролиране на материалите и Министерство на енергетиката не беше си спестило средства в преследването на тази цел. Обучаваха малки антитерористични групи от Агенцията за национална сигурност и ги оборудваха с бронирани коли и едрокалибрени оръжия, включително гранатомети, бронебойни патрони, а в определени случаи и с мобилни и стационарни картечни системи „Дилън M134D“ на „Гатлинг“.

Според информацията на Революционния съвет такива групи още не охраняваха съоръжението, но Емира имаше ясни указания към Муса: приеми, че ще се натъкнеш на силна съпротива. Приеми, че имаш само две минути за изпълнение на мисията.

— Как сме с другите елементи? — запита Емира. — Камионът.

— Днес следобед е излязъл от инсталацията. Срокът за превоза е четири дни. Ибрахим и неговият екип са на място. Ако не му пратим сигнал да прекрати операцията, ще трябва да нападат след… три часа — каза Тарик, като погледна часовника си. — Корабът е на два дни път и хората ни в Норфолк са готови. Корабът вероятно ще прекара една нощ на котва, преди да му посочат пристан.

— Добре. А хората на господин Найоан?

— На място са и са готови. Няма да тръгват, докато не им дадете заповед. Ще им трябва предизвестие от двадесет и четири часа.

Емира кимна и Тарик запита:

— Какво да правим с момичето?

— Остави я. Тя не знае нищо за нас, а Бекетов е мъртъв. Връзката между нас и нейните хора я няма. Дори ако я заловят, няма накъде да ги насочи или ще ги прати където ние искаме. Тя заслужи парите си.

— Тя знае за съоръжението.

— И какво от това? Наета е от някаква крайна екологична група да изрови дискредитираща информация за съоръжението. Толкова. Тя е наемник, Тарик. Ще си вземе парите и ще се махне.

Тарик обмисли казаното и кимна.

— Много добре.

— Една последна подробност. Аз ще ида с Муса на мисията.

— Моля?

— Преди да тръгна, ще запиша едно послание. Успеем ли, ще се погрижиш то да попадне в подходящите ръце.

Тарик отвори уста, за да каже нещо, но Емира го спря с ръка.

— Стари приятелю, знаеш, че това е необходимо. Моята смърт и онова, което правим тук, ще подклаждат нашата война поколения напред.

— Кога взехте това решение?

— То е част от плана от самото начало. Защо иначе щяхме да идваме тук, в това забравено от Бога място?

— Позволете да дойда с вас.

Емира поклати глава.

— Не е дошло времето ти. Довери ми се. Обещай, че ще направиш това, за което те моля.

Тарик кимна.

73

КОГАТО ВЛЕЗЕ в град Паулиния малко след залез, Шазиф Хади виждаше светлините на рафинерията на няколко километра оттук, много преди да види самата нея. Шестстотин и деветдесет хектара дестилационни колони, кули за разделяне на фракции и високоволтови кабели, окичени с мигащи червени лампи, за да предупреждават нисколетящите самолети и до една излишни според него. Пилот, който не забележи дузините прожектори на стълбове като в стадион, които осветяваха целия комплекс, заслужаваше да се разбие.

Главното шосе от Кампинас SP-332 се виеше по северните краища на град Паулиния, преди да свърне обратно на запад, после на север и накрая да подмине рафинерията отляво. Хади мина край нея и продължи на север още една миля, преди да стигне до своя завой — асфалтов път с две платна, който водеше право на юг. Тръгна по него и продължи точно миля и половина до мястото, където пътят правеше нов завой и асфалтът отстъпваше на чакълена настилка. Сто метра нататък фаровете му осветиха нещо като мост през пътя. Хади почувства как пулсът му се ускорява. Той знаеше, че това не е мост, а тръба за етилов алкохол. Като мина под нея, той надникна през прозореца към затревена поляна, заградена с дървена порта. Пред портата стоеше бял пикап с насочена навън предница. Хади продължи напред и зави още веднъж, този път на юг, по един черен път. След тридесет метра намали скоростта и се вгледа в редицата дървета отляво. Забеляза пролука между дърветата, зави в нея, изключи фаровете и спря колата. Погледна часовника си. Точно по график.

Излезе, заключи вратата и отиде до пътя. Погледна надясно. Половин миля по-надолу се появиха фарове. Синият „Фолксваген Фокс“ на Ибрахим забави ход при Хади, а спирачките му изскърцаха тихо.

— Някакви проблеми? — запита Ибрахим.

— Не.

Хади седна на задната седалка. До него се намираше Фаад, а Ахмед седеше на предната седалка до шофьора. Като част от плана за бягство, Фаад и Ахмед паркираха колите си по пътища на югоизток и североизток от рафинерията, откъдето ги взе Ибрахим. Ако по някаква причина групата се разделеше, щяха да се срещнат при една от колите и да се върнат до брега.

Ахмед му подаде един пистолет „Глок“, калибър девет милиметра, със заглушител.

— Камионът е там — каза Хади. — Не съм сигурен, но ми се стори, че в него има двама души.

— Добре. Ахмед, ти ще го направиш.

След като угаси фаровете, Ибрахим включи на скорост и продължи напред, обратно по пътя, по който пристигна Хади. Спря колата петдесет метра преди тръбопровода. Ахмед излезе от колата, мина пред нея и се скри сред дърветата. Другите седяха мълчаливо. Ибрахим засичаше времето по часовника си. След две минути включи фаровете и тръгна отново.

— Легнете отзад — каза той.

Хади и Фаад се снишиха под стъклата. Когато колата наближи пикапа, Ибрахим спря и излезе. В дясната си ръка държеше карта.

— Извинете — каза той на португалски, като тръгна към пикапа. — Загубих се. Може ли да ми кажете как да се върна в Паулиния?

Никой не отговори.

— Извинете, нуждая се от помощ. Можете ли…

От прозореца от страната на шофьора се подаде една ръка и му махна да се приближи. Ибрахим отиде до прозореца. Надписът на вратата гласеше: „Охрана на ПЕТРОБРАЗИЛ“.

— Май съм изпуснал някой завой. Колко далече е Паулиния?

— Не много — отговори охранителят. — Следвайте този път на запад, докато излезете на шосето и завийте наляво.

През отворения прозорец на пикапа Ибрахим забеляза как Ахмед излиза от дърветата и тръгва насам.

Запита:

— Колко далече е?

Преди шофьорът да успее да отговори, Ибрахим отстъпи крачка назад. Първият приглушен изстрел изпрати куршума в слепоочието на охранителя на пътническата седалка, а вторият — във врата на шофьора, който се отпусна настрани. Заглушителят, направен от метални кутии за супа с изолация от фибростъкло, свърши добра работа. Изстрелите не звучаха по-силно от плясване с длан.

— Още по един във всеки — нареди Ибрахим.

Ахмед изстреля друг куршум в първия охранител. След това протегна ръка в кабината, прицели се и стреля в ухото на шофьора. Ибрахим се обърна и подаде сигнал към фолксвагена. Хади седна зад волана и докара колата на поляната. Ибрахим и Ахмед вече бяха извадили телата на охранителите от пикапа.

— Ключодържателят — каза Ахмед и го подхвърли на Ибрахим.

Задърпаха телата към редицата дръвчета. Хади измъкна две бели кърпи, които носеше от хотела, подхвърли едната на Фаад и двамата избърсаха кабината. Куховръхите меки куршуми от пистолета се бяха разпаднали в черепите на охранителите, без да оставят изходни рани, така че нямаше много кръв и мозък. След като приключи, Хади метна своята кърпа към Фаад, който изтича сред дърветата и ги захвърли.

Ибрахим се върна на поляната, отключи портата и подхвърли ключодържателя на Хади. Двамата с Фаад влязоха и вкараха пикапа на заден ход, последвани от Ибрахим и Ахмед във фолксвагена. Хади затвори и заключи портата, докато Ибрахим вкарваше фолксвагена сред дърветата, за да го скрие.

* * *

Сервизният път минаваше покрай тръбопровода, който се намираше върху триметрови опори през двадесетина метра. Заграден с дървета от двете страни и силно изровен, пътят служеше за превоз на строителните машини по време на изграждането на тръбопровода, а сега го използваха хората от обслужването и охраната.

След една миля пътят зави надясно, а тръбопроводът — наляво. По средата имаше горичка, над която се виждаха светлините на рафинерията. Ибрахим спря пикапа и всички излязоха.

— Преобличайте се — нареди той.

Сините комбинезони бяха избрани не толкова за прикритие, колкото за анонимност. Повечето работници в рафинерията носеха подобни комбинезони. Ибрахим и екипът му се надяваха, че от разстояние можеха да минат за хора от под дръжката. Сега се намираха на не повече от половин миля от обиколния път и оградата на рафинерията.

Преоблечени, четиримата излязоха на едно оголено място. Тук тръбопроводът вървеше на зигзаг, преди отново да се изправи, за да мине над пътя, после, след още петстотин метра, преминаваше през оградата и влизаше в самата рафинерия.

Тръбопроводът за етилов алкохол над главите им още нямаше година и идваше от Гойяс, на петстотин мили северно, през Паулиния, след което стигаше до терминала в пристанище Жапери в Рио де Жанейро на двеста мили североизточно. Над единадесет милиарда литра етилов алкохол пресичаха четвърт Бразилия всяка година.

Въпреки че Революционният съвет не успя да установи точния дебит на тръбопровода, средните стойности се оказаха достатъчно убедителни за Емира и той реши, че планът е изпълним. Според обявения дебит от осемдесет и пет процента тръбопроводът изпомпваше своите единадесет и нещо милиарда литри за 310 дни, което означаваше, че през всеки експлоатационен ден от Гойяс за Рио отиваха по 39 милиона литра. Всеки час от денонощието във всеки десет мили отсек на тръбопровода имаше етилов алкохол за двадесет автоцистерни.

— Четири аварийни спирателни крана от тук до оградата — прошепна Ибрахим. — По един заряд за блокиране на всеки от тях, един за средата между последните подпори и един за детонацията. Тези двата са моя работа. Ахмед, ти се заеми с първия кран, Фаад, ти с втория, Шазиф, ти вземи третия и четвъртия. Когато поставя моя заряд, ще изляза и ще се почеша по главата. Включете си хронометрите. Точно четири минути. Не забравяйте: върнете се спокойно при пикапа. Никакво тичане. Който не се върне след взривяването на първия заряд, остава. Въпроси?

Въпроси нямаше.

— Аллах да бъде с нас — каза Ибрахим.

Четиримата тръгнаха заедно, като ходеха спокойно и разговаряха, както всеки друг екип по поддръжката, който се опитва да изкара нощната смяна по най-добрия начин. Стигнаха при първия авариен кран на двеста метра от горичката. Ахмед се отдели и коленичи зад големия като варел кран, след него се отдели Фаад и накрая Шазиф.

— Ще се срещнем в пикапа — каза Ибрахим и продължи напред.

Обиколният път се намираше на петдесет метра напред. Отдясно се появи бял пикап, който се движеше бавно, а охранителят от страната на пътника светеше с прожектор към оградата. Ибрахим погледна часовника си. Рано. С цели петнадесет минути! Агентът им Касиано, беше сигурен в маршрутите и графиците на охраната. Или е сбъркал, или са променили графика. Ако е второто, защо? Винаги ли го правят, или има нещо? Ибрахим знаеше, че този пикап ще продължи надолу по пътя, след това ще излезе от западната порта и отново ще се насочи на север, като в един момент ще мине покрай портата, през която влязоха Ибрахим и другите. Когато не видят другия пикап там, как ли ще реагират? Ибрахим реши, че е най-добре да не чака да разбере това.

Разполагаха с дванадесет минути. Значи, четири минути за поставяне на зарядите и осем, за да пробягат милята до портата. Много напрегнато щеше да стане. После се досети за друг вариант.

С разтуптяно сърце забави ход. Пикапът също, като почти спря. Ибрахим махна с ръка за поздрав и извика на португалски:

— Boa tarde! Добър вечер.

Съвсем леко изправи гръб, за да почувства дали пистолетът е още на мястото си.

След пет дълги секунди шофьорът му помаха в отговор.

— Как е? — запита той.

Ибрахим сви рамене.

— Вет. Добре. — Спокойно тръгна към пикапа. Чудеше се колко трябва да доближи. За да убие и двамата, преди да успеят да посегнат за радиостанцията, трябваше да се доближи на десет или дванадесет метра. Дали няма да ги усъмнят лицето или униформата му дотогава? Дали да не се втурне напред и да почне да стреля? Реши да не го прави. Пикапът щеше да изчезне. Ибрахим спря на място.

— Какво правите? — запита шофьорът.

— Проверяваме заварките — отговори Ибрахим. — Шефът ни реши, че трябва да се занимаваме с нещо.

Шофьорът се засмя.

— Знам как е. Доскоро.

Скоростната кутия изръмжа и пикапът тръгна напред. След това спря. Включиха се светлините за заден ход и пикапът се върна и се изравни с Ибрахим.

— Вие през портата за кравите ли дойдохте? — запита шофьорът.

Задавен от притеснение, Ибрахим кимна.

— Там имаше ли пикап?

— Не. Какъв е проблемът?

— Пайва и Кабрал не отговарят на радиостанцията.

Ибрахим махна с палец към останалите, които стояха около тръбопровода.

— И нашите не са наред тази вечер.

— Сигурно е от слънчевите изригвания или нещо такова — каза шофьорът. — Интересен акцент имаш.

— Ангола. Живях там допреди година.

Шофьорът сви рамене.

— Добре. Карайте я леко.

Пикапът тръгна и се изгуби надолу по пътя. Ибрахим изчака, докато двигателят му вече не се чуваше, и си отдъхна. „Почти съм готов. Аллах, води ме.“ Пресече пътя, промъкна се в канавката, след което излезе от другата страна. Оградата се виждаше вече, на сто метра. Мина последната опора и се зае да си брои крачките. По средата спря и коленичи. Тръбопроводът се намираше точно над главата му. Ибрахим чуваше как горивото бълбука в стоманената тръба.

Първият от двата заряда и най-голям от всички шест тежеше 250 грама, но въпреки това се побираше лесно в джоба на бедрото му. Вторият заряд, от петдесет грама, се събираше в дланта на ръката му. Той настрои цифровия хронометър на главния заряд на четири минути и десет секунди, а втория — на пет минути. Стисна очи, каза бързо една молитва, стана, постави главния заряд от долната страна на тръбата и включи хронометъра. Видя как се отброиха две секунди и излезе на открито, завъртя се и се почеса по главата. Изчака достатъчно, за да е сигурен, че всичките трима са видели сигнала, включи хронометъра на последния заряд и го сложи в опаковката от порест найлон.

Метна пакета през оградата, обърна се и тръгна.

74

ХЕНДЛИ, ГРЕНДЖЪР и Рик Бел прекараха част от следобеда и ранната вечер в разговори с Доминик в заседателната зала. Джак-младши и Джон Кларк седяха на столове до стената и слушаха. Доминик привидно се държеше, но Хендли реши, че присъствието на Джак като роднина и добър приятел може да помогне. А от Кларк Хендли искаше погледа на професионалист.

Джак наблюдаваше внимателно братовчед си, който разказваше за мисията в Триполи: първата им среща с Арчи, разходката из Медина, за да отвлекат Бари, пътуването до къщата на Алмази и накрая смъртта на Брайън. Доминик отговаряше на всички въпроси сбито, но изчерпателно, без да губи търпение и да се колебае. И без никаква следа от емоционалност, установи Джак. Братовчед му не показваше нищо — нито по лицето, нито като поведение. Беше сякаш изпразнен.

— Разкажи ни отново за Фахури — каза Сам Гренджър.

— Според Бари бил на ниско ниво, бияч. Решихме, че Алмази е по-добрата мишена. Не искахме свидетели на изчезването на Бари, затова говорехме какво да го правим.

— Кой реши да го убие?

— Двамата. Аз малко се колебаех, но Брайън… Смислено се обоснова.

— Ти ли го извърши?

Доминик поклати глава.

— Брайън.

— Ако броим Фахури, колко са мъртвите? — запита Бел.

— Шестима. Четирима от нас.

— Да минем към къщата на Алмази — предложи Хендли. Доминик обясни всичко отново: паркирането в кариерата… влизането в къщата на Алмази… компютърът и сейфът… прострелването на Брайън… престрелката и бягството. Доминик спря.

— Останалото ви е известно.

— Колко тела? — запита Гренджър.

— Пет.

— Без ранени?

Доминик сви рамене.

— Не и когато аз излязох от къщата.

— Това какво означава? — запита Рик Бел.

— Означава, че направих нужното да няма свидетели. Революционният съвет няма как да знае кои сме ние и какво е станало. Това е и целта, нали?

Хендли кимна.

— Така е.

Погледна към Бел и Гренджър.

— Друго?

Двамата поклатиха глави.

— Добре, Дом, благодаря.

Доминик стана, за да излезе.

Хендли каза:

— Дом, съжаляваме за Брайън.

Доминик само кимна.

— Ще изпратя кола да те закара до вас.

— Не, аз ще потърся някой диван и ще заспя.

Гренджър се обади:

— Ако искаш да направим необходимото за Брайън…

— Аз ще го направя.

Доминик излезе и затвори вратата след себе си.

Хендли каза:

— Джак?

— Трудно е да се каже. Не съм го виждал такъв, но пък и това не се случва често. На никого. Мисля, че просто е изтръпнал. Изтощен е, видял е брата си близнак да умира в скута му и вероятно се чувства адски виновен, въпреки че не е. След като осъзнае всичко, направо ще се скапе, но после ще се вземе в ръце.

— Съгласен ли си, Джон?

Кларк не отговори веднага.

— С повечето неща, но той определено се е променил. Нещо е превключено.

Бел каза:

— Обясни какво имаш предвид.

— Колебаел се е дали да очистят Фахури. Брайън е трябвало да го уговаря и вероятно сам той е свършил работата, защото е знаел, че Дом не е готов. Три часа по-късно са в къщата на Алмази. Брайън го прострелват и преди да излезе от къщата, Доминик убива ранени. Това е доста бърза смяна на деня с нощта.

— Да допуснем, че си прав за превключването — каза Хендли. — Това лошо ли е?

— Не знам. Зависи как и дали ще се възстанови. Точно сега гледа много замислено. Обикновено точно тук операторите поемат по един от два пътя: научават се да преглъщат подобни неща и да гледат в перспектива, или оставят работата да ги съсипе.

— Той добре ли е за работа на терен?

— Това не е точна наука, Гери. Всеки е различен.

— По твоя преценка. Добре ли е за работа на терен?

Кларк помисли.

— Не сам.

Хендли запита Рик Бел:

— Какво знаем за онова, което Дом донесе?

— Флашка, пълна с файлове от компютъра на Алмази и един компактдиск. Файловете ще отнемат време, а дискът се оказа златна мина: триста шестдесет и пет снимки с еднократни пароли — таблици девет на девет с буквено-цифрово заместване на знаци. Не знам точно каква е математиката, но става дума за милиони различни комбинации.

— За цяла година — каза Хендли. — По една за всеки проклет ден. Кажете ми, че са с дата.

Бел се усмихна.

— Можеш да си заложиш задника. Отпреди десет месеца са, което означава, че ако не спрат, ще имаме еднократни пароли за два месеца.

— Така го правят — промърмори Джак.

— Какво? — запита Кларк.

— Дублират. Използват стеганография, за да вкарат еднократни пароли в изображения по сайтовете. Получателите изтеглят изображението от сайта, махат с програма стеганографския слой и получават еднократната парола за деня. След това е въпрос на цифри: отиваш в някой форум в сайт на Революционния съвет, намираш низ от неколкостотин буквено-цифрови комбинации, пускаш ги през своята еднократна парола и получаваш заповедта си за действие.

— Съгласен съм с теб — каза Гренджър, — но не с идеята за форума. Не смятам, че Революционният съвет биха пратили съобщение по този начин. Ще гледат то да достигне само до точния получател. Сигурно ли е, че не ги пращат по електронната поща?

— Съмнявам се. Трафикът на Революционния съвет е почти спрял.

— А чатване в реално време? — предложи Бел. — „Гугъл“, „Яху“… Агонг Найоан имаше сметка в „Гугъл“, нали, Джон?

— Да, но компютърджиите я прегледаха. Нищо не откриха. Според мен ако Революционният съвет минава в радиомълчание за редовната си електронна поща, вероятно ще забрани и другите видове комуникация.

— Значи ще им трябва сървър — обади се Хендли. — Където човек да може всеки ден да проверява и да получава съобщения само за него.

— Посрани боже — възкликна Джак. — Това е.

Затрака по клавиатурата на лаптопа си.

— Съхраняване на файлове в интернет.

— Какво? — запита Кларк.

— Има сайтове, които предлагат архивиране на файлове. Да кажем, имаш няколко песни във формат МПЗ и се тревожиш да не ги загубиш, ако компютърът ти се скапе. Записваш се в някой от тези сайтове, качваш си файловете и те седят там по сървърите.

— Колко такива сайтове има?

— Стотици. За някои трябва да плащаш, но повечето са безплатни, ако файловете са малки — под гигабайт.

— Това много ли е?

Джак помисли малко.

— Да вземем един стандартен документ в „Уърд“. Един гигабайт означава към половин милион страници.

— Мамка му.

— Обаче красивото в случая е следното. Някой боклук от Революционния съвет в Танжер се включва в един от тези сайтове, качва си текстов документ с низ от неколкостотин числа, а друг от Япония го изтегля, изтрива го от сайта и после вкарва числата в еднократната парола от стеганограмата, която е взел от сайта на Революционния съвет, и съобщението му е готово.

— Какво е необходимо да се запише човек на някой от тези сайтове? — запита Хендли.

— За безплатните… адрес на електронна поща, а такива има колкото искаш. По дяволите, има места в интернет, които ще ти дадат дори адрес, който след петнадесет минути се самоунищожава.

— Голяма анонимност — обади се Рик Бел. — Вижте, всичко това го разбирам. Има смисъл, но какво да правим ние?

Вратата на залата се отвори и Чавес влезе в заседателната зала.

— Трябва да видите нещо.

Взе дистанционното, включи плоския телевизор и намери канала на Си Ен Ен. Хванаха говорителя по средата на изречението.

— …отново, това е предаване на живо от новинарски хеликоптер в Бразилия. Пожарът е започнал малко след осем часа местно време…

Джак се наведе напред в стола си.

— Всемогъщи Исусе.

Хеликоптерът, изглежда, снимаше от пет километра или повече, но все пак две трети от екрана бяха изпълнени с пламъци и гъст черен дим. През дима се виждаха отблясъци от някакви вертикални конструкции и кръстосани тръби, както и кръгли резервоари за съхранение.

— Това е рафинерия — каза Джон Кларк.

Говорителят отново се обади:

— Според „Рекърд Нюс“ мястото на пожара е рафинерия на „Петробразил“, известна като „Паулиния РЕПЛАН“. Паулиния е град с шестдесет хиляди души и се намира на осемдесетина мили северно от Сао Паулу.

Хендли се обърна към Джак.

— Можеш ли…

Джак вече беше отворил лаптопа си.

— Работя по въпроса.

— …„Паулиния РЕПЛАН“ е най-голямата рафинерия в Бразилия, с площ хиляда и осемстотин акра и с продукция от почти четиристотин хиляди барела дневно…

— Инцидент ли е? — запита Рик Бел.

— Не мисля — отговори Кларк. — Хиляда и осемстотин акра са почти три и половина квадратни мили. Комплексът е почти изцяло обхванат. Виж, когато започвах кариерата си, разигравахме подобни ситуации непрекъснато. Рафинериите са сочни цели, но нищо по-малко от половин дузина ракети „Пейвуей“ не може да ги запали изцяло. По дяволите, нашите рафинерии са почти на тридесет и пет години и на едната си ръка може да преброи човек колко инцидента е имало. Твърде много са резервните обезопасителни системи.

Докато пишеше на лаптопа, Джак каза:

— „Паулиния“ е доста нова. Няма и десет години.

— Колко са служителите?

— И хиляда може да са. Може и хиляда и двеста. Смяната е нощна, значи дежурните са по-малко, но вероятно там има поне четиристотин души.

— Ето — обади се Кларк. — Точно там… — Отиде до телевизора и почука с пръст една зона в рафинерията. — Пламъците се движат — това е течност, и то доста.

Докато гледаха, хеликоптерът на „Рекърд Нюс“ се приближи до пламъците, като зави около рафинерията, докато покаже северната страна.

Джак каза:

— Добре, открих го. „Паулиния“ е и терминал на тръбопровод за етилов алкохол. Тръбопроводът идва от север.

— Да, виждам го — обади се Рик Бел. Отиде до телевизора и посочи едно място в северната граница на комплекса, където тръбопроводът беше разкъсан и бълваше гейзер пламтящ етанол.

— Да — каза Кларк. — Трябвало е да разбият няколко спирателни крана…

Прокара пръст на север покрай тръбопровода и спря до една отделна пламтяща зона.

— Ето такъв кран.

— И още три надолу по линията — добави Гренджър. — Колко тръбопровод е това?

— Към половин миля — отговори Кларк.

— Около три хиляди и осемстотин литра — каза Джак, като вдигна поглед от компютъра.

— Какво? — запита Чавес.

— Този тръбопровод прекарва около единадесет милиарда литра годишно. Направи сметка и ще видиш, че този участък вероятно съдържа около три хиляди и осемстотин литра — достатъчно за една автоцистерна. Част от горивото ще попие в земята, но в комплекса са попаднали поне две и половина до три хиляди литра.

— Всичко ще замине — каза Кларк. — Смесителните резервоари и резервоарите за съхранение… кулите. Ще се изпекат.

Още докато Кларк говореше, камерата на хеликоптера улови три експлозии, едната от които изпрати гъбовиден облак пламъци и черен дим една миля нагоре в небето.

— Ще трябва да евакуират целия район, по дяволите — каза Сам Гренджър. — Значи всички са съгласни, че това не е случайност.

Кларк каза:

— В никакъв случай. Тази работа е планирана сериозно. Доста предварителна работа и разузнаване е имало.

— Революционният съвет — реши Чавес.

— А защо в Бразилия? — запита Хендли.

— Според мен няма нищо общо с Бразилия — обади се Джак. — Това е за нас. Кийлти току-що подписа сделка с „Петробразил“. За нефт от Бразилия на цени под тези на ОПЕК. Направо им извира от ушите — само в находищата в Лapa и Тупи има около двадесет и пет милиарда барела резерв на Бразилия. И това е част от уравнението. Другата част е колко изостава „Петробразил“ с изграждането на рафинериите. „Паулиния“ е работният им кон. Новият комплекс в Маранхао ще работи с капацитет шестстотин хиляди барела, но след една година.

— Значи Бразилия има нефта, но няма как да го обработва — отбеляза Хендли. — Което означава, че нашата сделка пропада.

— Поне за година. Може би две.

Програмата за електронна поща на Джак подаде сигнал като камбанка. Той прочете съобщението.

— Биъри има лицеви съвпадения по няколко от снимките в паспортите на Синага. Две са на индонезийци, които са дошли в Норфолк преди две седмици — Ситра и Пурнома Салим.

— Ситра е женско име — каза Рик Бел. — Съпруг и съпруга ли са?

— Брат и сестра. На деветнадесет и двадесет години. Според емиграционните им формуляри са тук на екскурзия. Третият е не друг, а нашият тайнствен куриер Шазиф Хади. Пътува под името Ясин Кудус. Два дни след като го загубихме на път за Вегас, Хади е взел самолет на „Юнайтед“ от Сан Франциско за Сао Паулу.

— Голямо съвпадение — каза Сам Гренджър.

— Не вярвам в съвпаденията — отговори Хендли. — Господин Чавес, какво мислите за едно пътуване дотам?

— Нямам нищо против.

— Имаш ли проблем да вземеш Дом със себе си?

Чавес помисли. Доста хора беше виждал в състоянието на Доминик: зашеметени, виновни, питащи се „Какво можех да направя по друг начин?“… Виновни, защото другият е мъртъв, и виновни, задето се радват, че са живи… Лайняна позиция, но Чавес беше видял очите на бившия служител на ФБР: Доминик изглеждаше навит като пружина и готов за отплата, но се владееше.

— Да — отговори Чавес. — Ако той е готов, и аз съм готов. Но имам един въпрос. Какво ще правим, когато идем там? Бразилия е голяма страна, а Хади и другите, с които е, вероятно вече са се покрили.

— Или са се измъкнали от страната — добави Кларк.

— Да приемем, че още са там — отговори Хендли. — Джак, да се върнем на въпроса на Рик, като допуснем, че си налучкал нещо с идеята за съхраняване на файлове в интернет. Какво да правим?

— Гоним ги — отговори Джак. — Точно сега Хади е най-големият играч от Революционния съвет, за когото знаем, нали така?

— Да — отговори Чавес.

— И знаем, че е отишъл от Вегас в Сан Франциско, преди да тръгне за Сао Паулу, вероятно за да си прибере паспорта с името Кудус от Агонг Найоан, което означава, че вероятно са имали пряка връзка, за да може Найоан да му каже да си вземе паспорта.

— Продължавай — каза Хендли.

— Найоан е мързелив. Когато претърсихме дома му, открихме, че не си почиства информацията за посетените сайтове в интернет.

Джак обърна лаптопа си, за да може да го видят всички. На екрана имаше текстов документ със стотици редове адреси в интернет.

— Докато разговаряхме, аз преглеждах тези адреси. Откакто Революционният съвет премина на радиомълчание, Найоан е посещавал един сайт за съхраняване на информация в интернет по три пъти всеки ден, и всеки втори ден е преминавал към друг сайт.

— Дявол да ме вземе — каза Сам Гренджър. — Добра работа, Джак.

— Благодаря. До момента Найоан е сменил тринадесет такива сайта. Залагам десет към едно, че ще намерим същите сайтове и на компютъра на Хади.

— Това ни дава само част от отговора — обади се Бел. — Ще ни трябва и потребителско име и парола.

— Според статистиката — отговори Джак — осемдесет и пет процента от потребителите в интернет или използват името си в електронната си поща като потребителско име, или негов вариант. Ще накараме Биъри да напише програмка, ще проверим всеки сайт и ще опитаме различни варианти с името на имейла на Хади. Намерим ли вярното име, ще разбием паролата силово. След като влезем, ще използваме еднократната парола от къщата на Алмази и ще извадим информацията на Хади.

— Има един проблем — каза Хендли. — Всичко това ще е така, ако Хади си проверява сайта.

— Ами ще му дадем причина за това — обади се Джон Кларк.

— Какво искаш да кажеш?

— Да го уплашим. Пускаме анонимно съобщение в „Рекърд Нюс“. Бегло описание на Хади и няколко детайла. Той го вижда, паникьосва се и проверява за нови заповеди. Ние пък го чакаме.

— Има една неприятност — каза Рик Бел. — Ако бразилските полицаи го хванат преди нас, късметът ни ще се сговни.

Кларк се усмихна.

— Ако не рискуваш, няма да успееш.

След кратко мълчание Хендли каза:

— Вероятността не е голяма, но си струва. Джак, обади се на Биъри да работи по въпроса.

Джак кимна.

— Ами индонезийците от Норфолк?

— Ти и Джон се занимавайте.

— Не искам да предричам, но имам лошо чувство за всичко това — обади се Чавес.

— Какво точно? — запита Гренджър.

— Ами че рафинерията е само началото.

75

МАЛКО ПРЕДИ ДЕВЕТ сутринта Муса прекоси Якима, Вашингтон, и продължи още няколко мили към Топениш, където отби от магистралата и влезе в града. Намери един ресторант на име „Пионерска кухня“ и спря пред него. Само една четвърт от паркинга се оказа заета. Муса отдавна беше разбрал, че американците обичат всичко да става бързо и лесно, особено храната. Предполагаше, че и тук има достатъчно заведения на „Макдоналдс“, „Бъргър Кинг“, както и „Арбс“. Вечно в движение и заети с важния си бизнес, американците не сядаха да се хранят, ако не са на дивана пред телевизора. Имаха хапче за всяка болест и се тревожеха за всеки недостатък в характера си.

Намери място за паркиране до предната врата и влезе. От знака до касата ставаше ясно, че трябва да се настани сам. Той намери едно сепаре до прозореца, от което можеше да наглежда колата си, и седна в него. Приближи се сервитьорка в жълта като горчица престилка и бяла блуза.

— Добро утро, желаете ли кафе?

— Да, моля.

— Искате ли малко време да разгледате менюто?

— Не. Печена филия без масло и купа с плодове.

— Ясно, няма проблем. Веднага идвам.

Сервитьорката се върна с кана кафе, наля му и се махна.

Зад себе си чу някакъв глас:

— Хей, това не е ли твоята кола?

Муса се извърна. Пред сепарето стоеше един униформен полицай. Изглеждаше над петдесетгодишен, с късо подстригана коса и коремче. Но имаше остър поглед. Поглед на ченге. Муса си пое дъх, за да се успокои, и каза:

— Моля?

— Онази кола. Ваша ли е?

— Коя?

— Комбито ето там.

— Субаруто ли? Да.

— Плафонът е включен. Забелязах го на влизане.

— О, благодаря. Не съм го видял. Няма да стоя тук дълго. Едва ли ще навреди на акумулатора.

— Вероятно няма. Но от любопитство, какво е това отзад? Прилича на голяма кутия за стръв за риба.

— Няма да повярвате, ако ви кажа.

— Опитайте.

— Преносим рентген за коне.

Полицаят изсумтя.

— Не знаех, че има и такова нещо. Къде отивате?

— В школата по ветеринарна медицина към университета в Лac Вегас.

— Дълъг път.

— Документите се объркаха и авиокомпанията не поиска да го качи. Та реших, че малко път няма да ми навреди. Освен това ми правят отстъпка от петдесет цента на миля.

— Е, късмет.

— Благодаря.

Полицаят се отдалечи и седна на бара. След няколко минути сервитьорката се върна с филията и купата плодове на Муса.

— Уили ви се бърка, а? — запита тя.

— Моля?

Тя посочи с палец полицая.

— Уили е началник на полицията. Добре работи, но адски много си вре носа. Миналата година се разделих с приятеля си и Уили узна това още преди майка ми.

„Махай се, жено“ — помисли си Муса. Сви рамене и каза:

— Малък град.

— Така е. Приятна закуска. След няколко минути ще проверя дали имате нужда от нещо.

Жената го остави.

„Аллах, дай ми търпение“ — мислеше Муса. Всъщност той намираше повечето американци за съвсем поносими, макар и малко бъбриви. Едва ли щеше да е така, ако имаше малко по-тъмна кожа или акцент. Странно нещо е съдбата. Свестни хора, които живеят безгрижно, молят се на фалшив бог, опитват да разберат съществуването си, което извън исляма няма смисъл. Американците обичаха своите „зони на комфорт“. Повечето от тях никога не са напускали и няма да напуснат Съединените щати заради убедеността си, че останалият свят няма какво да предложи освен приятна ваканция. Дори събитията от единадесети септември не им отвориха очите за истинския свят. Напротив. Насърчавани от своето правителство, много от тях се свиха по-навътре в черупките си и се успокояваха с етикети и баналности: ислямофашисти. Екстремисти. Злосторници, които мразят нашата свобода. Онези, които искат да унищожат Америка.

Америка не можеше да се унищожи отвън — Муса го знаеше със сигурност. Емира беше прозрял тази истина. Всяка паднала империя изгниваше отвътре и същото щеше да е вярно и за Америка. Две войни, които не се развиваха по план, съсипана икономика, фалиращи банки и производствени гиганти… Тези условия може и да се променят с времето и дори да се подобрят, но бъдещите историци щяха да ги отбележат като първите признаци на загниването. Тъжната истина беше, че Америка не може да се унищожи отвътре или отвън и определено не чрез усилията на смъртни. Разрушението, ако има такова, щеше да дойде от ръката на Аллах, когато той реши това. И за разлика от всички водачи преди, Емира знаеше тази истина и съобразяваше стратегията си с нея.

Муса знаеше, че трябва да минат още четири дни и ужасяващият свят, който Америка така много се бореше да запази, щеше да се срине.

* * *

Кларк и Джак имаха билет за самолет на „Ю Ес Еъруейз“ в шест следобед от летище „Дълес“ за Норфолк, а Чавес и Доминик щяха да заминат с нощен полет на „Нортуест“ за Рио де Жанейро. Щяха да кацнат почти по едно и също време.

Деветдесет минути след началото на пожара в „Паулиния“ и след като небето над брега почерня от дим, Сао Паулу затвори въздушното си пространство за всякакъв трафик. Хендли и Гренджър сметнаха това за добър знак — ако имаха късмет, извършителите на нападението в рафинерията нямаше да са се измъкнали, преди летището да затвори. Почти сигурно имаха резервен план за бягство, но не се знаеше колко бързо той ще ги изведе от страната.

Докато останалите стояха в заседателната зала и наблюдаваха новините от „Паулиния“, Джак намери Доминик в залата за почивка, сложил длани една върху друга на масата пред себе си. Гледаше безцелно. Вдигна очи едва когато Джак застана до него.

— Хей, Джак.

— Динг каза ли ти новината? За Сао Паулу?

— Да.

— Ако не се чувстваш в състояние да идеш, сигурен съм, че…

— Защо да не съм в състояние?

Въпросът изненада Джак.

— На твое място аз мисля, че нямаше да мога. Доминик, той ми беше братовчед и го обичах, но ти е брат.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че двадесет и нещо часа откакто Брайън почина, се връщаш и като те питам, ми отговаряш малко особено. Просто е странно, това е.

— Съжалявам.

— Не търся извинение. Искам да говоря с теб.

— Брайън е мъртъв, Джак. Знам го, ясно ли е? Аз гледах как умира.

Доминик щракна с пръсти.

— Ето така. Знаеш ли какво си помислих в този момент?

— Какво?

— Че ако не беше онзи задник Бари, Брайън сигурно щеше да е жив.

— Ти вярваш ли в това?

— Не, но едва се въздържах да не изляза от колата и да му вкарам един куршум в главата. Всъщност бях хванал дръжката на вратата. Исках да го убия, после да се върна в къщата на Алмази и да видя дали някой от онези задници още не е жив, та да убия и него.

— Бил си в шок. Още ли се чувстваш така?

— Не чувствам много неща, Джак. Това ме плаши.

— Казват му шок. Може да се чувстваш така известно време. Всеки е различен. Ще го преодолееш по твоя си начин.

— Да бе, и какво те прави такъв специалист по тези неща?

— Ти чу ли за Синага?

— Фалшификатора ли? Какво за него?

— Аз пазех отзад, когато Джон и Динг му разбиха вратата. Той изскочи през прозореца и изведнъж ми налетя с нож. Борихме се, аз успях да го хвана за врата и се спънах или нещо такова. Когато станах, го гледам как лежи и се гърчи. Загледан в мене. Не знам как точно съм го направил, но му счупих врата.

Доминик го изслуша, но лицето му остана безизразно.

— Значи май аз сега трябва да те питам как си.

— Добре, струва ми се. Май никога няма да забравя лицето му, но ситуацията беше или той, или аз. Зле се чувствам, като мисля за това, но определено не се чувствам зле, че съм жив.

— Значи си малко по-добре от мен, братовчед. Ако можех да си сменя мястото с Брайън, щях да го направя.

— Май опитваш да ми кажеш нещо?

— Какво?

— Че трябва да крия всички ножове, когато дойдеш при мен да гледаш футбол.

— Не, Джак. Но ще ти кажа едно: преди всичко това да свърши, ще отмъстя за Брайън и започвам от Сао Паулу.

Джак отвори уста, но Доминик вдигна ръка и го прекъсна.

— Мисията преди всичко. Джак. Искам да кажа, че ако ми падне на мушката някой арабел, ще го очистя и ще го пиша на сметката на Брайън.

* * *

Като се изключат странните погледи от колегите шофьори, които зяпаха бъчвата GA-4, когато се разминаваха по магистралата, Франк Уивър прекара първия си ден по пътя без инциденти. Тъй като правеха всичко за проба, бъчвата представляваше просто една черупка без никакви щитове за неутрони и гама-лъчи, каквито щеше да има в истинския контейнер. Нито пък по нея се виждаха някакви надписи или щампи. Нищо не говореше за предназначението й. Виждаше се само гигантска гира от матирана неръждаема стомана на ниско ремарке. Особено интересна се оказа за децата, които зяпаха с широко отворени очи и залепяха лица по прозорците, докато се разминаваха.

На четиристотин и осемнадесет мили и седем часа от централата в Калоуей Уивър отби от магистрала 70 по шосе 159, а после сви на юг по улица „Вайн“. Мотелът „Супер 8“ се намираше на четвърт миля по пътя. Уивър видя знака „ВХОД ЗА КАМИОНИ“ в паркинга и спря между жълтите линии на една зона за паркиране. До него имаше три други камиона.

Уивър изскочи от кабината и се протегна.

„Първият ден отмина — помисли той. — Остават три.“

Заключи камиона и го обиколи, за да прегледа заключените с катинари стягащи устройства и да види колко натегната е всяка верига. Всички се оказаха наред. Той тръгна през паркинга към фоайето на хотела.

Петдесет метра встрани от него един тъмносин „Крайслер 300“ спря на паркинга. На предната му седалка един мъж вдигна бинокъл и проследи Уивър, който влезе през вратата на хотела.

* * *

Както правеше четири пъти на ден през последните две седмици Керсен Касеке включи своя лаптоп, отвори програмата за сърфиране в интернет и отиде в сайта за съхраняване на файлове. С изненада откри един файл в своята входяща кутия. Оказа се, че това е снимка на някаква птица, вероятно синя сойка, във формат JPEG. Той изтегли снимката в папката за документи на диска на своя компютър, след което я изтри от сайта и затвори програмата.

Намери снимката на своя компютър, щракна върху нея с десния бутон на мишката и избра опцията „Отвори с увеличител на изображенията“ от падащото меню. Пет секунди по-късно се появи прозорец, в който снимката с птицата стана черно-бяла, а после — зърниста. Отначало бавно, а след това все по-бързо заизчезваха пиксели. След тридесет секунди останаха само два реда с двойки цифри и букви, общо 168. Накрая Касеке щракна върху еднократната парола за деня, за да отвори съобщението. Декодирането беше досадно, отнемаше почти десет минути, но накрая се изобразиха два реда текст:

Неделя. 8,50 сутринта

Конгрегационна черква „Отворено сърце“

„Християнска черква“ — помисли Касеке. Много по-добре от една библиотека или дори училище. Той знаеше къде се намира тази черква и подозираше, че както почти всяка друга във Ватерлоо, и тази имаше няколко сутрешни служби. Осем и петдесет е времето, когато хората излизат от първата служба и идват за втората. Ще дадат възможност на предишните да си съберат нещата и да се насочат към вратата… Той вече беше изучил действията на членовете на тази черква. Те обичаха да се събират отвън между различните служби и да се ръкуват и смеят, а и да говорят за свои си неща. Каква фриволност. Това, което тук минаваше за богослужение, се оказа безчестие.

8,50. Да, идеално. На стълбите и тротоара щеше да има към сто или повече души. Вероятно ще има и деца, а Касеке не харесваше тази идея особено силно, но Аллах щеше да му прости. Приемливо беше да жертваш няколко души за общото благо.

Сега беше петък вечерта. Той щеше да използва съботата, за да огледа различните места и да се убеди, че устройството е изправно. Знаеше, че това няма да отнеме много време. Той имаше проста задача: да постави устройството, да включи хронометъра, да се отдалечи и да намери добро място, от което да види резултатите.

76

ШАСИФ ХАДИ СМЕТНА пожара за разкошен. Дори от три мили небето над короните на дърветата изглеждаше почти толкова ярко, колкото слънцето. След това дойдоха експлозиите, големите гъби пламък и бушуващ черен дим, които безшумно се издигаха в тъмното небе, последвани след няколко секунди от толкова силно боботене, че Хади го почувства как идва от пътя, преминава през гумите на колата му и разклаща седалката. „Чрез нас четиримата — помисли си той — ръката на Аллах удари и затри рафинерията.“

След като поставиха зарядите, те постъпиха съгласно инструкциите на Ибрахим и един след друг се върнаха по тръбопровода до горичката, в която бяха се преоблекли. Без обяснение Ибрахим им нареди да бягат и се втурна в спринт. До портата оставаха двеста метра, когато избухна първият заряд.

Загледан през задното стъкло, Хади видя как зарядите избухват един след друг, последвани от по-големия основен заряд, а после настъпи тишина за минута и петдесет секунди, ако не се броят алармите на рафинерията. Екипите за действие в критични ситуации вероятно тъкмо са стигнали до тръбопровода, когато главният заряд се взриви и запали етиловия алкохол, който плисна като вълна цунами в комплекса. Вероятно тези мъже са умрели почти веднага. Хади се надяваше, че са умрели без много болка. Бразилия е предимно християнска страна, което я правеше враг на исляма, но това не значеше, че не заслужават милост. Ако страдат, такава е волята на Аллах. Ако загинат бързо, пак е според волята на Аллах. Както и да е, той и останалите бяха успели с мисията си.

Когато стигнаха при горичката, закараха пикапа сред дърветата и се върнаха във фолксвагена, изкараха го навън и заключиха портата. Деветдесет секунди по-късно седяха в колата на Хади. Съгласно плана той последва Ибрахим и останалите до мястото, където Фаид беше оставил своята кола на няколко мили оттук. Когато спряха, Ибрахим излезе и махна на Хади да се приближи.

— Не сме взели предвид една важна подробност — каза Ибрахим. — Атмосферните условия.

— Не разбирам — отбеляза Ахмед.

Ибрахим посочи на запад към рафинерията. Пламъците се издигаха високо нагоре, на стотина метра, а над тях като таван се виеше гъст черен дим. Виждаше се как димът бавно отива на югоизток.

— Насочва се към Сао Паулу. Скоро ще затворят летището, ако не са го сторили вече.

— Прав е — отвърна Хади. — И все пак от всичките ни възможни грешки тази е най-малко притеснителна. Ако се измъкнем, добре. Ако не, ще умрем, като знаем, че сме изпълнили дълга си.

Фаад се разсмя.

— Прав си, разбира се, но предпочитам да съм жив, за да видя плодовете на нашите усилия. Нека Аллах прости суетата ми.

— Каквото има да става, ще става — отговори Ибрахим. — Ние все още имаме шанс. Всички знаем алтернативния маршрут.

Той погледна часовника си.

— Ще се срещнем утре по обяд в ботаническата градина в Рио. Ако по някаква причина някой закъснее, се срещаме на второто място след четири часа. Късмет.

* * *

Спали само два часа, преди да тръгнат от летището, двамата се чувстваха бодри, защото излитаха в момента, когато нощта се смени със зората. Оказа се, че в икономичната класа няма места, и затова седяха в първа класа на разноски на Колежа. А и кафето си го биваше.

— Знаеш ли, Джон, не разбирам нещо — каза Джак.

— Какво? — запита Кларк.

— За онези двамата, братът и сестрата. Още са на тийнейджърска възраст. Какво ги кара да идат в друга страна и да убиват хора, които не познават?

— Първо, не знаем нищо, освен че са дошли с фалшиви паспорти.

— Да, но едва ли са тук, за да играят плажен волейбол.

— Съгласен съм. Искам да кажа, че в нашата работа е най-добре да приемаш нещата такива, каквито ги получаваш. Подозрението е хубаво нещо, но може и да те убие.

— Разбирам.

— Та на въпроса — според мен няма отговор. Или поне не е лесен. Ти питаш как се създава терористът. Бедност, безнадеждност, погрешно насочен религиозен плам, нуждата да се чувстваш част от нещо по-голямо от самия теб… Избери си някоя причина.

— По дяволите, Джон, ти направо сякаш им съчувстваш.

— Така е. До момента, в който тези неща не доведат до желанието да вдигнеш пушка или да си вържеш бомба. След това нещата се променят.

— И какво, спираш съчувствието си ли?

— То си зависи от теб, Джак, но част от работата ни изисква да си сложиш капаци на очите. Да се справяш с онова, което е пред теб. Всеки терорист има майка и баща. Може би и деца, и хора, които го обичат. По дяволите, сигурно е съвестен гражданин шест от всеки седем дни, но в този един ден, в който реши да вземе пушка или да постави бомба, той се превръща в заплаха. И ако ти си човекът между него и невинните хора, можеш да си позволиш да се тревожиш само за тази заплаха. Разбираш ли ме?

Джак кимна.

— Да, така мисля.

Реалният свят съществуваше предимно в оттенъци на сивото, но дойдеше ли моментът на истината, имаше място само за бяло и черно. Джак се усмихна и вдигна чашата си за кафе за тост.

— Мъдър човек си ти, Джон.

— Благодаря. Човек поумнява с годините. Или поне така се предполага. Но винаги има изключения. Баща ти например. Той е много мъдър за възрастта си. Това го разбрах още при първата ни среща.

— Това кога е било?

— Добър опит, Джак. Ти говори ли с него?

— За Колежа ли? Да, когато се върнахме заедно в колата от „Андрюс“. Отначало побесня, но всичко мина много по-добре, отколкото си мислех.

— Нека позная — той иска да е този, който ще го каже на майка ти?

Джак кимна.

— И между нас казано, много съм доволен. Баща ми е печен кучи син, но майка ми… Тя може да те погледне така, както само майките умеят, нали се сещаш?

— Да.

Известно време седяха, без да разговарят, и сърбаха кафе.

— Мисля си за Доминик — обади се Джак.

— Ще се справи. Не забравяй, че след твоя неговият преход е най-труден. От агент на ФБР стана шпионин. Премина от служба, която съществува според правила и регламенти, към посредническа къща, която издирва лошите по незаконни начини. А и сега това с Брайън… Лайняна работа, откъдето и да я погледнеш.

— Мисля си, че е твърде рано да се връща в действие.

— Динг не мисли така, което за мен е достатъчно. И за Гери. Освен това сега сме само четиримата и имаме доста работа.

Кларк се усмихна.

— По дяволите, не забравяй с кого работи сега. Аз съм поверил дъщеря си на този човек, Джак, и не съм съжалявал. Той ще се погрижи Доминик да се справи.

* * *

Въпреки че ги деляха по-малко от четиристотин мили, Рахарьо Праната и Керсен Касеке правеха едно и също няколко седмици наред: ходеха до училището, без да привличат никакво внимание към себе си, и чакаха заповеди. Заповедта на Праната дойде няколко часа след тази на Касеке при последната проверка за съобщения през този ден. Толкова се изненада от текстовия документ във входящата си кутия, че не успя да декодира посланието при първия опит.

Избраното за него място се намираше на не повече от миля от апартамента му. Минаваше покрай него почти всеки ден. То представляваше почти идеална цел: достатъчно голямо да побере стотици хора и в същото време заобиколено от всички страни от други сгради. Моментът на нападението също имаше смисъл. Праната знаеше за въпросното събитие от рекламите по целия град, но не се интересуваше от подробностите. Някакво освещаване. Статуя или фонтан. Не че това имаше значение.

От трите цели, за които му казаха да се готви, тази предлагаше най-големи възможности за масирани поражения. Какво казваха в Америка? Стрелба по пуйки?

Намери лесно картите, които ползваше по време на подготовката — няколко от тях дори му дадоха в туристическия център на града. Топографската карта свали от популярен сайт за любителите на пешеходния туризъм — местните пътеки не го интересуваха, но намери ясно обозначени надморски височини и разстояния, а разходката из града с преносимия уред за глобално позициониране потвърди точността им.

След като се убеди, че разполага с всички необходими данни, той просто набра цифрите в съответните уравнения и получи настройките.

Сега идваше трудната част: чакането. Щеше да прекара времето си, като се упражнява да сглобява и демонтира оборудването.

* * *

Вторият ден, през който Муса шофираше, беше относително кратък, защото той отиде от Топениш, Вашингтон, до Нампа, Айдахо, чиято единствена претенция за известност, според рекламното табло в предградията, се състоеше в това, че някога е бил не само най-големият град в окръг Каньон в Айдахо с население от 79 249 души, но и най-бързо развиващият се. А друго табло на стотина метра след първото разгласяваше, че Нампа е и „Страхотно място за живеене!“.

Когато планираше маршрута си от Блейн, Муса искаше да нощува в средно големи градове — не твърде големи, за да имат агресивни и добре обучени полицаи, но не и много малки, за да не предизвика любопитство пристигането на тъмнокож непознат. Топениш, с население само от осем хиляди, сигурно щеше да попадне във втората категория, ако не се намираше близо до Якима. Разбира се, срещата му с Уили, прекалено любопитния шеф на полицията в Топениш, пося съмнение в мислите на Муса. Ситуацията не се промени, разбира се, нито пък щеше да се промени дори ако полицаят го беше питал за още неща. Освен неизгорените фалшиви документи, които показа на митничаря във Ванкувър, Муса сега имаше визитки, писмо на бланка и формуляри с печата на университета в Лac Вегас. Прикритието му си оставаше същото — богат и невротичен собственик на кон в Белингам, който не се доверява на рентгена на местния ветеринар.

По пладне се отклони се от шосе 84/30 и влезе в паркинга на хотел „Феърфийлд Ин“. Угаси двигателя и отвори атласа на съседната седалка. По атласа липсваха бележки и обозначения. Нямаше нужда — Муса знаеше маршрута и разстоянията наизуст.

„Още шестстотин и четиридесет мили“ — помисли Муса. Ако искаше, можеше да тръгне рано сутринта и да измине разстоянието до Бийти, Невада, за един ден. Изкушаваше се от тази мисъл, но реши да не го прави. Заповедите на Емира бяха категорични. Муса щеше да следва графика.

77

СПУСКАЙКИ СЕ от 6000 метра към Рио де Жанейро, Чавес и Доминик виждаха гъстия мазен дим, който висеше като плащ над Сао Паулу на двеста мили по брега от Рио. Пожарът в „Паулиния“, северно от Сао Паулу, все още бушуваше. По пътя към летището предишната нощ бяха научили от новините, че огнеборците и спасителите в района са сменили стратегията си и са се насочили към евакуиране и ограничаване на пожара, а не към гасенето му. Етиловият алкохол беше спрял да блика от тръбата час след първоначалния взрив, но пък за това време из рафинерията се разляха десетки хиляди литри гориво и въпреки че тя все още гореше на места, сега пламъците бушуваха сред дузините смесителни резервоари и складове за гориво. Пожарът щеше да догори в един момент, но специалистите в Бразилия и САЩ бяха на различно мнение колко време ще му трябва. Някои предричаха четири дни, а други — две седмици и повече. Но никой не спореше за екологичната цена на бедствието. Нефтени сажди вече покриваха полята и къщите на юг чак до Коломбо. Отделенията за спешна помощ се пръскаха по шевовете от пациенти, които се оплакваха от проблеми с дишането.

— Ако това не е ад на земята, не знам кое е — каза Доминик, като гледаше през прозорчето.

— Съгласен съм. Ти как си?

Динг спа почти през целия полет, но Доминик успя да задреме само преди час.

— По-добре, мисля. Но съм с наритан задник.

— И то много. Знам, че вече ти го казах, но съжалявам за Брайън. Добър боец беше.

— Благодаря. Е, като кацнем, какъв е планът?

— Обаждаме се у дома и проверяваме новинарските програми, за да видим дали информацията за Хади е в ефир. Ако е, тръгваме на лов. Ако не е, скриваме се и чакаме.

* * *

След като слязоха от самолета и минаха през митницата, двамата отидоха до гишето на „Авис“. Десет минути по-късно чакаха на бордюра, където щяха да им докарат взетия под наем „Хюндай Соната“.

— С климатик ли е? — запита Доминик.

— Да, но с ръчни скорости. Не може да имаме всичко.

Тъмносинята кола се появи иззад ъгъла. Шофьорът излезе от нея, накара Чавес да подпише един формуляр, после кимна и си отиде. Двамата се качиха и тръгнаха. Доминик извади спътниковия си телефон от чантата и се обади до Колежа.

— Кацнахме — каза на Хендли и включи високоговорителя на телефона.

— Добре. Говориш по високоговорител. Тук са Сам и Рик. Биъри идва също.

Доминик чу отваряне на врата, последвано от стържене на стол.

Биъри каза:

— Доминик, там ли си?

— Да, и двамата сме тук.

— Значи действаме. Проверихме десет сайта за съхранение на данни, преди да попаднем на нещо. Онзи използва сайт на име filecuda.com. Точно както казваше Джак, Хади прилага вариант на името на електронната си поща, за да се регистрира. Паролите разбихме за десет минути. Във входящата му кутия в момента няма нищо.

Рик Бел каза:

— Подготвихме едно съобщение, което според нас ще накара Хади да тръгне в нашата посока. Сам ще ти обясни подробностите.

Гренджър се включи:

— Тревожим се, че новините може да изплашат Хади истински, затова ще правим малки крачки и ще го местим от едно място на друго. Той ще е нащрек, затова смятаме, че ако отиде на първото място и не го залови никой, ще се поуспокои. Сметнем ли, че сме го хванали на въдицата, ще му кажем да се срещне с един човек в Росинха…

— В какво?

Динг отговори:

— На португалски е. Означава „малкото ранчо“. Там бедните квартали се наричат фавела, а Росинха е най-големият в Рио.

— Мислим да го местим два-три пъти, преди да го пратим в Росинха. Зависи от тона на отговорите му. Аз ще ти пратя списък и график.

— А защо в Росинха?

— Полицията в Рио не стъпва там, освен ако наистина не се налага. Ще ви е по-лесно да работите.

Доминик запита:

— Кога ще изпеете информацията за Хади?

— След около четиридесет минути, по факса до „Рекърд Нюс“. Направихме наша рисунка и описание — надяваме се достатъчно близки, за да може Хади да се разпознае, но достатъчно неясни, за да не го приберат веднага.

— Сигурно ли е, че ще използват тази информация? — запита Чавес.

Хендли отговори:

— Оцеляват най-силните. Това е новинарски канал и се борят за пазарен дял по време на най-голямото бедствие в историята на Бразилия. Нашата информация ще им дойде като дар Божи.

— Хубаво нещо е безмилостната журналистика — отговори Динг.

— Сега слушаме всички канали. В момента, в който новината излезе, ще ви се обадим.

Доминик затвори телефона и запита Чавес:

— Ловът започна ли?

— И още как, по дяволите. Но първо трябва да спрем. Знам един, който познава един друг.

— Който знае откъде човек може да се снабди с оръжие?

— Точно така.

* * *

Франк Уивър се събуди в пет сутринта, пи две чаши кафе от кафеварката в стаята си, след което чете вестник двадесет минути, взе душ и тръгна към фоайето за безплатната закуска. Стегнат и готов, в седем и петнадесет излезе от хотела.

Камионът му се намираше точно където го остави, както и бъчвата, както той очакваше. Министерство на енергетиката беше поставило имобилайзер в камиона. Пуснеш ли двигателя без ключа, системата за гориво се затваря. Приятна опция. А за бъчвата — нямаше кой да я отвлече. Може би Кинг Конг, ако забележи, че му липсва едната гира, но друг — не.

Той извърши обичайния оглед, провери стегите, катинарите и веригите и като не откри нищо нередно, отключи вратата на кабината и се качи вътре. Посегна с ключа към запалването и спря.

Имаше нещо…

Отначало не можеше да го определи, но после се досети: някой беше влизал в кабината. Но как е възможно? Ключалката, както всичко останало в този камион, също беше подсилена. За нея трябваше нещо по-сериозно от обикновения наркоман взломаджия. Уивър се огледа. Всичко изглеждаше на мястото си. Провери жабката и централната конзола. Всичко се намираше където трябва. Също и в спалния отсек. Всичко беше както го остави.

Револверът.

Бръкна под седалката. Револверът калибър 38 се намираше там, в кожения кобур, закачен за рамката на седалката.

Уивър остана половин минута така, преди да свие рамене и да прогони странното усещане. Може би кафето на хотела е по-силно от обичайното. И го прави нервен. Включи уреда за глобално позициониране на таблото и изчака той да извърши самодиагностиката, след което набра маршрута. Ден трети от общо четири. Предстояха лесни за минаване 310 мили до Сейнт Джордж, Юта.

* * *

Тарик откри Емира в спалнята — събираше малкото си принадлежности в кутия.

— След като запиша завещанието си и замина за срещата с Муса, изгори това.

— Добре. Имам две новини. Всеки от четиримата души на Найоан е потвърдил сигнала за тръгване. Първият ще бъде във Ватерлоо в неделя сутринта.

— Добре.

— Второ, нашият човек е влязъл в камиона без инциденти. Имаме маршрута на шофьора, включително местата за почивка и зареждане с гориво. Ще пристигне в съоръжението между два и половина и три вдругиден.

Емира кимна и затвори очи, като си припомни графика.

— Идеално, приятелю. Муса ще е на място най-малко четири часа по-рано. Иди да настроиш камерата. Време е.

78

КОГАТО КЛАРК И ДЖАК слязоха от самолета и намериха наетата за тях кола, стана седем часът и дойде време за закуска и обаждане по телефона до дома. Тъй като разполагаха единствено с имената на двамата — Ситра и Пурнома Салим — и датата на пристигането им в Норфолк, Кларк и Джак нямаха избор и разчитаха на Колежа да им даде началната точка.

Намериха ресторант на около миля южно от летището по шосе „Милитъри“, седнаха в сепаре и си поръчаха кафе, яйца к палачинки. Докато чакаха, Кларк се обади на Рик Бел.

— Имаме само хотела, който братът и сестрата са посочили във формуляра при влизане — каза той на Кларк. — Ако не са отишли в него, ще трябва да проявяваме изобретателност. Индонезийското посолство във Вашингтон има списък на гражданите, които пътуват за отпуск в САЩ, но тъй като онези са дошли с фалшиви паспорти, не се знае дали ще са записани в системата.

— Ще започнем от хотела — каза Кларк. — Нали трябва да спят някъде.

Бел му даде името на хотела и затвори телефона.

— Хотелът е „Еконо Лодж“ в Литъл Крийк — обясни Кларк на Джак. — Натъпчи се. Днес може да се наложи доста тичане.

Намериха хотела на около две мили от военноморската база и четвърт миля от канала Литъл Крийк. Джак запита:

— Това е база на тюлените, нали?

— Да. Специални сили, Група две — екипи две, четири и осем, както и екип за десантни подводници.

— Липсват ли ти?

— Понякога, но в повечето дни — не. Липсват ми предимно хората и работата, но имаше и грозни моменти.

— Искаш ли да разкажеш?

Кларк го изгледа косо и се усмихна.

— Не. Такава е работата на тюлените, Джак. Те ходят там, където никой друг не иска, и правят онова, което друг не може. Сега на такива места им казват „зони с отказан достъп“. Ние им викахме „индиански територии“. Днес на тюлените обръщат много повече внимание, отколкото по мое време, за съжаление. Колкото по-малко говорят хората за теб, толкова по-добре вършиш работа.

— И какво се промени?

— Не знам. Поддържам връзка с хора, които още са там, и те също не могат да разберат. При тях сега идват доста хлапета, които си мислят, че ще тичат по плажа, ще правят малко лицеви опори и ще си тръгнат с будвайзера.

Кларк намекваше за значката с тризъбец, която носеха тюлените.

— Обикновено такива изкарват по-малко от седмица.

— Отделяте плявата от зърното — отбеляза Джак.

— Със степен на напускане от около седемдесет и пет процента. Стигнахме…

Кларк отби от улица „Шор Драйв“ и паркира до фоайето.

— Може да се наложи малко да поизлъжем, за да си осигурим необходимата информация — каза той.

— Ти води, аз ще те следвам.

Влязоха в хотела и отидоха до рецепцията. Посрещна ги русо момиче на двадесетина години с изкуствен тен.

— Добро утро.

— Добро утро.

Кларк извади полицейската си значка и я размаха.

— Щатска полиция. Търсим две хлапета, които са се регистрирали преди две седмици.

— Така ли? Какво са направили?

— Зависи колко бързо ще ги намерим. След полунощ трябва да ги обявим за издирване като важни свидетели. Опитваме се да приключим един стар случай. Имената им са Салим — Ситра и Пурнома Салим.

— Звучат като араби — отговори момичето и сбърчи устни.

— Какво искате да кажете? — запита Кларк със стоманен глас.

Момичето се присви и отговори:

— Нищо. Съжалявам. Ъ… значи искате да знаете дали са били тук?

— Като начало.

Момичето седна на компютъра и заудря по клавишите.

— Имате ли дата?

Кларк й я съобщи.

— Плюс-минус два дни.

— Окей, да, ето ги. Прекарали са една нощ, а после са освободили стаята.

— В брой ли са платили? — запита Джак.

— Платили са в брой, но взехме кредитна карта като гаранция за щети.

— Имате ли информация за нея?

— Не знам дали имам право да ви я давам. Може да си навлека неприятности, нали така?

Кларк сви рамене.

— Няма проблем. Разбирам.

Обърна се към Джак и каза:

— Обади се на заместник главния прокурор.

Джак дори не мигна. Извади мобилния си телефон, натисна бутон за бързо избиране и отиде в другия край на фоайето.

Момичето запита:

— Какво е това?

— Заместник главният прокурор. Ще ни трябва името ви за заповедта.

— Какво?

— Заповедта трябва да я издадем с името на лицето. Така се прави. Ще ни трябва и името на шефа ви. Та как се казвате?

— Лиза.

Кларк викна към Джак:

— Лиза…

Джак кимна и каза името й в телефона. Кларк се обърна към момичето:

— Кажете ми фамилното си име и номера на социалната си осигуровка.

— А, чакайте. Чакайте малко… Значи ви трябва информация за кредитната карта?

— Да. Но не се тревожете за това. Екипът ще дойде тук след около двадесет минути. Вие кога свършвате работа?

— В девет.

Кларк се засмя.

— Съжалявам, но не и днес.

Лиза отново заудря по клавишите.

— Използвали са карта „Виза“, номер…

* * *

— Хитро — каза Джак, когато седнаха в колата.

Никой не желае разправии. На това му казвам малката голяма теория. Направи така, че услугата, която искаш, да изглежда съвсем малка, а последствията големи. Та какво мислиш? Твой тип ли е?

— Тя ли? Сладка е, но нещо ми говори, че не е от онези, които могат да решават кръстословици.

Кларк се засмя.

— Значи чакаш някоя красива с мозък?

— Това лошо ли е?

— Не. Обади се и кажи на Бел номера на картата, за да почва да работи.

* * *

Всичко отне двадесет минути.

— Няма повече плащания за мотели, но в деня, когато са освободили стаята, има половин дузина плащания — сувенири, „Макдоналдс“, „Старбъкс“… Случайни разходи и само в този ден. Ще изпратя подробностите и карта от „Гугъл“.

— За какво ни е картата? — запита Джак.

— Всички плащания са в рамките на една квадратна миля.

Джак затвори телефона и обясни всичко на Кларк.

— Сменили са си кредитните карти и имената — каза Кларк. — Това е добър знак.

— Защо?

— Добросъвестните граждани не постъпват така, Джак.

Телефонът на Джак звънна за имейл и той провери съобщението. Кларк запита:

— Къде отиваме?

— „Вирджиния Бийч“.

— Добре, момчета, трябва да решим — каза Сам Гренджър. — Обикновен текст или кодиран?

* * *

Гренджър, Хендли и Бел спореха по този въпрос вече час: щом като Хади и неговият екип са се покрили след нападението в „Паулиния“ и след като Революционният съвет променя еднократните си пароли всеки ден, дали Хади има възможност да разшифрова съобщенията? Или по-точно: има ли възможност да дешифрира изображенията, в които са съхранени по стеганографски начин паролите? Гренджър и Бел не смятаха така, но Хендли се тревожеше.

В миналото Революционният съвет беше провеждал големите си операции по правилото на аварийния изключвател: след заповедта за изпълнение нямаше връщане назад и спиране. Тази промяна настъпи след провала на атентата на Революционния съвет на берлинската магистрала малко след подаването на сигнала за действие, когато водачът на клетката беше заловен в Мюнхен и убеден да спре нападателите. Разбира се, това нямаше значение сега, защото независимо от правилото, Хади или щеше да получи съобщението, или нямаше да го получи. Ако можеше да дешифрира, обикновеният текст щеше да го подплаши и да пропилеят шанса си.

— Вижте, трябва да рискуваме — каза Бел. — Ще използваме съобщението, за да го подплашим, но в наша полза. Объркаме ли го достатъчно, може да не забележи, че текстът не е шифрован.

Хендли помисли и погледна към Гренджър.

— Сам?

— Добре, да действаме. Ще преместим Хади само веднъж и ще му кажем, че правим почистване, а после ще го пратим в Росинха, откъдето Чавес и Доминик ще го приберат.

Бел стана и тръгна към вратата.

— Отивам да кача информацията — каза той и излезе от стаята.

След минута телефонът на Хендли звънна. Обаждаше се Гавин Биъри.

— Момчета, качихте ли съобщението?

— Рик тъкмо замина натам.

— Мамка му. Спрете го, върнете го. Аз се качвам.

79

ДВЕ МИНУТИ ПО-КЪСНО Биъри влезе в кабинета на Хендли.

— Открих една закономерност — обяви той. — Ако пратите информацията в обикновен текст, Хади ще разбере, че има нещо.

Спирането на Рик Бел в последната секунда се дължеше на една нощ, която Гавин Биъри прекара в наблюдение как неговият новонаписан алгоритъм предъвква еднократните пароли на Революционния съвет. Въпреки че буквите в еднократната парола трябва да са произволни и следователно неразбиваеми от никой, който не знае текущия код, Биъри винаги търсеше закономерности там, където, изглежда, ги нямаше. Веднъж беше обяснил на Джак, че това е нещо като проекта за търсене на извънземен интелект — „Там май няма нищо, но щеше да е супер, ако имаше, нали?“. В този случай Биъри откри закономерността в еднократните пароли на Революционния съвет.

— Еднократните пароли са велико нещо и може би най-простата форма на „неразбиваемо“ шифроване в света, въпреки че няма нищо истински неразбиваемо — обясни той, след като Рик Бел се върна. — То всъщност е въпрос на вероятности…

Гренджьр го прекъсна:

— Друг път, Гавин.

— Добре… Е, както разбрахте, Емира или който е измислил всичко това, вероятно се тревожи за хората си на терен. Малко глупаво ще е да носиш еднократните пароли със себе си или да ги качиш на лаптопа си и затова са измислили система за дешифриране, докато си в движение. Отнема време, но е възможно.

— Казвай да чуем — обади се Бел.

— Използват формула, която се нарича метод на средния квадрат. Създадена е от един математик на име Фон Нойман през 1946 г. Всъщност вземаш едно начално число — дължината му не е от значение, стига да е с четен брой цифри, — след това го вдигаш на квадрат, после вземаш средната част на полученото число, и то пак колкото цифри желаеш, и го използваш като ново начално число. Тъй като тези вероятно правят всичко на хартия, ще използват малки числа. Ето…

Биъри взе тефтера от бюрото на Хендли и се захвана да пише:

49 х 49 = 2-4-0-1. Новото начално число е 40.

— Тъй като не можеш да използваш нули, го закръгляш. Та новото число е 41. След това го вдигаш на квадрат и така нататък, докато попълниш мрежата за еднократните пароли.

— И цифрите са случайни? — запита Гренджър.

— Псевдослучайни, но не би могъл да го разбереш, ако не предъвчеш цял куп еднократни пароли. Колкото по-сложна е формулата, толкова по-случайни са числата, но в един момент изчисленията с молив и хартия стават невъзможни.

— И каква формула ползват?

— Месец, ден и година, събрани едно с друго. Например днес е май, 21, 2010 г.

Биъри написа: 5 + 21 + 2010 = 2036

— Трябва да използваме само средните две цифри. Закръгляйки нулата, разбира се.

— И новото начално число е 13 — обади се Хендли.

— Точно така.

— И всичките други еднократни пароли използват същия метод?

— Всички, които имаме от сейфа на Алмази.

— Добра работа, Гавин.

— Благодаря.

Гавин излезе.

— Това момче току-що ни спаси задниците — каза Гренджър.

* * *

Тъй като знаеше, че Аллах ще приеме това за липса на вяра, Хади отказваше да вярва в поличби, но близостта на ботаническата градина в Рио до статуята „О Кристо Редентор“, или „Христос Спасителят“, го изнервяше. Издигащ се на 700 метра, на върха на планината Корковадо, загледан към стотиците хиляди квадратни километри джунгла и големи градове, монолитът от несмлян талк и бетон с височина 37 метра и тежест 600 тона представляваше най-известната забележителност на града и напомняше на Хади, че се намира в голяма страна на езичници.

След като се раздели с Ибрахим и останалите, Хади напредна бързо, но първите два часа пътува, стиснал волана с ръце до побеляване, и поглеждаше през двадесет секунди в огледалото за обратно виждане.

Един час след зазоряване стигна в община Серопедика, в далечния източен край на Рио. Тридесет мили на изток се виждаше самият град Рио: петстотин квадратни мили с около двадесет милиона души — почти половината население на Саудитска Арабия в един град. Сао Паулу се оказа още по-голям, но Хади беше кацнал там през нощта и мина по северния му край на път за хотела в Каейрас.

На входа на градината си купи от касиера билет и брошура с карта. Брошурата показваше най-доброто на градината — 350 акра, 7000 вида тропически растения, изследователски лаборатории… Прелисти страниците, докато намери списъка на специфичните места. Птичарникът се намираше в началото на този списък. Хади се ориентира на картата и тръгна. Влагата в този светъл и слънчев ден се оказа непоносима. Далече на изток виждаше черния дим над Сао Паулу, толкова гъст, че над тази част от брега сякаш беше нощ.

По средата на пътя към целта си мина край един магазин за сладолед и погледна през прозореца. Един малък телевизор в ъгъла на магазина беше включен на канала на „Рекърд Нюс“. До лицето на говорителката се показваха снимки от пожара в рафинерията, някои от земята, други от хеликоптера. Говорителката се обърна към друга камера, за да смени темата, и изведнъж на екрана се появи рисунка. Приликата не беше пълна, но достатъчна, за да накара сърцето на Хади да подскочи.

„Не може да бъде — каза си той. — Кой ме е видял?“ Сигурен беше, че няма живи свидетели. Пикапът на охраната на рафинерията, който дойде, докато слагаха зарядите, се намираше твърде далече, за да го видят. Дали не е имало наблюдателни камери? Не, не е това. Ако имаха неговата снимка, щяха да показват нея, а не рисунка.

Остана загледан в телевизора, като очакваше да последват рисунки на Ибрахим, Фаад, Ахмед, но на екрана оставаше само неговата физиономия.

Трябваше да мисли…

Забеляза един магазин за сувенири на отсрещния край. Отиде до него и влезе. Провери дали няма телевизор или радио и като не видя такива, се огледа още веднъж, за да не изглежда, че бърза, после си избра една бейзболна шапка с емблемата на ботаническата градина. Плати за нея в брой, отказа да вземе чанта и излезе, като си сложи шапката и я дръпна надолу до веждите си. Погледна часовника си. Имаше почти седемдесет минути до срещата. Отиде до бетонния корниз около една леха с папрат и седна.

Дали Ибрахим и останалите са чули за рисунката? Ако е така, може да не дойдат. Обсъждали бяха варианти в случай на залавяне или смърт на членове на екипа по време на мисията, но не и това.

Остана така пет минути, загледан в пространството и замислен, след което взе решение. Прелисти брошурата, докато намери онова, което търсеше.

Интернет кафето се намираше в източния край на градината. Плати за половин час и му дадоха един терминал. Седна в кабинката и отвори програмата за сърфиране в интернет. Припомни си адреса на сайта. Днес беше пето число и затова отиде в… bitroup.com.

Когато сайтът се появи на екрана, той влезе в него и отиде в зоната за съобщения. С изненада откри, че в секцията „качени“ го чака един текстов файл. Щракна два пъти върху него — съдържаше два реда двойки цифри и букви. Записа двойките на гърба на брошурата. Общо 344. Затвори сайта и излезе.

За тридесет минути начерта таблицата и за още двадесет разшифрова и провери два пъти съобщението:

„Видях рисунката по телевизията. Подозирам, че се е компрометирал някой от твоя екип. Иди в „Та Лигадо Сайбър кафе“ на улица „Браулио Кордейро“ за инструкции. 14,00 часа. Потвърди, че си получил съобщението с код 9М, 6V, 4U, 4D, 7Z.“

Хади прочете съобщението два пъти. Компрометиран? Зави му се свят. Не беше възможно. Ибрахим или някой от другите го е предал? Защо? В това нямаше смисъл, но съобщението беше истинско. Трябва да изчезне. Погледна часовника си: 11,45. Припряно шифрова посочените двойки цифри и букви, върна се в кафенето, написа отговора в текстов файл и го качи на сайта.

Ибрахим подмина колите на Фаад и Ахмед, когато влезе в паркинга. Намери място, паркира и изключи двигателя. Фаад и Ахмед бяха паркирали един ред пред него, като ги деляха половин дузина коли. През прозореца забеляза Хади, който излезе от главния портал на градината. Бързаше и изглеждаше напрегнат. „Полиция ли има?“ — учуди се Ибрахим. Продължи да гледа, като почти очакваше някакви мъже да погнат Хади, но нищо не се случи. Какво ставаше?

Хади стигна при колата си и се качи в нея.

Ибрахим взе решение. Изчака колата на Хади да тръгне към входа, след което излезе от мястото си и я последва. Забави ход при колата на Ахмед и му махна да го следва. Какво ли е намислил приятелят им?

80

— ПУСНАЛИ СА ВЪДИЦАТА — обяви Чавес, като изключи спътниковия телефон. — Два часът, в интернет кафене на „Руа Браулио Кордейро“.

Чудесно. А къде е това, по дяволите? — отвърна Доминик, като зави рязко, за да заобиколи едно такси, чийто шофьор натисна клаксона и се разкрещя. — Не че има значение. И без това няма да стигнем цели там.

Чавес проследи с пръст картата на града.

— Продължавай на изток. Аз ще те насочвам. Да смятам ли, че няма да го залавяме там?

— Не. Първо трябва да се убедим, че е сам. Казахме му да прекъсне контакта с другите, но кой знае? Освен това ще ни трябва уединение, преди да направим каквото трябва.

— Което е?

— Всичко необходимо — усмихна се мрачно Доминик.

* * *

Откриха кафенето и обиколиха квартала два пъти, за да го опознаят, а после намериха място за паркиране на петдесетина метра северно от другата страна на кръстовището. Излязоха и тръгнаха в южна посока. Намериха къса уличка между една аптека и сервиз за гуми, която водеше до импровизирано сметище, пълно с ръждясали перални, автомобилни оси и купища стари канализационни тръби. Чавес тръгна първи към задната част на сметището и отиде зад куп боклуци. Оттук виждаха интернет кафенето от другата страна на улицата през оградата от широки дъски.

— Мамка му — възкликна Чавес.

— Какво?

— Ей сега забелязах онази пътека надясно от кафенето.

— Може да е заден вход — каза Доминик. Погледна часовника си. Имаха още двадесет минути. — Ще обиколя наоколо, за да огледам.

* * *

Десет минути по-късно телефонът на Чавес звънна. Той натисна бутона за приемане на обаждането.

— Да.

— Има задна врата, но е препречена от голям кош за боклук — обади се Дом. — Лошо при пожар, но хубаво за нас. Връщам се.

Преди още да успее да свали пръста си от бутона, Чавес видя как един зелен шевролет „Марайо“ забавя пред интернет кафенето. Въпреки неподходящия ъгъл той забеляза, че шофьорът е сам. Колата продължи напред, след което спря и тръгна на заден ход, за да паркира.

— Доминик, къде си?

— Почти съм на кръстовището.

— Не бързай. Нашият човек май дойде.

— Разбрано.

Нагоре по улицата шофьорът на шевролета излезе от колата и тръгна към кафенето.

Чавес натисна бутона.

— Нашият човек е.

Описа колата на Хади и каза:

— Върни се при нашата кола. Онзи не би трябвало да се бави дълго.

В отговор Чавес чу двойно щракване. След това набра номера на Колежа. Отговори му Сам Гренджър. Чавес каза:

— Влезе.

— Съобщението е качено. Пращаме го в една билярдна зала на ъгъла на „Травесас Рома“ и „Алжир“, в южния край на Росинха.

— В колко часа?

— Седем.

Чавес прекъсна връзката. Изминаха десет минути и Хади излезе от кафенето. Огледа улицата нагоре и надолу, след което отиде при колата си и седна в нея.

— Тръгва — каза Чавес. Изтича през двора, надолу по алеята и излезе на улицата. Вляво от него колата на Хади излезе до кръстовището и спря.

Доминик се обади:

— Виждам го.

Хади пое наляво.

— Идвам към теб — обади се Доминик по радиостанцията.

— Не. Стой там.

Чавес изтича бързо нагоре по улицата и стигна до колата за тридесет секунди.

— Добре, карай. Наляво на кръстовището, после пак наляво и спри на стопа.

Доминик изпълни указанията. Когато стигнаха до знака „стоп“, Хади мина пред тях на север. Доминик пропусна две коли, след което потегли.

Петнадесет минути по-късно той каза:

— Някой ни следи. Или следи Хади.

Чавес погледна в страничното огледало.

— Синята ланчия ли?

— И още две коли зад нея. Зелен фиат и червен „Форд Корсел“.

— Мамка му! Сигурен ли си?

— Забелязах фиата и форда два пъти, когато отивах зад кафенето. Не са полицаи.

— Защо?

— Полицаите ги бива повече. А тези са си направо като конвой.

Чавес провери картата.

— Давай да видим как изглежда някой от тях.

Доминик забави до едно място за паркиране и включи мигача. Зад него прозвуча клаксонът на ланчията. Чавес извади ръка през прозореца и му махна да минава. Когато колата зави и ускори край тях, Чавес хвърли един поглед.

— Май е от същата етническа група като Хади. Дали не са съучастниците му?

— Възможно е. Май Хади не е успял да им се измъкне.

Доминик пропусна и третата кола, изчака пет секунди и тръгна след нея.

* * *

За Муса третият ден зад волана мина също така гладко както първите два и в късния следобед стигна окончателната си спирка за вечерта: Уинемука, Невада, с население 7030 души и на 350 мили северозападно от Лас Вегас.

81

ХАДИ ПОЛОЖИ всички усилия да се отърве от преследвачите по пътя към Росинха и два часа обикаля бедния квартал, като спираше и се връщаше в опит да забележи неща, които би трябвало да са му ясни. Ланчията, фиатът и фордът останаха във формация като конвой, без да променят местата си и без да изостават на повече от сто метра от задната му броня.

— Трябва да вземем решение — каза Доминик. — По-добре да го хванем сега, преди друг да го направи вместо нас.

Ако двамата с Чавес можеха да отмъкнат Хади и тримата му партньори, дали трябваше да го правят, или да се съсредоточат само върху Хади?

— Колкото повече, толкова по-весело — отбеляза Чавес, — но нека не забравяме, че тук сме само аз и ти, а полицаите в Рио няма да схванат разликата между нас и групата на Хади, ако нещата тръгнат кофти.

* * *

В 6,15 преустановиха преследването и се върнаха при южния вход на Росинха. Наясно бяха, че рискуват, като оставят Хади сам, но пък никой не знаеше за мястото на срещата и се надяваха, че преследвачите му няма да опитат да го спрат през следващите четиридесет и пет минути.

Слънцето се спускаше зад планината на запад и осветяваше бедняшкия квартал със златните си лъчи.

Росинха може и да значеше „малко ранчо“ на португалски, но според Доминик и Чавес тук нямаше нищо малко. Около километър от север на юг и половин километър от изток на запад, бедняшкият квартал се намираше в плитка наклонена долина, заобиколена от две страни от гъсто обрасли хълмове и канари. Засенчени от кръстосани простори и импровизирани навеси от брезент, тесните улички се виеха нагоре между боядисани в пастелни цветове блокове с тесни апартаменти, построени толкова близко, че балконите им се допираха и покривите им се сливаха. От улиците се издигаха стълбища с изронен бетон и тухли и изчезваха зад сградите. Стотици метри оголени кабели висяха по телефонни и електрически стълбове и отиваха във всички посоки. Дузини колиби от дъски и гофрирана ламарина опасваха улиците. В плитки, пълни с боклук канавки течаха канализационни води.

— Не е за вярване — каза Доминик.

— Колко ли живеят тук?

— Най-малко сто хиляди. Може и сто и петдесет.

Намериха място за паркиране една пряка след билярдната зала и излязоха от колата.

— Ти иди отзад, аз минавам отпред. Изчакай ме петнадесет минути и влизай.

— Ясно.

Доминик тръгна по улицата и зави зад ъгъла. Чавес премина от другата страна, купи бутилка кока-кола от един уличен продавач, а после се облегна на стената под някакъв навес. Самотна улична лампа мигна и се включи. Изминаха десет минути. От Хади, ланчията, фиата и форда нямаше и следа. Чавес изпи колата, върна шишето на продавача, пресече улицата и влезе в билярдната зала.

Тя представляваше по-скоро стая с размерите на гараж, с две билярдни маси в средата, бар отдясно и столове с твърди облегалки на отсрещната стена. В задната част на бара имаше четири кръгли масички със столове. Три стъпала в ъгъла водеха към врата с надпис „Изход“ на португалски. Под пластмасовите абажури на лампите около масите стояха групи мъже. Във въздуха се стелеше гъст дим.

Динг седна на бара и си поръча бира. Пет минути по-късно задната врата се отвори и Доминик влезе. Отиде до бара, поръча си бира и я занесе до една от масите.

В седем и пет предната врата се отвори и през нея влезе Хади. Застана до вратата и се огледа нервно. Доминик вдигна бутилката с бира на височината на рамото си и кимна на Хади, който се поколеба и тръгна към него.

Предната врата се отвори отново. През нея влезе шофьорът на ланчията. Също като Хади и той остана неподвижен тридесет секунди, като се оглеждаше. Под незапасаната му риза над дясното бедро Чавес забеляза подутина с позната форма. Мъжът рязко спря да се оглежда, когато видя Хади, който приближаваше масата на Доминик. Мъжът тръгна след него. Чавес го остави да мине и стана от стола си.

— Къде са ми парите, задник такъв? — запита Чавес на португалски.

Мъжът се извърна рязко с вдигнати юмруци. Чавес вдигна ръце на височината на ушите си.

— Спокойно, спокойно…

Стовари дясната си длан върху лицето на мъжа и му разби носа. Онзи отстъпи назад и Чавес го последва, като го удари с палец под ларинкса. Мъжът падна. Всички в залата ги гледаха с любопитство, но не се намесиха. Дълговете са си дългове.

В този момент в другия край на залата Доминик стана от мястото си и поведе Хади към задната врата.

Чавес се приближи до мъжа с ланчията и стъпи на дясната му длан, след което измъкна пистолета от колана му.

— Говориш ли английски?

Онзи изломоти нещо.

— Кимни, ако говориш английски.

Мъжът кимна.

— Ставай на крака или ще те застрелям тука.

* * *

Доминик чакаше в алеята. Вече беше съвсем тъмно. Отляво алеята се задънваше в стена, в която едно стълбище водеше в тъмнината

Хади застана до тухлената стена край няколко кофи за боклук. Доминик беше извадил пистолета си и го държеше зад бедрото си. Чавес бутна мъжа с ланчията изотзад и онзи се препъна и се блъсна в стената до Хади.

— Кои сте вие? — запита Хади.

— Млъквай — изръмжа Доминик.

Чавес забеляза как пръстите на Доминик се свиват и разпускат върху дръжката на пистолета.

— Спокойно, Дом.

Взе парче вестник от земята и го подхвърли към мъжа от ланчията.

— Избърши си носа.

— Да ти го начукам.

Вратата до тях се отвори с трясък. Очертан от слабата светлина в залата, един силует стоеше на метър от прага. Ръката му се вдигна и се протегна към тях. Чавес го простреля с два куршума в гърдите и онзи падна по гръб. Чавес затвори вратата с ритник.

— Тръгвай, Дом.

Насочи пистолета си към Хади и мъжа от ланчията.

— Тръгвайте.

В началото на алеята някакъв човек тичаше към тях. От цевта на пистолета в ръката му се появи оранжев блясък, последван от още два. Чавес се прикри зад кофите за боклук и стреля два пъти. Силуетът отскочи встрани.

— Стълбите — заповяда Чавес.

Като буташе пред себе си мъжа от ланчията и Хади, Дом тръгна към стълбището. Чавес ги последва заднешком, докато усети рамото си да опира в стената, след което се извъртя и ги последва.

Тичайки по петите на Доминик, той стигна до последните стъпала и се огледа. Наляво и надясно вървеше алея, а над тях висяха балкони. В тухлената стена зад гърба му и вдясно се виждаше още един правоъгълник. Чавес махна с ръка към него. Доминик кимна и бутна мъжа от ланчията и Хади нагоре. Чавес дочу шум от стъпки и погледна надолу по стълбите. Преследвачът им надничаше иззад ъгъла. Чавес се отдръпна и застана неподвижно. След десет секунди мълчание между стълбите отекна звук от търкане на обувка.

Чавес пъхна пистолета в колана си, направи две крачки надясно, после вдигна ръце над главата си, подскочи и се хвана за парапета на балкона. Набра се, протегна ръка, хвана по-горното желязо и отново се изтегли. Легна по корем на балкона.

Стъпките продължаваха: стъпка… пауза. Стъпка… пауза. В далечината се чуваше вой на сирени. Дали изстрелите от пистолети са достатъчни да доведат полицаите в Росинха? Затвори очи и се заслуша в очакване ехото да се промени.

Стъпка… пауза. Отново се чу търкане на обувка. Но този път без ехо. Мъжът мина под балкона на Чавес, като очевидно опитваше да вземе решение. По алеята ли да тръгне или по стълбите? Избра стълбите. Чавес се вдигна тихо на колене, опря пистолета в желязото на балкона и с един изстрел вкара куршум в тила на мъжа.

Скочи, изтича до тялото, пребърка го набързо и затича нагоре по стълбите. Доминик го чакаше на върха, клекнал зад един контейнер за боклук заедно с мъжа от ланчията и Хади. Сто метра надолу алеята водеше към паркинг, осветен от улични лампи. Някъде наблизо се чуваше тупкане на топка за баскетбол и викове на деца.

— Двама останаха — каза Чавес.

— Ще трябва да ни стигнат.

Чавес хвърли нещата, които беше взел от мъртвия: паспорт, пачка пари и ключове за кола. Взе ключовете и ги разлюля пред очите на мъжа от ланчията и Хади.

— Коя е колата, фиатът или фордът?

Двамата мъже не отговориха.

Доминик хвана Хади за косата, рязко дръпна главата му назад и навря дулото на пистолета си между устните му. Хади се съпротивляваше, като стисна зъби. Доминик замахна и рязко го удари по гръкляна. Хади изпъхтя. Доминик навря пистолета си в устата му.

— Пет секунди и ще ти пръсна мозъка по алеята.

Хади не реагира.

— Четири секунди. Три секунди.

Чавес наблюдаваше очите на своя партньор. Изражението на лицето може да се нагласи при нужда, но очите не бяха така лесни. По погледа на Доминик Чавес разбра, че не се шегува.

— Дом…

— Две секунди…

— Дом! — кресна Чавес.

Хади кимна и вдигна ръце. Доминик извади пистолета и Хади каза:

— Фордът.

Мъжът от ланчията изръмжа:

— Ти си предател.

Доминик насочи пистолета в лявото му око.

— Ти си следващият. Къде е паркиран?

Мъжът не отговори.

— Този път имаш три секунди — каза Доминик, след което замахна и удари мъжа по коляното. — И след това ще носиш бастун цял живот.

— На една пряка източно от билярдната зала, по средата на другата улица от южната страна.

Чавес каза на Дом:

— Иди я вземи. Аз ще се грижа за нашите приятели.

Петнадесет минути по-късно Чавес чу клаксон и погледна към алеята. Фордът чакаше там с отворена врата. Вдигна мъжа от ланчията и Хади и ги накара да тръгнат. При колата ги набута на задната седалка.

— Намерих това в багажника — каза Доминик, като вдигна малка намотка ръждива тел за бали. Чавес се наведе над седалката.

— Дайте ми ръцете си.

Доминик подкара колата.

— Ще ни трябва малко уединение — каза Чавес. Седна странично на предната седалка, като облегна пистолета на облегалката.

— Мисля, че знам едно място. Видях го по пътя насам.

* * *

Сградата почти не се различаваше от останалите — четириетажен правоъгълник с един вход и прозорци с балкони, само че прозорците бяха заковани с дъски. Отстрани на сградата тръгваха и се губеха в тъмнината няколко обрасли с храсти стъпала. На предната врата се виждаше официален на вид печат. На португалски надписът означаваше „За събаряне“.

— Тук — каза Доминик. — Веднага се връщам.

Стана, проправи си път през обраслите стъпала и изчезна. Върна се след две минути. Кимна на Чавес, който излезе и застана зад мъжа от ланчията и Хади, които следваха Доминик нагоре по стълбите. След десетина метра храсталаците се разредиха и стъпалата завиха надясно върху една веранда. Задната врата също имаше печат „За събаряне“, но се държеше само на долната си панта. Доминик я вдигна, измъкна я от пантата и я сложи настрана. Чавес нареди на Хади и мъжа от ланчията да влязат.

Светлината на тънкото като химикалка фенерче със светодиод на Доминик позволи да разберат защо сградата е отредена за събаряне. По стените, пода и тавана се виждаха сажди, а на някои места имаше обгаряния до самите основи. Подът представляваше шахматна дъска от стопен линолеум, обгорен шперплат и дупки, през които се виждаха долните етажи.

— Сядайте — заповяда Чавес.

— Къде? — сопна се мъжът от ланчията.

— Където няма дупка. Сядайте.

Двамата се подчиниха.

Доминик каза:

— Ще ида да огледам.

Чавес седна срещу пленниците, заслушан как Доминик рови из другите стаи. Върна се с мърлява газена лампа. Разклати я — отвътре се чу пляскане. Сложи я в ъгъла и я запали. Стаята се изпълни с жълта светлина и съскане. Чавес погледна към Доминик и сви рамене. Доминик каза:

— Ти си шефът, ти командваш парада.

Чавес стана, приближи мъжа от ланчията и Хади и коленичи.

— Ще говоря малко. Искам да слушате. Внимателно. Няма да ви будалкам и не искам вие да ме будалкате. Ако се спогодим, вие двамата имате много по-добри шансове да видите изгрева на слънцето. Как се казвате?

Никой от двамата не отговори.

— Хайде де, малките имена, за да можем да си говорим.

— Хади.

Другият мъж се поколеба, стиснал устни. Накрая каза:

— Ибрахим.

— Добре, благодаря. Слушайте, ние знаем, че вие двамата и двамата ваши мъртви приятели сте запалили рафинерията в Паулиния. Знаем това, така че нека не го обсъждаме. Ние не сме полицаи и не сме тук, за да ви арестуваме за рафинерията.

— В такъв случай кои сте? — запита Хади.

— Други.

— Защо мислите, че имаме нещо общо с рафинерията? — запита Ибрахим.

— Ти как мислиш? — запита полуусмихнат Чавес и бързо хвърли един поглед към Хади.

— Защо ме гледате?

Чавес каза на Ибрахим:

— Ти защо следеше Хади?

Ибрахим не отговори и затова Чавес продължи:

— Ще опитам да позная нещо. Вие сте запалили рафинерията, но не сте мислили, че заради дима ще затворят летището в Сао Паулу, и затова минавате на план „Б“ — идвате в Рио. Идвате тук, но нещата стават лоши. Хади тръгва да бяга; Ибрахим, ти го гониш — защо?

— Защо не питаш за рафинерията?

— Ами това не е нашата страна и не е наш проблем. Ти защо го следеше?

— Той е предател.

Хади се сопна:

— Лъжец. Ти си предателят. Ти или Ахмед или Фаад. Вие сте направили така, че скицата да се появи.

— Каква скица?

— Онази по телевизията. Видях я — приличаше на мен. Осъществих контакт. Там ме чакаше съобщение. Вътре се казваше, че си ме предал и че трябва да бягам.

— Излъгали са те.

— Проверих. Истинско е.

Ибрахим поклати глава.

— Не. Грешиш. Не сме те предали.

Чавес каза:

— Значи ти и твоите приятели просто искахте да си поговорите с него, така ли?

— Да.

Чавес се наведе към Хади.

— Това са глупости и ти го знаеш. Съобщението може и да е било истинско, но онези знаят само, че ти бягаш. Вероятно към полицията. Те няма да пропуснат тази възможност. Знаеш, че ти казвам истината.

Хади не отговори.

— Добре, ето какво става — каза Чавес. — Що се отнася до нас…

— Все още не знаем кои сте вие.

— Акцентът ни не ти ли говори нещо?

— Американци.

— Точно така. Та за нас рафинерията не е проблем. Искаме да знаем кой работи в САЩ. Колко клетки, къде се намират… Всичко.

— Да ти го начукам — каза Ибрахим.

Чавес чу как зад него Доминик става. Извърна се и видя, че отива в кухнята. Обърна се към Хади.

— А ти? Само ни дай…

Чу стъпките на Доминик, който се връщаше по-бързо и решително. Извърна се. С пистолет, увит в плесенясала кърпа за съдове, Доминик се приближи до Ибрахим, опря пистолета в лявото му коляно и натисна спусъка. Кърпата заглуши изстрела, който прозвуча като леко пукане. Ибрахим изкрещя. Доминик натъпка втора кърпа в устата му. Чавес каза:

— Дом, господи…

Доминик отмести пистолета и изстреля един куршум в дясното коляно на Ибрахим. Мъжът започна да се мята, като крещеше през кърпата и удряше глава в стената зад себе си. Доминик коленичи до него и го шамароса по лицето силно веднъж, втори и след това трети път. Ибрахим млъкна. По лицето му се стичаха сълзи. Хади се сви встрани от партньора си в опит да се отмести покрай стената.

Чавес насочи пръста си към него.

— Нито сантиметър повече.

Стисна Доминик за ръката и опита да го изправи. Доминик не се подчини, а остана клекнал до Ибрахим, отпуснал рамене и вторачен в лицето му.

— Дом! Стани.

Доминйк откъсна очи от Ибрахим и се изправи. Чавес го издърпа в кухнята.

— Какво беше това, мамка му?

— Терапията с говорене не вършеше работа, Динг.

— Това не го решаваш ти. Господи, вземи се в ръце. Сега този е безполезен. Куршум в колената… късметлии ще сме, ако успее да каже и две думи.

Доминик сви рамене.

— И без това нашият човек е Хади. Той е куриер. Ибрахим е водач на клетка. Знае за „Паулиния“ и толкова.

— Не сме сигурни в това. Ще ме оставиш ли да работя по моя начин?

— Добре, става.

— Нали чуваш какво ти казвам?

— Да, по дяволите, нали се съгласих.

Чавес се върна в стаята и отново коленичи. На Ибрахим каза:

— Ще измъкна кърпата. Ако крещиш, ще я напъхам обратно.

Ибрахим кимна. Лицето му лъщеше от пот. Под коленете му имаше локвички кръв, която попиваше в шперплата. Доминик извади кърпата. Ибрахим изохка, но стисна челюсти и млъкна. Долната му устна трепереше.

— Приятелят ми днес е малко раздразнителен. Съжалявам. Нека сега говорим за САЩ. Дай ни нещо и ще те заведем в болница.

Ибрахим поклати глава.

— А ти, Хади? Дай ни онова, което търсим, и няма да те водим с нас.

Ибрахим изстена.

— Недей, Шазиф…

Доминик се приближи и клекна до Чавес, като направи жест с ръка, че е спокоен.

— Хади — каза той. — Нека да ти задам въпрос. Видя ли те някой по време на задачата в рафинерията?

— Не, мисля, че не.

— Е, в такъв случай кой знаеше как изглеждаш? Кой може да е пуснал рисунката? Ибрахим или някой по-нависоко. Никой друг.

— Но защо?

— Почистване на следите. Може някой да е решил, че си ненадежден. Помисли. Ибрахим получава заповед от висшестоящите да те убие; рисунката и съобщението те карат да бягаш. Ибрахим използва този момент, за да убеди останалите двама да се включват в хайката. Иначе Ибрахим трябва да ги убеждава да убият своя приятел без причина. Кое е по-лесното?

Хади обмисли тези думи, а после погледна встрани към Ибрахим, който клатеше глава. От устните му течеше слюнка и се стичаше по брадичката.

— Не е истина.

Доминик каза:

— Хади, той те е предал и сега седи точно до теб и лъже. Това не те ли ядосва?

Хади поклати глава.

— Обаче мен ме ядосва.

Доминик рязко вдигна пистолета си, насочи го към Ибрахим и го простреля в окото. По стената плиснаха кръв и мозък. Ибрахим се свлече настрани и затихна, с изключение на лявата му ръка, която десет секунди трепери и се мята, след което спря.

Чавес удари ръката на Доминик нагоре и настрани.

— Господи! Какво става бе, мамка му!

Доминик стана и отстъпи около метър. Хади се сви в зародишна поза и заскимтя. Доминик направи две крачки и опря пистолета в слепоочието му.

Чавес викна:

— Не! Нито сантиметър повече. Дом.

Доминик погледна косо. Чавес беше насочил пистолета си към него, но Доминик само поклати глава и отново насочи вниманието си към Хади.

— Дом, не го прави…

Доминик се наведе и каза на Хади:

— Ако не ни кажеш нещо, лайнар такъв, приключвам с тебе. Ще те гръмна в ухото. Като кажа „давай“, кимни с глава или ще умреш.

82

ДЖАК И КЛАРК стигнаха на „Вирджиния Бийч“ за двадесет минути и намериха паркинг на една пряка оттам. Всички покупки на брата и сестрата Салим бяха направени в район от три преки оттук.

— Е, какво мислиш? — запита Джак, като излязоха.

— Взели са стая в хотела с нова карта, но са пазарували със старата. Отново ще се правим на шериф и заместника му и ще покажем снимките им.

Прекараха следващия час в обиколка по хотелите, като Джак ги отмяташе от списъка. Тъкмо влизаха в паркинга на „Холидей Ин“ на „Атлантик“ и 28 улица, когато Джак каза:

— Те са тук.

— Къде?

— Басейнът. На двата стола до трамплина.

— Виждам ги. Не спирай.

Влязоха в хотела. Кларк спря и се замисли.

— Помниш ли магазина за цветя, покрай който минахме на Двадесет и седма улица? Върни се там и купи маргаритки или нещо такова. И плик за картичка.

— Моля?

— Ще ти обясня. Не се връщай по същия път. Чакай ме на паркинга отзад.

* * *

Джак се върна след петнадесет минути. Откри Кларк на задния паркинг до голяма кофа за боклук.

— Взели са стая със същите малки имена, а фамилното им е Пасарибу. Стаята гледа на север, обратно на басейна.

— Значи намираме вратата и влизаме.

— Горе има камериерки. Цветята ще свършат по-добра работа.

Джак се качи първи, като носеше маргаритките. Кларк се изкачи по срещуположното стълбище и спря в горния му край, после се скри зад ъгъла. Когато Джак стигна стаята, спря и почука, почака десет секунди и почука отново. От четвъртата стая по-нататък излезе една камериерка и взе няколко хавлии от количката.

— Извинете ме, госпожице — каза Джак.

— Да, господине?

— Взех тези цветя за приятелката си. Трябва да се връщам в базата, но исках да й ги оставя. Проблемът е, че вече съм си върнал ключа. Можете ли да отворите вратата? Ще оставя цветята на леглото и излизам за пет секунди.

— Нямам право да…

— Пет секунди само.

След кратък размисъл жената каза:

— Е, добре.

Отвори вратата и отстъпи встрани.

— Благодаря — каза Джак.

При този сигнал Кларк се появи иззад ъгъла.

— Госпожо, госпожо…

— Да, господине?

— Трябват ми кърпи.

Кларк доближи количката и се зае да рови из нещата в нея, като събори няколко сапуна и бутилки шампоан на пода. Камериерката отиде при него.

— Оставете на мен, господине…

В стаята Джак остави цветята на леглото и се огледа. Ключ — карта, магнитна карта… Забелязая на пепелника, взе я и отиде до вратата. Излезе от стаята и викна:

— Благодаря.

След това тръгна към стълбите. Кларк взе кърпите и тръгна в обратна посока, заобиколи до стълбището на Джак и се качи при него. Двамата изчакаха камериерката да се върне в стаята, която почистваше, след което отидоха до стаята на двамата индонезийци, опряха картата в ключалката и влязоха.

— Откъде знаеше за картата? — запита Джак.

— Винаги предлагат на двойките две карти и повечето хора ги носят със себе си, но не на басейна.

— Какво търсим?

— Кредитни и лични карти. А и всяко нещо, което ти хване окото.

Излязоха след три минути. Кларк набра Колежа, докато вървяха към колата.

— Имат още четири кредитни карти и по три паспорта — каза той на Рик Бел. — Сега ти пращам информацията по имейл.

* * *

Освен новия хотел на „Вирджиния Бийч“, храната в „Макдоналдс“ и кафето в „Старбъкс“ двамата Салим имаха само още един разход — колата под наем от фирма „Бъджет“. Джак и Кларк се върнаха с колата си в „Холидей Ин“ и откриха наетия сребрист „Додж Интрепид“ на задния паркинг.

— Сега ще чакаме — каза Кларк.

* * *

Малко преди два следобед Ситра и Пурнома слязоха по стълбите в задната част на хотела и се качиха в колата си.

От „Вирджиния Бийч“ се качиха по шосе 264 в посока на изток, преминаха през Норфолк, после през Портсмът по шосе 460, преди да завият на север и да минат през тунела в Хамптън Роудс. От другата му страна отбиха по „Терминал Авеню“, после поеха по „Джеферсън“ до парка „Кинг Линкълн“ в югоизточния край на Нюпорт Нюс. Кларк ги последва в паркинга и изчака да излязат от колата си и да тръгнат към парка. Оставиха ги да се отдалечат на стотина метра, след което излязоха, разделиха се и ги последваха.

Паркът се оказа дълъг само четвърт миля. Кларк и Джак се срещнаха по средата му, при баскетболните игрища, където деца играеха на гоненица.

— Какво правят, по дяволите? — запита Джак и огледа парка, от двете страни на който имаше вода. — Току-що се отказаха от столицата на сърфа във Вирджиния, за да дойдат тук?

— Не ми изглежда правилно — съгласи се Кларк.

Индонезийците стигнаха далечния край на парка, подобен на наконечника на стрела между плажа и, Джеферсън Авеню“. Докато гледаха, момичето извади фотоапарат и се зае да снима — не океана, а от другата страна на шосето.

— Товарното пристанище — промърмори Кларк.

* * *

— Разузнават — съобщи той час по-късно на Хендли и останалите по телефона. Проследили бяха двамата до хотела и сега седяха на „Атлантик Авеню“, на една пряка разстояние, откъдето виждаха всяка идваща и заминаваща кола.

— Пристанището в Нюпорт Нюс. Какво точно ги интересува не знам, но направиха много снимки.

— Има ли военни кораби там? Химикали, склад за гориво?

— Нищо — отговори Кларк. — Вече проверих. Предимно сандъци със сухи товари. Следим ги от сутринта. Освен на басейна и пристанището не са ходили никъде и никой не е идвал в стаята им.

— Ако проверяват цели — обади се Гренджър, — това може да продължи седмици. Не сме готови за продължително проследяване. Мисля да се обадим на ФБР и да им ги оставим.

— Дайте ни още един ден — каза Кларк. — Ако нищо не излезе, слагаме край и се прибираме.

* * *

В хотел „Кларидж Ин“ в Сейнт Джордж, Юта, Франк Уивър отмиваше под душа мръсотията от целия ден и предвкусваше минимаратона със сериите на „Закон и ред“ по телевизията, когато някой почука на вратата. Той се зави с хавлията и премина бос през стаята.

— Кой е?

— От рецепцията, господин Уивър. Имаме проблем с кредитната ви карта.

Уивър откачи верижката на вратата и я отвори малко. Вратата рязко отскочи и се тресна в стената. Влязоха двама мъже, единият от които затвори вратата, а другият стигна с две бързи крачки при Уивър, който опита да избяга, но недостатъчно бързо. Усети допира на нещо твърдо в корема си, после почувства удар като с чук, последван от втори. Почувства, че пада назад. Отскочи от ръба на леглото, изтърколи се и падна по гръб на пода. Вдигна глава и погледна гърдите си. От две дупки колкото гумичка за молив под гръдната му кост бликаше кръв. Човекът, който го застреля, се приближи и застана над него с крака от двете страни на гърдите му. Франк Уивър видя цевта на пистолета, която се спусна към лицето му, и стисна очи.

83

БРАТЪТ И СЕСТРАТА излязоха от хотела в девет вечерта и почти веднага Джак и Кларк осъзнаха, че повтарят предишния си маршрут до пристанището на Нюпорт Нюс. В Портсмът отбиха от шосето и отидоха в един склад под наем на улица „Батлър“. Кларк мина покрай входа, зави по „Конрад“, угаси фаровете, направи обратен завой и спря три метра преди кръстовището.

Колата на брата и сестрата се намираше на паркинга до първата редица складове. Ситра Салим излезе и отиде до един склад, който отвори с ключ.

— Това не ми харесва — каза Джак. — За какво им е на две хлапета на ваканция такъв склад?

— За нищо добро — отвърна Кларк.

Ситра излезе от склада. Затвори, заключи вратата и се върна в колата. Носеше две малки брезентови раници.

* * *

След няколко минути отново се върнаха на шосето и тръгнаха към тунела за залива. От другата страна продължиха по следобедния маршрут и отново спряха в парка „Кинг Линкълн“. Но не отидоха на паркинга, а го подминаха и завиха надясно по „Джеферсън“, за да тръгнат назад в същата посока.

— Дали не са ни видели? — запита Джак.

— Не. Просто са внимателни. Добре сме.

Намираха се в промишлена зона: автотранспортни фирми, борси за чакъл, скрап и цехове за ремонт на яхти. Онези отново завиха надясно.

— Дванадесета улица — каза Джак. — Отново тръгват на изток.

Кларк ги остави да напреднат малко, след което изключи фаровете, зави и спря до бордюра. Триста метра надолу колата завиваше наляво в комплекс с апартаменти.

— На гости на нови приятели ли отиват? — учуди се Джак.

— Хайде да разберем.

Кларк включи фаровете и отново потегли. Когато се изравниха с блока, от паркинга излязоха два силуета и тръгнаха по тротоара. Братът и сестрата. С раниците. Кларк ги отмина и погледна в огледалото. Връщаха се към „Джеферсън“. Кларк сви на следващия завой, спря отново и изключи фаровете.

— Виждаш ли ги? — запита той.

— Да.

На „Джеферсън Авеню“ двамата прекосиха улицата и изчезнаха в затревена алея зад една транспортна фирма.

— Време е — каза Кларк.

С все още угасени фарове той зави обратно и тръгна по Дванадесета улица към „Джеферсън“. Когато стигнаха кръстовището, забелязаха как братът и сестрата завиват наляво и изчезват зад оградата на транспортната фирма.

— Ще се измъкнат — каза Джак. Гаражът на фирмата стигаше до шосе 664 с четири платна.

— Тръгваме пеша — реши Кларк.

Паркираха, излязоха от колата и изтичаха през улицата до затревената зона. В края откриха едно заблатено поточе с гъсти храсти от двете страни и тясна пътека. Стигнаха до средата й, преди Кларк да схване къде се намират.

— Това е каналът покрай Шест шестдесет и четири. Помниш ли, че се намираше отдясно, когато излизахме от тунела?

В канала имаше закотвени дузина яхти и моторници.

В края на пътеката заработи двигател. Кларк и Джак се втурнаха напред. На петдесетина метра от тях, в края на пристана, се виждаше моторница. Момчето седна на седалката на водача и подаде газ. Моторницата се отдели от пристана и се насочи към канала.

* * *

Минута по-късно Джак и Кларк се върнаха в колата си. Поеха на юг по „Джеферсън Авеню“. След няколко преки каналът се показа отдясно. Двамата видяха моторницата с брата и сестрата, която отиваше към устието на канала.

— Отиват към пристанището — каза Кларк.

— Ами пристанищните патрули?

— Джак, заобиколят ли пристана, са на четвърт миля от първата котвена Стоянка на кея. Имаме към пет минути.

Кларк направи обратен завой и тръгна в другата посока.

Преминаха под шосе 664 и завиха на юг към пристанището. Накрая пътят се разклоняваше към една група резервоари. Кларк сви надясно и последва виещия се черен път. По средата на разстоянието до резервоарите спря колата. На сто метра от тях се виждаше осветена будка за охраната. Пътят се оказа преграден с порта.

— Мамка му!

— Полицейската ти значка ще помогне ли? — запита Джак.

— Ако сме вътре, помага, но всички главни портали преминаха на системата за идентифициране на транспортните работници още през януари. Ако нямаш такъв пропуск, не можеш да влезеш.

— Откъде знаеш това?

— В „Дъга“ имаше група, която се занимаваше с протоколите за идентификация — отговори Кларк. — Лошите винаги искат да влязат където не им е мястото. Разбереш ли какво опитват да фалшифицират, значи почти си разбрал каква им е целта.

Кларк даде на заден ход, сложил ръка над облегалката, като гледаше през задното стъкло, докато стигнаха разклонението. Сви наляво и спря на една застлана с чакъл площадка до оградата на резервоарите.

— Отново пеша — каза той.

Отляво, от другата страна на резервоарите, се чуваше движението по шосе 664. От дясната им страна, отвъд пътя, се виждаше обрасъл с храсталаци земен насип. Изтичаха нагоре по него, проправиха си път през клоните и се спуснаха от другия му край. Озоваха се сред поле от шубраци с размерите на футболно игрище. В далечния му край се виждаше будката на охраната, която забелязаха по-рано. Тичешком пресякоха полето, качиха се по друг склон с още храсталаци и се озоваха на черен път. От лявата им страна се намираше паркинг с многобройни редици товарни контейнери и две халета от гофрирана ламарина. Кларк и Джак се втурнаха по пътя и след тридесет секунди се скриха сред контейнерите. Спряха, за да си поемат дъх, и продължиха.

Промъкнаха се през контейнерите до паркинга. Доковете се намираха на шестдесетина метра, като три от тях влизаха навътре във водата и от двете им страни имаше кораби — общо шест.

— Много открита площ има от тук до там. И много лампи, по дяволите. На стадион прилича. Кой е корабът?

— Не съм сигурен, но бих казал, че ще е неразтовареният.

Той посочи към един товарен кораб далече вдясно от тях. На предната му палуба имаше контейнери.

— Виждаш ли името му?

Джак присви очи.

— „Лосан“.

* * *

Триста метра настрани от тях Ситра и Пурнома Салим изтеглиха моторницата си до пристана под кърмата на „Лосан“.

— Сигурен ли си, че това е той? — прошепна Ситра.

— Сигурен съм. Вземи.

Тя взе раницата и я сложи на раменете си.

Пурнома протегна ръка, хвана металната стълба, използвана за обслужване на кораба, и завърза швартовото въже за една пръчка. Задържа моторницата, за да я стабилизира, и сестра му тръгна по стълбата. Когато стигна най-горното стъпало, тя протегна ръце над главата си, хвана се за въжето от кърмата, след това вдигна крака и сплете глезените си над него. Когато тя стигна средата на въжето, Пурнома я последва. Минута по-късно се озоваха на палубата.

— На борда не трябва да има повече от двама души от екипажа. Ти се заеми с тях, а аз отивам при резервоарите. Когато си готова, ми дай сигнал и започвам.

* * *

— Не забравяй, дръж се сякаш си тукашен — каза Кларк, изправи се и влезе в паркинга. Джак го последва. Трима мъже, които пушеха пред едно хале, ги наблюдаваха. Кларк вдигна ръка.

— Здравейте, момчета. Как е?

— Добре е. Как е при вас?

Кларк сви пресилено рамене.

— Нов ден, нов долар и петдесет.

Мъжете се засмяха.

Кларк и Джак не спираха да вървят, като излязоха от паркинга и тръгнаха по алея, очертана от ремаркета. Озоваха се на един пристан и тръгнаха покрай корабите. Достигнаха пристана на „Лосан“.

— Не може да е толкова лесно — промърмори Джак.

— Ще урочасаш нещата, момче.

Завиха наляво по пристана. Петдесет метра по-надолу се виждаше спуснатата стълба на кораба, а основата й се намираше на около метър от пристана.

— Дали имат охрана? — зачуди се Джак.

— Внимавай, Джак. Ние, моряците, им викаме вахтени. Сега ще разберем дали има такъв.

Тръгнаха нагоре, а краката им тихо потупваха по железните стъпала. В горния край портичката стоеше отворена, но беше преградена от стоманено въже. Кларк откачи единия му край и двамата продължиха напред. От дясната им страна и напред една арка водеше към предната палуба; отляво горната палуба се простираше до кърмата. В средната преграда се виждаха три люка. Кларк извади пистолета си. Джак го последва. Тръгнаха към първия люк, тихо откачиха резето и го отвориха. Отдолу се чу звук, подобен на пляскане на две хилки за тенис на маса една в друга. Кларк наподоби пистолет с ръка и Джак кимна.

Последва втори изстрел.

След това от предната палуба се чу тихото пукане на радиотелефон.

Кларк посочи себе си, после надолу по стълбата, след което посочи Джак и насочи пръст към предната палуба. Джак кимна и Кларк изчезна навътре.

Джак направи две крачки по палубата и спря. Сърцето му биеше силно. Пое си дъх, за да се успокои. Премести пистолета в лявата ръка и избърса дланта си в панталона. Каза си, че трябва да се успокои. Да диша. Точно както по време на обучението. Разбира се, нещата тук се различаваха и той го знаеше, но се постара максимално да прогони тази мисъл. Каза си, че Джон ще се справи и не бива да се тревожи за него. И че трябва да се съсредоточи върху задачата си… Продължи напред, като пристъпваше внимателно, вдигнал с две ръце пистолета, който сякаш го водеше по палубата, и оглеждаше надстройката над себе си. Джак стигна при арката на предната палуба. Спря. От Доминик и Брайън знаеше, че ъглите са адска работа. Никой полицай не ги обича. Джак си припомни, че никога не трябва да бърза около ъглите. Трябва да надникне, да види каква е ситуацията и да се дръпне назад.

Постъпи точно така, надзърна и се дръпна. Отляво имаше стена, висока четири-пет метра. Джак осъзна, че това са контейнерите. По четири един върху друг и дванадесет напряко. Предните им ръбове опираха в издигнатата стена на предния товарен трюм. Джак надникна отново, като този път огледа палубата напред от трюма. Тъкмо възнамеряваше да се отдръпне, когато забеляза един силует, който се стрелна от другата страна на наредените контейнери и коленичи върху люка на трюма. Силуетът се зае да отваря резетата. След като приключи, отвори люка около петдесетина сантиметра и отново изтича нанякъде.

От лявата страна се разнесе подобен на квичене звук от отваряне и затваряне на люк. По палубата се чу тропане на стъпала. И тихи гласове. Джак излезе иззад ъгъла и се прокрадна край преградата до долния контейнер. Изпълзя до предната му страна и надникна зад ъгъла. Нищо нямаше.

След това дочу почукване, последвано от друго, и още едно. Джак бързо разбра какъв е този звук: от крака по стъпалата на метална стълба. Погледна нагоре. На метър над главата си видя една стълба. Какво ли е намислил онзи? Имаше само един начин да разбере. Постави обратно пистолета в кобура, след което се хвана за стълбата и се закатери. Стълбата на следващия контейнер се намираше на около половин метър встрани и Джак трябваше да протегне ръка, да хване долното стъпало и да остави краката си да увиснат във въздуха.

Дочу нещо под себе си и погледна надолу. Въпреки че в тъмнината не виждаше лицето й, Джак разпозна дългата черна коса на Ситра Салим. Тя вдигна пистолета си. Джак пусна стъпалото с дясната си ръка и посегна към своя пистолет. Загубил баланс, той се разлюля още повече. От цевта на пистолета на Ситра проблесна оранжев пламък. Джак почувства силно парене по челюстта и дочу удар в метана до главата си.

От другата страна на контейнера се чу мъжки глас:

— Ситра?

* * *

Джак отново опита да извади пистолета си, но знаеше, че е твърде късно. Помисли си, че е тъпо да си иде така.

Изпод арката зад Ситра се появи един силует. Джон Кларк направи бързо крачка, вдигна пистолета и простреля Ситра в тила. Тя падна по лице на палубата.

— Ситра! Там ли си?

Джак посочи надясно. Кларк кимна и тръгна натам. Джак притисна длан до бузата си и почувства кръв по пръстите. Не бликаше, което според него беше добре. Отново тръгна по стълбата и се изкачи на третото ниво.

По средата на стълбата на последния контейнер спря, извади пистолета си и продължи. В горния край спря. Отляво, на около метър над главата му се намираха прозорците на лоцманската кабина. Джак надникна над ръба на контейнера.

В тъмното се виждаха четири яркобели бутилки за газ пропан, подредени една до друга — две отпред и две отзад. Пет контейнера по-нататък Джак забеляза как някакъв тъмносив предмет прелетя през въздуха и изтропа върху контейнера. Изви врат, за да открие предмета, и забеляза жълто зарево под предния ръб на един от резервоарите.

— Джон!

— Тук съм!

— Тоя мята нещо, бомба, граната… нещо.

Още един предмет проряза въздуха. Този път Джак го видя по-добре. Самоделна бомба в тръба. Джак се изкачи върху контейнера, стъпи на ръба и тръгна към следващия, като пристъпваше на пръсти. От лявата страна видя Кларк, който подаде глава над ръба.

Застанал на предния ръб на контейнера, Джак надничаше и се оглеждаше с насочен пистолет за някакво движение. Във въздуха полетя поредната тръба бомба, която изтрака в един резервоар. Последва друга.

Джак прескочи до следващия резервоар, залюля се, но се задържа и отново скочи. Кракът му се подхлъзна и той падна по гърди на ръба на четвъртия контейнер. От лявата страна Кларк се беше качил върху контейнера и идваше към него.

— Фитилите са запалени, Джон — извика Джак.

Изправи се, стъпи по-добре на ръба и застана на колене.

— Виждаш ли го? — викна Кларк и пристъпи.

На един от контейнерите се появи силует, изстреля куршум по Кларк и се скри.

— Мамка му — промърмори Джак и затича, разперил ръце като въжеиграч. Прекосяваше шестия контейнер, когато Пурнома Салим се появи над ръба на осмия и се строполи на следващия. След това пак стана и се завъртя към Кларк, който тъкмо прескачаше между два контейнера. Пурнома вдигна пистолета си. Все още тичайки, Джак вдигна своя пистолет, протегнал лявата си ръка, за да пази равновесие, и започна да стреля, като се стараеше да насочва мерника към средата на тялото на врага. Пурнома падна. Джак спря стрелбата. Изведнъж чу силен взрив два контейнера зад себе си. Цялата купчина потрепери.

— Джон, махай се! — изкрещя Джак и продължи да тича.

Последва нов трясък.

Контейнерът под краката му се разклати и той падна странично в него. Забеляза, че една бяла бутилка за пропан лети насреща му. Извърна се и пое удара с ръка и рамо, след което се хлъзна надолу и се озова прикован между бутилката и стената на контейнера.

От терминала се чу силен звук на сирена.

— Джак? — изкрещя Кларк.

— Добре съм!

Дочу някакво свистене. Огледа се. Точно под него, на дъното на резервоара, се появи жълто зарево. Мамка му.

— Джон, изчезвай!

От съседния резервоар се чу още един трясък.

Джак се претърколи по гръб, след което стана, за да прекрачи бутилката, изправи се и се огледа. Нямаше къде да иде. От всяка страна имаше петнадесет метра до палубата, а най-близката стълба се намираше на пет метра от него. Оставаше кабината на лоцмана. Джак се втурна по бутилката и скочи. Хвана се за стряхата, вдигна крак, закачи се с глезен, набра се на ръце и се изтърколи на покрива на кабината.

Последва нов трясък.

Джак се претърколи и погледна надолу. От резервоара се чу плискане. Миризмата му се стори странна. Очите му се насълзиха.

— Джон! — викна той.

— Да, отдясно съм!

— Усещаш ли миризмата?

— Да. Размърдай си задника.

Джак стана, изтича през покрива, намери стълбата и се спусна по нея. Кларк го чакаше долу. Джак запита:

— Какво е това, по дяволите?

— Хлор, Джак.

* * *

Четиридесет минути по-късно, мокри и изтощени, двамата стигнаха при колата си и потеглиха обратно по булеварда. В огледалото виждаха мигащи червени и сини светлини от единия край на терминала до другия. Като знаеха, че присъствието им щеше да създаде повече проблеми, отколкото решения, двамата бяха скочили през борда на кораба, стигнаха с плуване до брега и се добраха до групата резервоари, като се криеха от пожарните и полицейските коли.

Кларк се качи обратно на шосе 664 и тръгна на североизток към Нюпорт Нюс, където намериха денонощен ресторант. Джак се обади до Колежа. Отговори му Хендли.

— Онези лайна в Нюпорт Нюс… Вие ли сте?

— Вече дават ли го по новините?

— Всички канали. Какво стана?

Джак разказа за случилото се и запита:

— Зле ли е?

— И по-зле може да е. До момента в болницата има само тридесетина работници. Няма смъртни случаи. Какви са тези бутилки?

— Като за пропан, петдесетина. Онези хвърлиха само три-четири бомби, но се обзалагаме, че в раниците си са имали много повече.

— И двамата ли са мъртви?

— Да.

— Идете на летището. Направили сме ви резервация за самолета в три и половина.

— Какво става?

— Обадиха ни се Чавес и Карузо. Хванали са Хади и той говори.

84

ХЕНДЛИ И ГРЕНДЖЪР ги чакаха с един джип на летище „Дълес“.

— Къде отиваме? — запита Кларк.

— „Андрюс“. Чака ни един „Гълфстрийм“ — отговори Хендли. — На борда има оборудване и дрехи. Но всичко по реда си: корабът „Лосан“. Ти беше прав, Джак. Онези двамата са имали две дузини самоделни бомби. Според митническата декларация на кораба е имало четиридесет и шест бутилки за пропан, до една дефектни и празни, които се връщат от Сенегал на производителя „Тарки Индъстрис“ от Смитфийлд.

— Е, сега знаем, че не са празни — обади се Кларк.

— Да. Няма да са сигурни до два дни, но екипите за борба с опасни материали предполагат, че във всяка бутилка е имало седемстотин и шестдесет литра амоняк или натриев хипохлорид.

— Белина — каза Джак.

— Да, така изглежда. Обикновена белина. Смесиш ли ги, получаваш газообразен хлор. Ти направи аритметиката, но говорим за най-малко тридесет и пет тона суровина за получаване на хлорен газ. Но са се смесили само седемстотин и шестдесет литра. Ситуацията е овладяна.

— Мамка му! — възкликна Джак. — Тридесет и пет тона. Това какви поражения е можело да направи?

Отговори му Гренджър:

— Много зависи от вятъра, влажността и температурата, но можем да говорим за хиляди мъртви. И други хиляди с изгаряния по кожата и лигавиците, белодробен едем, слепота… Грозна работа.

Хендли каза:

— А сега другото. Чавес и Карузо са хванали Хади.

— Ами останалите от неговата група? — запита Кларк.

— Мъртви са в квартала „Росинха“. Може смъртта им да е причината, но след като Хади проговорил, доста време не е спирал.

— При нас ли е?

— Не, овързали са го като коледна пуйка и са го пуснали в някакъв полицейски участък със закачена бележка. Никога няма да види бразилския затвор отвън.

— Прави сме били за Хади. Дългогодишен куриер е на Революционния съвет и са го вкарали в операцията в „Паулиния“ в последната минута. При последната си куриерска задача — от Чикаго до Вегас и до Сан Франциско — се отбил да се види със стар приятел.

От изражението на Хендли Кларк и Джак разбраха отговора на въпроса си, преди още да го зададат.

— Бъзикаш се, нали?

— Не. Емира е пристигнал със самолет „Дасо Фолкън“ преди около месец. Оттогава живее край Вегас.

— И Хади е знаел къде…

— Да.

— Глупости — обади се Джак. — Има причина той да е тук. „Паулиния“, корабът „Лосан“… Динг е прав. Възелът се разплита.

— Съгласен съм — каза Гренджър. — Затова ще го заловите. Чавес и Карузо вече летят. Ще кацнат около час след вас.

— Значи го залавяме и го оставяме на прага на ФБР, така ли? — запита Кларк.

— Не веднага и не, докато не го поизстискаме.

— Това може да отнеме време.

— Ще видим.

Хендли каза това с усмивка, която Джак можеше да опише единствено като леко злобна.

* * *

В базата „Андрюс“ реактивният „Гълфстрийм“ ги чакаше готов, с отворена врата и спусната стълбичка. Джак и Кларк си взеха нещата от задната седалка на автомобила, стиснаха си ръцете с Хендли и Гренджър и се качиха на самолета. Вторият пилот ги посрещна на вратата.

— Сядайте където искате.

Прибра стълбичката, завъртя вратата, за да я затвори, и я заключи.

— Тръгваме към пистата след пет минути и излитаме след десет. Вземете си нещо от хладилника и минибара.

Джак и Кларк отидоха в задната част на салона. На последния ред седалки видяха едно познато лице: доктор Рич Пастермак.

— Гери не ми обясни много — каза той. — Моля ви, кажете ми, че ще летим посред нощ през цялата страна по адски хубава причина.

Кларк се усмихна.

— Нищо не е гарантирано, докторе, но мисля, че си струва да си прекарате времето с нас.

* * *

Заради разликата от четири времеви зони и четирите часа и двадесет минути полет самолетът кацна на северното летище в Лас Вегас само двадесет минути след като излетя от базата „Андрюс“. Естествено, Джак разбираше това явление, но човек можеше да си докара главоболие, ако се замисли прекалено много за чудноватата гъвкавост на темпоралния свят.

Когато не дремеха, двамата с Кларк обсъждаха подробно мисията в кораба „Лосан“, говореха за бейзбол и се ровеха в хладилника и минибара. Пастермак седеше на стола си, като от време на време задрямваше, но най-вече гледаше в празното пространство. Джак знаеше, че докторът трябва да мисли за много неща. Загубил беше брат си в онова грозно септемврийско утро и сега, осем години по-късно, летеше през цялата страна, за да се срещне евентуално с човека, който е планирал цялата операция. Но пък и думата „среща“ не подхождаше на случая. Джак не пожелаваше на никого онова, което Пастермак пазеше за Емира. Или почти на никого.

Самолетът спря и двигателите му затихнаха. Джак, Кларк и Пастермак си събраха личните вещи и тръгнаха към вратата. Вторият пилот излезе от кабината, отвори вратата и спусна стълбичката.

— Докторе, искате ли да ви изпратим нещата с кола?

— Не, ще ги чакаме.

На пистата Кларк запита доктора:

— Какви неща?

— Оръдията на моя занаят, господин Кларк.

Пастермак го каза без най-малък намек за усмивка.

Един автобус ги закара до залата и след десет минути всички седяха в миниван „Форд“ на път за „Ранчо Драйв“ на юг. Спряха в паркинга за кратковременен престой „Маккарън“ и намериха място за колата. Джак набра телефона на Доминик, който отговори на второто позвъняване.

— Кацнахте ли? — запита Джак.

— Преди пет минути. Вие къде сте?

— Ще спрем пред изхода за пристигащи.

* * *

Чавес и Доминик хвърлиха саковете си в багажника и се качиха в колата. Всички се поздравиха. Чавес каза:

— По дяволите, Джон, не съм мислил, че ще те видя зад волана на такъв женски миниван.

— Задник.

Кларк потегли към шосето.

* * *

Пътуването отне само петнадесет минути и не след дълго колата навлезе в новостроящ се богаташки квартал. Като следваше указанията на Чавес, Кларк подмина къщата, без да спира, след което зави на ъгъла и се насочи обратно към входа за квартала. Спря колата при знака стоп и изключи фаровете.

— До изгрева остават към два часа, а ние не знаем какво има вътре, нали, Динг?

— Хади е видял гаража, кухнята и хола. Само това.

— Аларма?

— Не си спомня да е виждал панели за аларма. Знае със сигурност, че Емира има един охранител. Казва се Тарик. Нормален на вид, среден на ръст, с кафява кола, но ръцете му са изгорени. Хади не знае нищо за него.

— Значи със сигурност вътре има двама души — отбеляза Кларк. — Сигурно доста време е минало, откакто Емира си е играл на войници, но нека приемем, че и двамата са кофти типове. Имате ли въпроси?

Никой не каза нищо.

— Влизаме тихо през страничната врата в гаража, а оттам — в кухнята. Два екипа. Някой има ли друго предложение?

— Не — отговори Чавес.

Джак забеляза, че Доминик наклони леко глава и погледна през страничното стъкло.

— Дом? — запита Кларк.

— Добре се справихме заедно. Аз малко се поосрах, но изгладихме нещата, нали?

Динг кимна.

— Готови сме за действие.

— Окей — каза Кларк. — Два екипа. Стандартно прочистване на къща. Трябва да заловим колкото се може повече живи, но първостепенната ни цел е Емира. Най-добре ще е, ако не стреляме изобщо. В този квартал полицията ще дойде за пет минути. Докторе, ще те помоля да останеш тук и да пазиш колата. Ще те викнем, когато сме готови. Ако има място в гаража, вкарваш колата там. Ако не, спираш пред гаража.

Паркираха минивана на края на квартала и изминаха оставащата част от пътя пеша. Месечината светеше в ясното небе и лъхаше студ, какъвто може да има само нощем в пустините.

Кларк поведе групата, отвори портичката и отиде до страничната врата. Ключалката се оказа елементарна и той успя да я отвори за четиридесет секунди. Четиримата се вмъкнаха в гаража един след друг. Доминик, който влезе последен, затвори леко вратата. Гаражът се оказа празен. Нямаше кола. Всички останаха неподвижни цяла минута, като се ослушваха и чакаха очите им да привикнат с тъмнината.

Кларк отиде до вратата към кухнята и хвана дръжката. Погледна назад към другите и кимна. Всички извадиха пистолетите си. Кларк завъртя дръжката, спря, заслуша се и рязко отвори вратата. Двадесет секунди стоя на прага, без да мърда, заслушан за издайническото пиукане на таблото на алармената система. В къщата цареше тишина. Кухнята и килерът се намираха вдясно, а отляво през една арка се виждаше холът.

Кларк прекрачи прага и сви надясно, последван от Джак, Доминик и Чавес, и след това тръгна наляво. Кимна и всички се пръснаха из къщата. От другата страна на кухнята се виждаше отворена врата, а зад нея — коридор. Кларк надникна иззад ъгъла. Три метра вляво от него, иззад друг ъгъл, се появи главата на Динг. Коридорът се простираше надясно от Кларк. Три врати — по една от всяка страна и една в края. Кларк даде знак на Динг и Доминик да се заемат с лявата врата. След като доближиха, Кларк и Джак застанаха до дясната врата. И двата екипа влязоха едновременно и излязоха след десет секунди. Двете стаи се оказаха спални за гости, но бяха празни.

Наредиха се пред вратата в края: Кларк, Джак, Чавес и Карузо. Кларк направи знак: двама по двама, отдясно и отляво. Всички кимнаха. Кларк опита дръжката, после се извърна и кимна. Минаха през вратата, като стъпваха надясно и наляво, с насочени напред пистолети. Кларк вдигна юмрук — знак да спрат — и посочи купчината под одеялата на леглото. След това посочи Чавес и гардероба. Динг го провери и поклати глава.

Кларк отиде до леглото. Джак и Доминик застанаха в края му, а Динг мина от другата страна. Четиримата насочиха пистолетите си към фигурата под завивките. Кларк прибра своя пистолет в кобура и включи фенерчето си, хвана чаршафа и рязко го отметна.

— Мамка му — изруга той.

85

КЕРСЕН КАСЕКЕ излезе от къщата си в четири сутринта, отиде с колата до една денонощна бензиностанция през две преки и си купи голяма чаша кафе. Той все още не можеше да разбере дали кафето е харам — забранено за мюсюлмани, и докато намери отговора, щеше да задоволява тази своя слабост. В края на краищата друга нямаше. Не пушеше и не пиеше, нито пък позволяваше на очите си да спират твърде дълго върху относително разголените тукашни жени.

Качи се в колата и отиде до конгрегационната черква „Открито сърце“. По обикновено спокойните улици на града сега цареше особена тишина. От обед валеше и единствените хора по улиците бяха онези, които нямаха друг избор: работниците от първа смяна, шофьори на камиони за зареждане на магазини, полицаи… Не срещна такива, което означаваше, че Аллах е с него.

Обиколи черквата веднъж, след това спря две преки от нея в паркинга на магазина за видеокасети, после метна раницата на рамо и излезе. По навик не отиде направо в черквата, а пое по обиколен маршрут. Накрая, доволен, че не го следят, Касеке прекоси моравата пред черквата, спря до живия плет при стълбите на входа и коленичи.

От раницата си извади първата мина. Официално позната под името М18А1 и разговорно като „Клеймор“, тя се използваше за противопехотно оръжие и ограничаване на достъпа. Оформена като изпъкнал правоъгълник, тя имаше просто устройство: слой пластичен експлозив С4 под 700 стоманени лагерни сачми, всяка с размер на сачма за глиган № 4, разположени в смола. При детониране експлозивът изхвърля седемстотинте сачми със скорост 1200 метра в секунда. Според инструкциите и обучението предишната нощ Касеке беше свалил външния корпус на мината и внимателно поръси двеста грама отрова за плъхове на прах сред сачмите. Активната съставка на отровата. „Дифетиалон“, с противосъсирващо действие, нямаше да позволи и най-малките рани да се съсирят. Палестинските му братя бяха използвали тази тактика с голям успех в ивицата Газа и в Западното крайбрежие. Израелците скоро се досетиха какво става, но през краткия начален период мнозина умираха от загуба на кръв от иначе нищожни ранички. Тъй като не са виждали подобни неща, тукашните медици щяха да изпитат същия ужас и объркване.

След като се увери, че отровата е равномерно разпределена, Касеке я беше уплътнил с тънък слой восък за свещи, остави го да се втвърди и сглоби мината. Според наръчника трябваше да използва хартиени кърпички с напръскано по тях лепило за плат, но той знаеше, че восъкът върши същата работа. След това беше проверил всяко винтче, а после и дали правилно е сглобил корпуса на мината. В наръчника и това се споменаваше изрично: ако външният корпус е сглобен неправилно, е възможно отклоняване на ударната вълна. Тази инструкция той спази дословно.

Сега Касеке изтегли крачетата тип „ножица“. След това се погрижи надписът „предната страна към врага“ да сочи към входа на черквата, която след няколко часа щеше да е претъпкана, и заби крачетата в меката пръст сред живия плет. Легна по корем, изпълзя през храстите, обърна се и се вгледа през отворения мерник в горната страна на мината.

Добре. Идеално място. Взривът щеше да обхване не само входа и стълбите, но и част от тротоара.

Провери часовника на мината и го сравни със своя. Синхронизирани бяха. Касеке настрои хронометъра, натисна бутона „старт“ и изчака да се отброят няколко секунди, след което стана и си отиде.

* * *

Както обикновено през почивните дни, Ханк Алви се събуди рано в неделя сутринта и тихо измъкна трите деца от леглото, нахрани ги с овесена каша и гофрети с конфитюр от боровинки, след което ги настани пред телевизора с почти изключен звук, за да гледат рисувани филмчета. Дъждовните облаци от предишната вечер бяха оставили след себе си яркосиньо небе. През прозорците на хола струеше слънчева светлина и огряваше дъбовия паркет, на който седяха запленените от телевизора деца.

Малко преди седем приготви филия от квасен хляб и кафе за Кати и я събуди за закуска в леглото. Магазинът за гуми, в който беше управител, не работеше в неделя и само през този ден можеше да отмени жена си от онова, което иначе щеше да е пълна работна седмица. Тя често го уверяваше, че грижата за децата, за да може да спи час повече, е много романтична и секси и през повечето неделни вечери, след като децата си лягаха, му показваше точно колко цени жеста.

Но Ханк си каза, че това е за после, и наля кафето, което стоеше на подноса до току-що намазаната с масло филия. Повечето сутрини успяваше почти да стигне леглото, преди Кати да се обърне и да му се усмихне сънено. И сега направи така.

— Какво има за закуска? — запита тя усмихната.

— Познай.

— А, любимото ми.

Тя седна в леглото и нагласи възглавниците зад гърба си.

— Какво направи с децата, заключи ли ги в гардероба?

— Гледат Йо Габа Габа! Според мен Джереми е влюбен във Фуфа.

Кати отхапа от филията.

— Кой е това?

— Ами розовото цвете-мехур.

— Аха. Ще ходим ли на черква?

— Трябва. Пропуснахме две недели. Можем да идем в девет, а после да заведем децата в парка.

— Добре. Ще се направя красива.

— Готова си — каза Ханк и тръгна към вратата. — Сега ще пусна децата от гардероба.

* * *

Кати слезе по стълбите, облечена, сресана и гримирана още преди Ханк да стане готов с обувките. Най-големият им син, Джон, си ги връзваше сам, но Аманда и Джереми не можеха и затова Ханк се зае с едното дете, а Кати с другото, след което се изправиха и се заеха да търсят палтата си и ключовете от колата, после заключиха задната врата.

— Закъсняваме — викна Кати.

Ханк погледна часовника си.

— Още не е без петнадесет. Ще стигнем за пет минути. Добре, деца, да тръгваме…

Всички излязоха.

* * *

Половин пряка северозападно от черквата Касеке седеше на пейка на автобусна спирка и пиеше третата чаша кафе за деня. От този ъгъл виждаше идеално стълбите. Ето, вратата се отвори и хората заизлизаха. Касеке погледна часовника си: 8,48. Сега от пътеката, която обикаляше черквата и стигаше до паркинга отзад, идваха богомолците за службата в девет. Групата водеше младо семейство с три деца, две момчета и момиче, които се държаха за ръце и подтичваха пред родителите си. Касеке стисна очи и помоли Аллах да му даде сили. Имаше нужда. А децата, каквито са малки, щяха да умрат мигновено, толкова бързо, че дори няма да усетят болката.

Пристигащата група стигна края на пътеката, където започваше площадката около стълбите.

Касеке погледна часовника си. Оставаше по-малко от минута.

Седнал на сто метра от мината, той не виждаше, че планът му се проваля, и едва по-късно заловилите го полицаи щяха да му обяснят как се е издънил.

* * *

През последните пет часа мината престоя на дъжда и после на утринното слънце и восъкът, с който Касеке закрепи отровата за плъхове към сачмите, се напука заедно с придържащата ги смола. Това само по себе си нямаше да попречи на работата на мината, но Касеке не знаеше, че точно тази мина и още осем други бяха над двадесетгодишни и че последните осем години прекараха неправилно съхранявани в дървени сандъци, влажни пещери и заровени в опечената от слънцето почва на провинция Нангархар в Афганистан.

С напукването на восъка в корпуса смолата, отдавна преминала срока си на годност и станала крехка като бисквита, също се напука, но само няколко милиметра. Това се оказа достатъчно, за да разхлаби гнездата, в които почиваха четиринадесет сачми. С метално почукване, което никой на стълбите на черквата не можеше да чуе през шума от разговорите, четиринадесетте сачми изпаднаха от местата си и се спряха в долната част на мината. Това също нямаше да попречи на работата й, ако не бяха десетте часа дъжд, валял още от предния следобед, но забитите в разкаляната земя крачка поддадоха под тежестта на изпадналите сачми. В 8,49,36, двадесет и четири секунди преди детонацията, внимателно прицелената мина на Касеке се наклони напред и легна под ъгъл от 45 градуса, като половината й предна част сочеше земята, а другата — бетона.

* * *

Когато се събудеше по-късно през деня в болницата, първата мисъл на Кати Алви щеше да е, че съпругът й е мъртъв, а децата май са живи, след което щеше да осъзнае, че това всичко е въпрос на чист късмет.

Докато мината на Касеке се накланяше напред, семейство Алви се качи на предните стъпала заедно с дузина други закъснели и тръгна нагоре. Ханк вървеше най-близо до живия плет край стълбите, Джош и Аманда се качваха от лявата му страна, а Кати ги следваше с Джереми, стиснал дланта на майка си.

По-късно свидетели щяха да опишат експлозията като свистене, последвано от адска градушка. Кати не видя и не чу тези неща, но по някаква причина точно когато мината избухна, тя гледаше към Ханк. От седемстотинте сачми в мината около четиристотин се забиха в пръстта, като направиха кратер в лехата и откъртиха около метър от бетона. Останалите сачми се изстреляха в бетона, забивайки се в стъпала и прасци, трошейки кости и откъсвайки месо, или отскочиха и полетяха към стълбите под различни ъгли и с различни траектории. Онези, които нямаха късмет, загинаха на място или получиха ужасяващи наранявания на крайниците. Ханк Алви, чието тяло предпази най-големия им син и дъщеря им, получи сачма под лявата челюст, която разсече главата му на три части. Кати видя това, но не можа да реагира, да хване някое от децата или да предпази Джереми с тялото си. Оказа се, че не е трябвало да прави нищо такова.

Кати застана, като примигваше, а ушите й пищяха и мозъкът й отказваше да регистрира касапницата около нея. От двете й страни Джон, Джереми и Аманда също така стояха вцепенени, но се овладяха бързо и сълзите им потекоха. По стъпалата се лееше кръв, имаше ръце и крака, както и неразпознаваеми парчета от… кого? Тя не можеше да разпознае никого. По бетона лежаха дузини хора. Някои не се движеха, а други се гърчеха от болка или опитваха да пълзят към останалите, като движеха устни, но без да издават звук.

След това ушите й заработиха и Кати дочу писъците. И сирените.

86

СЛЕД КАТО СЕ УБЕДИХА, че всички пердета са спуснати, те включиха осветлението в къщата, а Джак се обади на Пастермак и го накара да вкара колата в гаража. Докторът влезе през кухненската врата и спря.

— Това той ли е?

— Не, това е Тарик, охранителят на Емира — отговори Джак. Всъщност цели десет минути го бяха уговаряли да им каже името си. Обаче друго не измъкнаха от него. Чавес и Доминго претърсваха къщата, но тъй като по-голямата й част беше необзаведена, не откриха нищо.

— Изглежда сме изпуснали човека — каза Джак. — Иди седни в хола, докторе. Ще те повикаме.

Той седна при Кларк на масата срещу Тарик. Вързали бяха ръцете и глезените му с тиксо, а самия него — към крака на кухненската маса.

— Какво е станало с ръцете ти? — запита Кларк.

Тарик дръпна ръце от масата и ги сложи в скута си.

— Пожар.

— Така реших и аз. Какво точно е станало?

— Нахлувате в дома ми, измъквате ме от леглото. Не сте полиция. Кои сте и какво искате?

— Знаеш защо сме тук — отговори Джак. — Кога замина той?

— Кой? Аз живея тук сам.

— Шазиф Хади ни каза друго нещо — обади се Кларк.

Като чу това име, Тарик присви очи съвсем леко, след което възстанови нормалната си гримаса.

— Не искаш ли да знаеш как намерихме Хади? — запита Джак. — Хванахме го в Рио де Жанейро. След нападението над рафинерията в Паулиния Емира му наредил да преустанови контакта с Ибрахим, Фаад и Ахмед. Казал му, че те са го предали.

— Това не е… — каза Тарик и спря посред думата.

Кларк каза:

— Не е вярно ли? Прав си. Истината е, че ние разбихме шифрите ви. Всичките еднократни пароли в картинките във вашите сайтове… Разбихме ги, качихме съобщение на сайта на Хади за дадения ден и го накарахме да бяга — точно към нас.

Кларк погледна към Джак.

— Колко, десет минути ли му трябваха да се пречупи?

— Нямаше и толкова. И ето една новина, Тарик: товарният кораб „Лосан“ — и това спряхме. Братът и сестрата са мъртви, а пожарната служба в Нюпорт Нюс разтоварва бутилките за пропан точно в този момент.

Този път Тарик не се сдържа:

— Лъжете!

— За кое? — запита Кларк. — За Хади или за „Лосан“?

— За двете.

— Значи признаваш кой си и че познаваш Емира.

Тарик постави ръце на масата пред себе си и се загледа право напред.

От коридора Динг извика:

— Джон, ела да видиш нещо.

Кларк и Джак намериха Динг и Доминик в голямата спалня. Върху един скрин имаше лаптоп. Динг обясни:

— Намерихме го в нощното шкафче.

След това натисна един клавиш.

След няколко мига лицето на Емира се появи на екрана. Записът беше направен на фона на дивана и стената в хола.

— Казвам се Саиф Рахман Ясин. Известен съм още като Емира и съм командир на Революционния съвет „Умаяд“. Днес ви говоря като благоверен мюсюлманин и скромен слуга и войник на Аллах. Светът вече стана свидетел на отмъщението на Аллах над безбожната нация на Америка…

Кларк натисна бутона и спря видеото.

— Това са последните думи на този кучи син.

Джак запита:

— От коя дата е записът?

— От вчера — отвърна Доминик.

— Исусе.

Последваха Кларк в коридора и се върнаха в трапезарията. Кларк седна на масата, а другите останаха зад него.

— Тарик.

— Какво?

— Искам да ми кажеш къде е Саиф и какво прави. Преди да отговориш, трябва да разбереш едно правило: имаш една възможност за отговор, след което…

Тарик продължи да гледа напред.

— Ще ме убиете? Давайте, не ме е страх от смъртта. Ще ме посрещнат в рая като…

— Няма да те убием, Тарик, но преди края на този час ще искаш да те убием.

Тарик се обърна и изгледа Кларк.

— Не се страхувам.

Кларк го изгледа сериозно, след което, без да сваля очи от Тарик, каза:

— Динг, иди напълни ваната.

* * *

Кларк така и не беше разбрал спора дали давенето е мъчение. Всеки, който го е правил или преживял, знаеше, че е мъчение. Но то даваше резултати, чиято валидност можеше да се провери само от изключително добър следовател или чрез събиране на разузнавателна информация. Кларк беше благословен с първото, но нямаше време и ресурси за второто.

* * *

Трябваха им само осем минути, една накисната кърпа и точно десет литра вода. Доволен, Кларк се изправи над почти изпадналия в безсъзнание и кашлящ Тарик и се обърна към Динг, който стоеше облегнат на стената на банята със скръстени ръце.

— Извади тапата — нареди Кларк. — Да го почистим и заключим.

— Ти вярваш ли му, Джон?

— Да.

Кларк погледна часовника си.

— Освен това нямаме време.

87

KЛAPK ОТИДЕ в кухнята.

— Джак, вземи телефонния указател. Трябва ни най-близкото летище. Мисля, че трябва да търсим комерсиални полети с хеликоптер.

— Действам.

— Дом, ти карай. Докторе, имаш ли проблем да останеш тук с този? — запита Динг, който влачеше Тарик зад себе си в коридора. — Ще се върнем да те вземем.

— Добре.

Джак викна:

— Хеликоптерни разходки „Парагон Еър“ се намира на шосе двеста и петнадесет. Три мили оттук.

Всички излязоха за тридесет секунди и след две минути се движеха по шосето. Кларк се обади до Колежа. Отговори му Рик Бел и Кларк каза:

— Трябваш ми. Включи Гери и Сам на конферентна връзка веднага.

— Чакай.

След тридесет секунди Хендли се обади:

— Какво има, Джон?

— Джак също е на линията. Нашият човек е заминал вчера. В къщата имаше охранител. Имат бомба, Гери, сигурно нещо под десет килотона, но достатъчно голямо за онова, което са планирали.

— Чакай малко! Вярваш ли на това?

— Да. Трябва да приемем, че е истина.

— Откъде са я взели?

— Не знам. Нашият човек също не знаеше.

— Добре. Какво друго?

— Емира ще се срещне с шестима други на около сто мили северно оттук. Охранителят не знаеше подробности, но целта е планината Юка.

— Складът за ядрени отпадъци?

— Да.

— Но той още не е открит. Там няма нищо.

— Има подземни води — отговори Джак.

— Какво?

— То е като подземен ядрен взрив. Детонираш ли атомна бомба под двеста метра скала, ударната вълна отива право надолу. Инженерите вече са изкопали тунели за складове на дълбочина до триста метра. Подземните води се намират на тридесет метра под това ниво. Истинско геоложко сито — обясни Джак. — Цялата радиация от ядрената бомба ще премине право надолу във водоносните хоризонти, а оттам по целия югоизток. А може и до западното крайбрежие. Става дума за хиляди квадратни мили, натровени за следващите десет хиляди години.

Линията мълчеше. След малко Гренджър запита:

— Откъде ли я имат, по дяволите?

Кларк му отговори:

— Ръчно направена е — вероятно от простия вариант като цев на пушка: изстрелваш парче уран, наречено „куршум“, в друго, по-голямо парче, което се нарича „ямка“, и получаваш критична маса.

— А материалът? Него откъде са взели?

— Не знам. Охранителят каза, че един от командирите на Емира бил в Русия допреди две седмици.

Хендли каза:

— Ти си човекът на терена, Джон. Какво искаш да правиш?

— Затруднени сме, Гери. Няма на кого да се обадим за тежка артилерия. Преди някой да се помръдне, ще трябва да отговорим на стотици въпроси. Кои сме, откъде имаме информацията, какво ни е доказателството… Знаеш как е.

— Да.

— На около две минути път сме от едно летище. Ще видим дали можем да наемем хеликоптер. Не знам какво ще намерим, но до тридесет минути можем да сме над Юка. Ако стигнем първи, ще държим крепостта, докато намериш някой да те чуе.

— А ако стигнете втори?

— Дори няма да мисля за това. Ще се обадя, когато сме във въздуха.

* * *

Деветдесет мили северно от Лас Вегас, по шосе 95 в Долината на смъртта, Емира намали и пресече осовата линия, за да отбие на банкета. Черният път едва се виждаше между стената от кактуси, но той си проправи път до едно плитко място и скоро се озова в чифт коловози. През предното стъкло виждаше възвишенията Скелетън на половин миля напред, които се издигаха от безплодния терен като лунни планини.

Пътят продължаваше да се спуска надолу, след което зави на север и тръгна успоредно на плитък каньон. Четвърт миля по-нататък Емира забеляза една паркирана кола. Доближи я и видя, че е „Субару“. Муса стоеше до шофьорската врата. Емира намали при него и той се качи. Прегърнаха се.

— Радвам се да те видя, братко — каза Муса.

— И аз теб, стари приятелю. Тук ли са?

— Да, напред по пътя.

— А устройството?

— Вече е натоварено.

Емира последва указанията на Муса и кара половин миля по пътя, който завиваше около нисък хълм. Камионът на Франк Уивър стоеше паркиран с предницата към пътя. Бъчвата GA-4 хвърляше отблясъци на слънцето. Около шофьорската врата на камиона стояха трима мъже.

Емира и Муса излязоха и отидоха към тях.

— Моят екип от Русия — каза Муса. — Нумаир, Фауаз и Идриз.

Емира кимна на всеки поотделно.

— Вие се справихте добре. Аллах ще се усмихне на всички ви.

Емира погледна часовника си.

— Тръгваме след петнадесет минути.

Тясно беше, но всички успяха да се съберат в кабината на камиона. Караше Фауаз, който най-много приличаше на Франк Уивър. След пет минути се качиха обратно на шосето и тръгнаха на север. На един знак на банкета пишеше „ШОСЕ 373 — 6 МИЛИ“.

* * *

Чавес спря на паркинга на „Парагон Еър“. През оградата видяха два хеликоптера „Еурокоптер ЕС-130“, които стояха на асфалта. Чавес отиде в офиса, а Кларк и Джак излязоха от колата.

Динг, обиколи до портала за обслужващия персонал. Ще ти отворим.

Кларк и Джак тръгнаха към офиса. Зад гишето седеше жена на около шестдесет и пет години, с червена коса, фризирана във формата на кошер. През стъклена врата отдясно се влизаше в хангара за обслужване.

— Добро утро — поздрави Кларк.

— И на вас. С какво мога да ви помогна?

— Чудя се дали нямате някой пилот, с когото да поговоря.

— Вероятно и аз мога да ви помогна. Искате ли да направите обиколка с хеликоптер?

— Не, всъщност искам да задам един технически въпрос за колектора на ротационния лагер на ЕС-130. Синът ми, тук до мен, учи авиационна навигация и ще му е много полезно, ако може да види такъв отблизо.

— Сега ще видя дали Марти може да ви отдели минутка време.

Жената вдигна телефона, поговори с някого една минута и каза:

— Идва веднага.

Кларк и Джак отидоха до вратата. Един мъж в сив комбинезон приближи до нея и я отвори. Кларк подаде ръка.

— Здравейте, Марти! Аз съм Стив Барнс. Това е синът ми Джими…

Докато говореше, Кларк мина през вратата, като буташе леко Марти назад.

— Искам да питам нещо за ЕС-130.

В хангара се виждаха само още двама души, в далечния край до един самолет „Чесна“.

— Добре — отговори Марти. — Но може би е по-добре да се върнем там…

Кларк вдигна ризата си и показа на Марти ръкохватката на своя пистолет „Глок“.

— О, мамка му, ей…

— Спокойно — каза Кларк. — Само искаме да ни заемете един хеликоптер.

— А?

— И искаме ти да го караш.

— Това някаква шега ли е?

— Не. Ще ни помогнеш или ще те прострелям в крака и пак ще взема хеликоптера. Хайде, закарай ни, закъдето сме тръгнали, и ще се върнеш тук до час. Кажи да.

— Да.

— Коя машина е готова?

— Ами никоя…

— Не ме лъжи, Марти. Сега са почивните дни. Най-доброто време за разходки и уроци.

— Добре. Тази — посочи Марти.

— Иди кажи на рецепционистката, че ще направиш един бърз полет. Извъртиш ли някой номер, ще те стрелям в задника.

Марти отвори вратата и постъпи както му наредиха. Джак прошепна на Кларк: — Какво е колектор на ротационен лагер?

— Представа нямам.

Марти се върна при тях и Джак го запита:

— Откъде се управлява страничният портал?

— На външната стена, срещу хангара.

Джак тръгна натам. Кларк се усмихна на Марти.

— Да тръгваме.

— Какво става? — запита Марти, докато вървяха към хеликоптера. — Какво правим?

— Ти спасяваш положението, Марти.

Когато двамата стигнаха при машината, иззад ъгъла на хангара се появиха Джак, Чавес и Доминик и приближиха. Качиха се отзад, а Кларк седна на предната пътническа седалка. Марти се качи, закопча се и се зае с предполетната подготовка.

— Къде отиваме? — запита той.

— На северозапад. Когато стигнеш шосе Деветдесет и пет и Триста седемдесет и три, тръгни на североизток — отговори Джак и каза на Марти географските координати.

— Достъпът до това въздушно пространство е ограничен, човече — каза Марти. — Там е стрелбището на базата „Нелис“ и изпитателният полигон „Невада“. Не можем…

— Можем.

* * *

Осем минути по-късно летяха. Кларк се обади на Хендли и каза:

— Във въздуха сме.

— И Рик Бел е на линията. Още неща се случват. Телевизиите ги отразяват. Някакъв взрив в черква във Ватерлоо, Айова — имало петдесет или шестдесет убити и май два пъти повече ранени. Нещо е станало и в Спрингфийлд, Мисури. Там пък някаква локална телевизионна станция отразявала откриването на статуя и имало страшна касапница. И някакъв град в Небраска… Брейди… Някакъв влязъл в едно училище, където имало състезание по плуване, и метнал гранати под пейките. Всемогъщи Боже!

— Ами онези вършат обичайните за тях неща — отговори Кларк. — Терор. „Лосан“, пожарът в „Паулиния“, тези нападения… Революционният съвет изпраща послание: вече никой не е в безопасност.

— Е, след всичко това ще има много вярващи.

— Има и по-лошо — каза Бел. — Помниш ли икономическия спад след единадесети септември? Умножи го по хиляда и ще видиш какво ни чака. Емира и Революционният съвет опитват да довършат работата — да направят така, че икономиката ни да съсипе страната отвътре. Удариха новия ни източник на нефт, опитаха да нападнат голямо пристанище, убили са Бог знае колко души посред страната, а сега ще гърмят и ядрена бомба. Хората са икономиката. Парализираш ли едното, парализираш и другото. Добави към всичко Кийлти, който и без това осира всичко, и виждаш, че сме изправени пред адски сериозен проблем.

— Имаш право — отговори Кларк. — Онзи не прави нищо само в едно измерение.

Хендли запита:

— Кога ще пристигнете?

Кларк запита Марти:

— Колко ни остава?

— Двадесет и две минути.

88

ШОСЕ 95 ИЗНИКНА под хеликоптера като права сива линия през кафявата пустош петнадесет мили преди пресечката с шосе 373.

— Колко близо сме до полигона „Нелис? — запита Кларк.

— Протегни ръка през своя прозорец и почти ще го докоснеш. Това ти казвам — свием ли на северозапад, ще подпалим радарите. А онези не се шегуват — отговори Марти.

— Трябва да идем в Юка.

— Мамка му, кажете ми, че не сте терористи.

— Ние сме добрите.

— От кои добри?

— Трудно е да се обясни. Можеш ли да ни закараш дотам, преди да ни догонят?

— До кой вход — северния или южния?

— Южния.

— Дам ли газ до дупка, ще вдигна до сто и деветдесет мили в час, и ако кацна… Към четири минути, след като завием от шосето. Направете ми една услуга, а?

— Каква?

— Заплашете ме отново. Като ми сложат белезниците, искам да имам някаква защита.

* * *

Пет минути по-късно забелязаха друга сива линия, която пресичаше шосе 95 от юг.

— Триста седемдесет и три — обяви Марти.

Когато минаха над пресечката, той наклони машината на северозапад и я спусна на десет метра над пустинята. Пред тях изникна един хребет.

— Бъстед Бат — информира ги Марти, като издигна машината. — Три мили. Шестдесет секунди.

Отново зави, първо наляво, а после надясно, и се спусна в една плитка долина.

Пред челното стъкло изникна застлан с чакъл участък от осем квадратни километра. В далечния ляв край се виждаше изрязан в хълма отвор с формата на ключалка и входът на огромен тунел в средата му.

— Имаме компания — викна Джак.

Един път минаваше в пустинята на север от участъка. Голям камион с нещо като гигантска гира от неръждаема стомана влизаше в него.

— Какво е това, по дяволите? — извика Доминик.

— Бъчва GA-4 — отговори Джак. — За превозване на отработени горивни пръти.

— Мислех, че тук още не е отворено.

— Не е — каза Джак, като гледаше през бинокъла към бялата и голяма колкото телефонна кабина будка на охраната. Забеляза две проснати на земята фигури.

— На пропускателния пункт има убити — викна той.

Кларк запита Марти:

— Можеш ли да ни приземиш на…

— Не и с този камион. Ще ударя носещия или опашния винт. Мога да ви сваля на петдесет метра надолу по пътя.

— Давай.

— Добре.

Марти направи рязък завой, като в спирала се върна към мястото, откъдето дойдоха, преди да зависне над пътя. Камионът в участъка беше спрял. От кабината излизаха мъже.

— Петима преброих — извика Доминик.

Докато гледаха към камиона, двама от мъжете изтичаха край него към тях. Тичешком двамата вдигнаха автомати „Калашников“ и започнаха да стрелят.

— Мамка му! — викна Марти — Какво става бе?

— Ето това са лошите — каза му Кларк.

Марти сви надясно, встрани от пътя и зад хълма.

— Тук става — каза Кларк.

Марти приземи хеликоптера, като друсна само веднъж. Всички освен пилота излязоха навън. Кларк се наведе през вратата и викна:

— Скрий се някъде и стой така. Не пускай радиото и чакай, докато се върнем.

— А, стига де…

Кларк насочи пистолета към пилота.

— Това помага ли?

— Да!

Кларк тресна вратата и изтича към останалите на десетина метра встрани. Марти вдигна хеликоптера във въздуха и ги обсипа с пясък, след което отиде надолу по пътя, зави и се скри зад една ниска могила. След двадесет секунди свистенето на винтовете затихна.

— Чуйте — каза Джак.

От другата страна на хълма камионът се движеше.

* * *

Водени от Чавес, всички затичаха нагоре по склона. Стигнаха на три метра от хребета, когато дочуха тракане на автоматично оръжие. Контролирани откоси с по три куршума. Чавес легна по корем и запълзя напред. След малко даде знак на останалите да го последват. Под тях камионът влизаше през отвора в хълма. Докато наблюдаваха, един мъж с жълта каска изтича през площадката към пътя. Чуха се три пукания едно след друго и мъжът залитна напред, падна и остана неподвижен.

— Има още четирима — каза Доминик. — Не мърдат. Вие виждате ли други?

Никой не му отговори.

Всички изтичаха надолу по склона до бетонния край на площадката, след което тръгнаха край нея към отсрещния склон, за да наближат входа. Стигнаха до него, надникнаха и отвътре ги посрещна звук от стържене на стомана. Кабината на камиона изчезваше в тунела. Бъчвата тъкмо влизаше в него и остърга тавана. Камионът спря, пак тръгна, измина няколко метра и спря отново. Двигателят угасна.

От задната страна на ремаркето изникна един мъж с автомат на рамо. В краката им затупкаха куршуми. Всички се отдръпнаха и се проснаха по корем. Чавес изпълзя напред, вдигна глава, после се изправи на коляно, изстреля три куршума и отново се просна по корем.

— Един падна — каза той.

— Знаем ли колко голямо е това нещо? — запита Джак.

— Едва ли е по-голямо от нощно шкафче — отвърна Кларк. — Двама души могат да го носят. Хайде да тръгваме.

Тръгнаха покрай бетонния бордюр, после един след друг се прехвърлиха през него и скочиха на земята. Напред край бетонната стена имаше купчини сандъци, макари с кабел, сандъци с инструменти, ацетиленови горелки и заваръчни апарати. След тях се намираше процепът в хълма.

Всички потеглиха по двойки, като се подминаваха един друг, докато Кларк можа да надникне зад ъгъла. Обърна се, посочи Джак, махна му да тръгне напред, след това направи същото с Доминик и Чавес. При входа нямаше никой. Камионът стоеше заклинен силно, като двете му страни опираха в стените, а бъчвата — в тавана

От тунела се чу шум на двигател, който заглъхна.

— Звучи като количка за голф — отбеляза Доминик.

— Това е универсална количка „Къшман“. Същото, но по-бързо.

— Запознат ли си с разположението тук? — запита Кларк.

— Виждал съм няколко схеми по интернет, но тъй като още не е завършено, не знам…

— Какво предполагаш?

— Вероятно този главен тунел отива чак до северния вход. През определени интервали по него има рампи, които водят надолу.

— Прави ли са или завиват?

— Прави.

— Колко дълбоки са?

— Почти триста метра. На дъното рампата трябва да води към хоризонтална площадка, но не знам колко голяма е тя. От площадката трябва да има тунели за съхранение на бъчвите. Добрата новина е, че онези ще искат да вкарат това нещо възможно най-долу, което означава рампа. От главния тунел до дъното вероятно ще им трябват десет минути.

По сигнал на Кларк Джак и Чавес изтичаха към задния край на ремаркето, качиха се на него и тръгнаха напред край бъчвата. Когато наближиха кабината, той и Доминик излязоха иззад ъгъла, разделиха се зад камиона и затичаха към стените от двете страни на входа. Кларк доближи стената, коленичи и погледна под шасито на камиона. Изправи се и даде знак на Джак: двама в кабината. Джак кимна и предаде същото на Динг, който го съобщи на Доминик от другата страна.

Бавно и внимателно Джак отвори задния прозорец на кабината и изчака Чавес да му помогне да се промуши в спалната секция. Спусна се бавно на пода и се промъкна към таблото. Каменните стени на тунела се намираха на тридесетина сантиметра от кабината.

Джак вдигна глава над таблото, за да надникне през предното стъкло. Тунелът се оказа по-голям от онова, което си представяше. По стените и тавана имаше огромни подпорни рамки, които напомняха за скелета на подводница. Закрепени на тавана халогенни лампи осветяваха тунела.

Над предния капак Джак забеляза горната част от главата на един мъж, която мина отдясно наляво и изчезна от погледа му. Пет-шест метра надолу по тунела друг мъж коленичеше до жълта количка „Къшман“. Като се стараеше да не се показва, Джак се изви и седна на мястото на шофьора. От спалната секция чу почукване. Едно… Две…

На три Джак натисна клаксона.

От двете страни на кабината избухна стрелба. Мъжът до количката стана и изстреля откос от своя „Калашников“. Последва едно пукане, после второ. Мъжът отстъпи назад, блъсна се в количката и падна на земята.

— Излизай, Джак — викна Кларк.

По двойки всички пропълзяха под камиона и влязоха в тунела. Първият мъж, когото Джак беше видял, лежеше неподвижен на няколко метра встрани. Доминик изтича до количката и провери другия. Обърна се и прокара палец през гърлото си.

Взеха двата автомата, след което се качиха на количката с Чавес зад волана и тръгнаха надолу в тунела.

— Колко стабилна е тяхната бомба? — запита Джак.

— Доста. Куршумът трябва да се забие в ямката с голяма сила. Доста голям заряд е необходим и трябва да се настрои. Защо питаш?

— Обмислям нещо.

Петнадесет метра пред тях редицата лампи на тавана се превърна в кръг.

— Първата рампа — каза Джак.

— Спокойно, Доминик — заповяда Кларк.

Приближиха на пет-шест метра, спряха, станаха и отидоха до входа към рампата. Осветена отгоре с още повече халогенни лампи, тя слизаше надолу под наклон четиридесет и пет градуса.

— Би трябвало да чуем тяхната количка — прошепна Джак.

Замълчаха и се заслушаха. Нищо не се чуваше.

Отново се качиха в своята количка и продължиха напред. Тунелът сви надясно. Доминик спря близо до завоя и Джак слезе от колата и надникна. Върна се и каза:

— Чисто е.

Продължиха напред. Стигнаха втората рампа и спряха, заслушани, но не чуха нищо. Същото се случи при третата и четвъртата рампа. Когато доближиха петата, чуха един глас да отеква по рампата. Всички станаха, приближиха се до ръба и погледнаха надолу.

В далечината количката се виждаше като жълто петънце, което преминава през сенчестите и осветените места под халогенните лампи.

— Три четвърти надолу по пътя са — каза Джак.

— Ако имаш някаква идея, сега му е времето — каза Кларк.

— Зависи колко си сигурен в стабилността на това нещо.

— Деветдесет процента.

Джак кимна.

— Динг, искам да ми помогнеш.

Качиха се в количката, завиха обратно и тръгнаха назад по тунела. Върнаха се след тридесет секунди. От задната седалка на количката Джак и Динг свалиха по една бутилка с ацетилен.

— Торпедо — обясни Джак.

— Пълни ли са?

— Почти празни.

— Много трудно ще е да налучкаме шибания момент.

— Оставям това на тебе. Ти си шефът.

— Добре.

Джак и Чавес занесоха бутилките до входа към рампата, сложиха ги да легнат и ги побутнаха. Бутилките веднага се затъркаляха и заудряха в стените по пътя си надолу по рампата. Джак и Чавес изтичаха обратно до количката и се качиха в нея. Доминик доближи рампата и спря. Кларк преброи до десет и каза:

— Давай.

Почти веднага стана ясно, че спирачките на количката не са достатъчно добри. След петдесет метра стрелката на километража премина с трептене цифрата петдесет. Лампите по тавана прелитаха над главите им. Доминик натисна спирачката, с което намали леко скоростта, но от спирачните барабани излезе дим. Двеста метра надолу бутилките се въртяха и търкаляха като топки за ръгби. Количката на Емира се намираше почти в долния край.

— Ще стане напечено — каза Чавес.

Кларк каза:

— Намали скоростта, Доминик.

Доминик натисна леко спирачката, но без резултат. Натисна силно педала. Нищо.

— Дръжте ръцете си вътре — викна той и зави надясно. Едната страна на количката задра в стената на тунела и от нея изхвърчаха искри. Това намали малко скоростта им. Доминик се отдалечи от стената и отново я доближи.

Сто метра надолу бутилките стигнаха количката на Емира. Едната от тях отскочи лошо и я подмина, но втората се блъсна в задната й броня. Количката отскочи, завъртя се, обърна се на една страна и се хлъзна по площадката.

— Спри — нареди Кларк.

Доминик завъртя рязко волана и се блъсна в лявата стена. Количката спря бавно. Четиримата слязоха от нея и тръгнаха надолу. На площадката количката на Емира лежеше с гумите нагоре. Няколко метра встрани от нея се виждаше тяло, проснато на бетона. Отляво тунелът продължаваше още тридесет метра, преди рязко да завие пак наляво. В него не се виждаха хора. Чавес отиде при тялото и клекна.

— Не е той — каза.

Изтичаха надолу по тунела. Зад ъгъла се разкри алея, широка десет метра. Над главите им се простираха сводести подпорни греди. Виждаха се и кръглите входове към складовите шахти през шест метра по двете стени на алеята.

— По дванадесет от всяка страна са — каза Доминик.

— Разделяме се — нареди Кларк. — Аз и Джак тръгваме по дясната стена, вие — по лявата.

Кларк и Джак изтичаха през алеята до отсрещната стена. Джак даде знак, че ще се заеме с последните шест. Кларк кимна. Джак затича, като поглеждаше във всяка шахта, покрай която минава. От другата страна на алеята Доминик правеше същото.

Джак изтича край петата шахта, не видя нищо в нея и продължи към седмата и осмата. Спря, върна се и погледна пак. Забеляза трептяща светлина на двеста метра навътре. Различи два силуета, клекнали до нещо като голяма кутия за стръв. Джак се огледа. Кларк идваше, но се намираше твърде далече. Доминик и Чавес също.

— По дяволите — каза той и се втурна тичешком в шахтата.

Измина половината от разстоянието до фигурите, когато главата на едната от тях се вдигна рязко. Последва оранжев блясък от цевта на оръжие. Джак продължи да тича. Вдигна пистолета си и изстреля два куршума. От алеята Кларк викна:

— Тук!

Мъжът пристъпи, като стреляше от кръста. Джак се наведе и се притисна до стената, за да се прикрие. Прицели се добре в средата на гръдния кош на мъжа и стреля два пъти. Мъжът се извъртя и падна. Другият не обърна внимание на падналия си другар и продължи да работи, като мърдаше ръце в кутията. Вдигна очи, забеляза Джак и продължи да работи. На десетина метра от него Джак вдигна пистолета си и стреля, докато затворът не щракна отворен заради празния пълнител. Пет метра. Иззад кутията надникна една глава и отново се скри. Джак взе последните три метра с две крачки, наведе рамо и се блъсна в кутията. Чу пукане в рамото си и почувства как по врата му нахлува болка. Кутията отскочи назад. Джак загуби опора под краката си и падна по лице на бетона. Вдигна се на колене, а от разбития му нос рукна кръв. Очите му искряха. Огледа се. Тялото на първия мъж лежеше проснато до кривата стена, а автоматът му се намираше на около метър от него. Джак изпълзя дотам, хвана ремъка с дясната ръка и дръпна автомата към себе си. Изправи се и тромаво заобиколи кутията.

Станал на крака, Емира пристъпваше към нея. Видя Джак и спря. Очите му се преместиха към кутията, а после се върнаха към лицето на Джак.

— Спри! Край. Свърши се.

Зад себе си Джак чу тропане от бягащи крака.

— Не, не е — каза Емира и коленичи пред кутията.

Джак стреля.

89

ПО-КЪСНО, КОГАТО говори с Хендли и Гренджър, Джак Райън-младши предпазливо избягваше да обясни дали е имал намерение само да нарани Емира или в разгара на битката е пропуснал целта. Всъщност и сам не знаеше със сигурност. В критичния момент приливът на адреналин във вените и биенето на сърцето сякаш едновременно удължаваха и скъсяваха възприятията му за времето. В главата му се бореха противоречиви мисли — „стреляй, спри Емира, като го убиеш“ или „стреляй, за да го раниш и да осигуриш информационна златна мина, но с риск той да успее да натисне бутона“.

Видял Джак пред себе си, изправен в тъмния тунел, Емира се беше поколебал само няколко секунди, преди отново да насочи вниманието си върху бомбата с широко отворени и трескави очи и преди пръстите му да заработят в отвореното табло на устройството. На Джак му трябваше още част от секундата, за да разбере, че човекът пред него не го е грижа дали ще живее или ще умре от куршум или от ядрен взрив, защото Емира се намираше тук, за да завърши свещената си задача.

Автоматът на Джак подскочи в ръката му и хвърли оранжев отблясък в тунела, а след затихването на звука и възвръщането на тъмнината той видя Емира да лежи по гръб с разперени ръце и с осветено от фенерчето лице. Видя и къде 7,62-милиметровият куршум от автомата бе влязъл под ъгъл в дясното бедро на Емира, преминал нагоре и пробил седалището му. След две бързи крачки напред с вдигнат и готов за стрелба автомат, Джак чу стъпки зад себе си и след миг Кларк и Чавес го дръпнаха назад…

* * *

Въпреки че щяха да открият причината чак на следващия ден, благодарение на прехванато от Службата за вътрешна сигурност съобщение, Кларк и хората му бяха излезли от входа на главния тунел със своята завързана и смълчана жертва, но там не ги посрещна шум от хеликоптери и сирени, а мъртвешка тишина. Точно както Кларк подозираше, маршрутът на техния хеликоптер по шосе 95 и навлизането във въздушното пространство над планината Юка не беше останало незабелязано от радарите около полигона на ВВС „Нелис“ и ядрения полигон „Невада“. Сигналът за тревога, който в нормалния случай би означавал идване на хеликоптери и охрана от базата на ВВС „Крийч“, се оказа блокиран заради пробната пратка от ядрената централа в Калауей. Оказа се, че някъде в неизбежния и често неразгадаем бюрократичен процес Министерството на енергетиката е забравило да предупреди ВВС, че са се отказали от хеликоптерния ескорт на камиона. За базата „Крийч“ отвлеченият ЕС-130, на който пристигнаха Кларк и екипът му, беше въздушното прикритие на пратката.

Дали от страх или от подозрение, че пътниците му наистина са добрите, Марти бе послушал заповедта на Кларк „да се навърта наоколо“ и беше изчакал в машината целият екип да пристигне тичешком по сервизния път. Двадесет и пет минути по-късно всички се намираха в „Парагон Еър“, където установиха, че Марти пак ги е послушал и е пазил радиомълчание.

— Надявам се, че няма да съжалявам за това — каза той, когато всички излязоха от машината.

— Може никога да не разбереш, но постъпи добре, приятелю — отговори му Кларк, след което избърса своя пистолет и го остави на пода пред пътническата седалка. — Дай ни един час време и викни полицията. Покажи им пистолета и ме опиши.

— Какво?

— Направи го. Така ще останеш извън затвора.

„Освен това не съм лесен за намиране“ — помисли си Кларк.

* * *

Двадесет минути след като тръгнаха от „Парагон Еър“, всички се върнаха в къщата на Емира, където паркираха в гаража и затвориха вратата зад себе си. Чавес и Джак влязоха да вземат Тарик, а Пастермак и Доминик изтеглиха Емира от задната седалка на колата и го проснаха на пода на гаража, където докторът коленичи и го огледа.

— Ще живее ли? — запита Кларк.

Пастермак разви бинта, завързан набързо преди тръгването от Юка, опипа плътта около напуканата входна рана, а после пъхна ръка под задника на Емира.

— Да — обяви докторът. — Според мен няма поразени артерии и кости. Кръвта се съсирва. Какъв е куршумът?

— Обикновен, седем и шестдесет и два милиметра.

— Добре. Без парченца. Ако няма инфекция, ще оцелее.

Кларк кимна.

— Дом, ти идваш с мен.

Двамата влязоха в къщата за нов оглед. През цялото време носеха ръкавици, но ФБР рано или късно щеше да дойде в тази къща и да намери улики там, където не би трябвало да съществуват.

Удовлетворен, Кларк кимна на Дом да се върне в колата, след това набра Колежа. След секунди се свърза с Хендли, Раундс и Гренджър на конферентен разговор. Кларк ги информира за всичко и каза:

Имаме два избора — да го оставим анонимно пред стълбите на сградата „Хувър“ или да свършим всичко сами. Във всеки случай, колкото по-малко време стоим тук, толкова по-добре.

Линията остана тиха. Решението трябваше да вземе Хендли.

— Чакайте — отговори директорът на Колежа. Върна се след две минути.

— Идете обратно при гълфстрийма. Пилотът знае къде отивате.

* * *

Четиридесет минути по-късно пристигнаха на летището в Лас Вегас и спряха на асфалта до самолета, където ги посрещна и настани вторият пилот. След като излетяха, Кларк отново се обади на Хендли, който вече беше започнал сложния и деликатен процес по информирането на американското правителство, че в склада за ядрени отпадъци в планината Юка са проникнали терористи от Революционния съвет, които вече не са живи, и че портативната ядрена бомба, която оставиха след себе си, може и да е обезопасена, но е по-мъдро това устройство да бъде прибрано от службите за сигурност възможно най-бързо.

— Откъде знаеш, че от всичко това няма да пострадаме? — запита Кларк.

— Не знам, просто нямаме голям избор.

— Вярно е.

— Как е нашият пациент?

— Докторът почисти дупките, заши ги и го сложи на антибиотици. Състоянието му е стабилно, но изпитва адски болки. Джак вероятно го е оставил сакат завинаги.

— Това е най-малкият му проблем — отбеляза Хендли. — Говори ли?

— Не казва нито дума. Къде отиваме?

— На летище „Шарлотсвил Албемарл“. Ще ви посрещнат.

— И после къде? — настоя Кларк. Водеха най-издирвания терорист на света и колкото по-бързо намереха скривалище, в което да планират следващия си ход, толкова по-добре.

— На тихо място. Където доктор Пастермак ще може да работи.

Тези думи накараха Кларк да се усмихне.

* * *

След четири бързо преминали часа от излитането в Лac Вегас те кацнаха на единствената писта на летището в Шарлотсвил и самолетът спря на ВИП терминала. Точно както Хендли беше обещал, там ги чакаха два джипа „Шевролет“, които подкараха към сгъваемата стълба на самолета, завиха едновременно и я доближиха на заден ход. От пътническата врата на първата кола се показа Хендли и даде знак на Кларк и Джак, които седнаха отзад, а Карузо и Чавес, последвани от Пастермак, заведоха двамата си пленници във втората кола. След няколко минути напуснаха района на летището и се отправиха на север по шосе 29.

Хендли им обясни най-новите открития. От малкото, което Гавин Биъри беше успял да отдели от пороя кодирани електронни съобщения, Трета ескадрила за специални операции от базата на ВВС „Крийч“ отишла в Юка четиридесет минути след обаждането на Хендли. Два часа след това, като ясно доказателство, че всички от Министерство на енергетиката, Службата за вътрешна сигурност и ФБР са там, електронният трафик беше пресъхнал.

— Открили ли са къщата на Емира? — запита Джак.

— Още не.

— Скоро ще намерят и „Парагон Еър“ — каза Кларк. — Така че казвай, Гери. Къде отиваме?

— Имам няколко акра земя за отглеждане на коне и вила край Мидълбърг.

— Какво значи няколко?

— Тридесет. Трябва да ни стигнат.

Хендли погледна часовника си.

— Оборудването на доктор Пастермак трябва вече да е там.

90

СЛЕД ПОЧТИ постоянния наплив на адреналин от кацането в Лас Вегас преди двадесет и четири часа Кларк и екипът му изпитваха точно обратното, когато пристигнаха във вилата на Хендли. Очевидно разочарован, Пастермак обяви, че ще трябва да мине един, а може би и два дни, преди пациентът му да се стабилизира достатъчно за разпит. Това означаваше, че всички имат достатъчно време за бездействие, игра на карти и кабелна телевизия. Както можеше да се очаква, и думичка не се чуваше за станалото в планината Юка, но пък отразяваха най-подробно онова, което медиите единодушно наричаха „Нападения в сърцето на страната“. Избухналата противопехотна мина пред черквата във Ватерлоо, Айова, отнела живота на тридесет и двама и ранила петдесет души, нападението с минохвъргачка в Спрингфийлд, Мисури, по време на откриването на статуята, с двадесет и двама загинали и четиринадесет ранен, инцидентът с граната в Брейди, Небраска, по време на състезанието по плуване, само с шестима мъртви и четирима ранени благодарение на бързомислещ полицай в почивка, застрелял извършителя, след като онзи изтърколил само три гранати под пейките… Извършителите от Ватерлоо и Спрингфийлд, открити в домовете им часове след събитията, бяха се самоубили. Заедно с другите нападения, жертвите наброяваха стотици.

Под контрола на ФБР и Службата за вътрешна сигурност почти успялото нападение с хлор на кораба „Лосан“ се представяше като пожар в трюма.

Към четири часа през първия ден във вилата на Хендли, когато изкуствено красивите жени и квадратночелюстни мъже, които водеха следобедните новини по кабелните телевизии, обявяваха в унисон, че президентът Едуард Кийлти ще направи обръщение към американския народ към осем вечерта източно време, Кларк стана и се зае да търси Пастермак. Намери доктора в дърводелската работилница на Хендли, която представляваше голяма плевня зад къщата. Тезгяхът с плот от чинар сега представляваше импровизирана медицинска маса с халогенни работни лампи, дихателен апарат „Дрегер“, машина за електрокардиограми и дефибрилатор, комплектован с електроди за превръщане на нередовното биене на сърцето в нормален синусоидален ритъм. Машините бяха съвсем нови, току-що извадени от кашоните на производителите, които стояха един върху друг на метър-два встрани. Всичко тук се намираше в пълна готовност, освен почетният гост, настанен в една от спалните под наблюдение на смени от Чавес, Джак и Доминик.

— Всичко готово ли е? — запита Кларк.

Пастермак натисна два-три бутона на машината за електрокардиограми, която отговори с няколко очевидно удовлетворителни пиукания. Докторът изключи машината и погледна Кларк.

— Да.

— Колебания ли имаш?

— Защо мислиш така?

— Докторе, ти съвсем не си професионален играч на покер.

Пастермак се усмихна.

— Не умея да крия чувствата си. Сигурно е заради Хипократовата клетва — трудно е да се отърси човек от нея. Но десет години съм мислил по въпроса. След единадесети септември не можах да реша дали е въпрос само на отмъщение, или нещо повече, нещо като доброто на нацията и прочее.

— И какво реши?

— И двете неща са от значение, но повече е второто. Ако измъкнем нещо от този, с което да спасим хора, ще потърся начин да се примиря с онова, което съм направил — което ще направя. Или, ако Бог даде, ще се примиря, когато му дойде времето.

Кларк помисли и кимна.

— Докторе, всички сме в това положение, повече или по-малко. Ти можеш само да решиш дали разсъждаваш правилно, а останалото само ще си дойде.

* * *

Всички станаха рано на следващия ден, развълнувани от очакване. Доминик, най-добрият готвач в групата, направи купа овесени ядки и препече филийки пшеничен хляб за госта, който, напълно буден и очевидно изпитващ болка, отказа ястието.

В седем доктор Пастермак дойде да го прегледа. Прегледът продължи само няколко минути. Пастермак погледна към Хендли, който стоеше на вратата, а останалите се трупаха зад него.

— Няма температура и никакви признаци за инфекция. Готов е.

Хендли кимна.

— Хайде да го преместим.

* * *

Емира не се съпротивляваше, но и не помагаше, когато Чавес и Доминик го изнесоха от задната врата и го вкараха през страничния вход на плевнята. Лицето му се промени едва когато видя осветения с халогенни лампи тезгях с импровизираните захванати с болтове кожени колани. Джак забеляза промяната на изражението му, но не можа да го определи — страх или облекчение? Страх от предстоящото или облекчение, защото подозираше, че идва смъртта на мъченик.

Упражнили всичко предишната вечер, Чавес и Доминик поставиха Емира на тезгяха. Вързаха дясната му ръка с кожения колан, а лявата, от страната на оборудването, изопнаха върху сгъната хавлиена кърпа и завързаха по същия начин. Накрая стегнаха с коланите и краката му. След това Чавес и Доминик отстъпиха от тезгяха.

Пастермак се зае да включва оборудването: започна с уреда за електрокардиограми, след това дихателният апарат, последван от самодиагностиката на ръчно управлявания външен дефибрилатор. После докторът насочи вниманието си към количката на колела до масата, върху която лежаха наредени спринцовки и шишенца. Емира наблюдаваше внимателно всичко това.

Джак знаеше, че няма как да не е любопитен, а и сигурно изпитва ужас. Никой не може да остане напълно безразличен към онова, което става около него, особено ако е свикнал да контролира всичко, което се случва наоколо, и всяка негова заповед да се изпълнява с готовност. Но вече не контролираше света около себе си. Нямаше как да се чувства комфортно, обаче запазваше достойнството си, което само по себе си беше доста впечатляващо. Е, добре, има кураж, но куражът не е безкрайно качество. Има си граници и хората в тази стая щяха да ги търсят.

Доктор Пастермак нави ръкава на Емира и разкопча ризата му, след което се отдалечи от масата, посегна към количката, взе една пластмасова спринцовка и стъклено шишенце. Погледна часовника си и вдигна очи.

— Започвам със седем милиграма дитилин — каза той, като внимателно издърпа буталцето на пластмасовата спринцовка, за да отмери количеството. — Запишете това, моля.

На картона, който Пастермак го беше помолил да води, Чавес написа „7 мг и 8,58“.

— Добре… — каза лекарят. Забоде спринцовката в лакътната вена и натисна буталцето.

* * *

Саиф Рахман Ясин не изпита истинска болка, а усети само моментно убождане от нещо, което проби кожата от вътрешната страна на лакътя му, и след малко усещането изчезна. Чудеше се дали не го тровят? Все още не се случваше нищо. Погледна мъжа, който го убоде, и видя, че той го гледа с очакване. Изпита лека уплаха, но вече беше късно да се страхува. Каза си, че трябва да е силен и верен на Аллах, да е убеден във вярата си, защото Аллах ще се справи с всичко, което човек може да стори, а той, Емира, имаше силна вяра. Повтори си, че е силен във вярата си, която беше придобил като момче преди повече от четиридесет години от баща си в семейната им къща в Рияд. „Бог е един и Мохамед е неговият пророк. Аллах акбар. Бог е велик“ — крещеше мислено той, за да заглуши собственото си съзнание.

* * *

Пастермак го наблюдаваше и чакаше. Мозъкът му работеше трескаво. Питаше се дали постъпва правилно. Разбира се, твърде късно беше да се тревожи за това, но въпреки всичко този въпрос измъчваше съзнанието му. Очите на мъжа отсреща гледаха неговите и докторът си наложи да не трепне. Тук той контролираше нещата. С пълен контрол над съдбата на мъжа, убил най-близкия му роднина, неговия любим брат Майк, човекът, заповядал на поелия управлението на самолета терорист да се разбие в Световния търговски център и да причини пожар, който да отслаби стоманената армировка и да събори офиса на „Кантор Фицджералд“ от триста метра височина на улицата в Долен Манхатън, като премаже над три хиляди души — повече от загиналите в Пърл Харбър. Виждаше лицето на един шибан убиец. Не, нямаше да покаже слабост, не и пред този шибан варварин…

* * *

Емира виждаше, че онзи чака нещо, но какво? Не усещаше болка или някакъв дискомфорт. Просто инжектираха нещо в кръвта му. Какво ли? Ако е отрова. Емира скоро щеше да види лицето на Аллах и можеше да му съобщи, че е изпълнил божията воля, както правеха всички, без понякога да го знаят, защото всичко на този свят ставаше по волята на Аллах и всичко на небето или на земята се пишеше с Божията ръка. Но той беше решил свободно да изпълни волята на Аллах.

Но не се случваше нищо. Не знаеше, не можеше да разбере, че мислите му летят със скоростта на светлината, като изпреварваха всичко, дори кръвта в артериите му, която разнасяше инжектираната в нея течност. Искаше му се това да е отрова, защото в такъв случай скоро щеше да види лицето на Аллах, а след това да докладва за живота си и как е изпълнил неговата воля по най-добрия начин, както го е разбрал… но така ли е? Емира си зададе този въпрос, когато го обзе съмнение. Дойде моментът на истината. Той беше изпълнил волята на Бог, нали? Не беше ли изучавал Корана цял живот? Не го ли помнеше наизуст? Не беше ли обсъждал смисъла му с най-известните ислямски учители в кралство Саудитска Арабия? Да, имаше разногласия с някои от тях, но честно и прямо, според личните му виждания за писанието, според неговото тълкуване на словото Божие, записано и разпространено от пророка Мохамед, благословия и мир на праха му. Велик и добър човек е бил пророкът, защото такъв би избрал сам Бог за свой свят вестител, за преносител на волята божия до хората по земята.

* * *

Пастермак наблюдаваше секундната стрелка на часовника си. Измина една минута… оставаха още тридесетина секунди. Седем милиграма трябваше да са достатъчно за тази цел, след като са инжектирани направо в кръвта. Вече течността би трябвало да се е разпространила навсякъде и да се просмуква в плътта на мъжа… И отначало ще засегне нервите за неравномерните движения. Да, те ще са първи. Това са нервите, които движат периферните системи като клепачите, и ще бъдат засегнати точно… сега. Докторът приближи ръката си до лицето на мъжа, като замахна към клепачите му, които не мигнаха. Започваше се.

* * *

Емира видя ръката, която замахна към лицето му и спря. Той неволно мигна… но клепачите му не се поместиха… А? Опита да вдигне глава и я помести на сантиметър-два, но я отпусна. Какво ставаше? Поиска да свие дясната си ръка в юмрук и да дръпне белезниците и тя се подчини, но спря и падна обратно върху дървената маса, а пръстите му се отвориха сами…

Нима тялото му вече не му принадлежи? Какво е това. Размърда крака и те помръднаха леко, съвсем леко, както трябваше, както правеха още отпреди да има детски спомени, по команда от мозъка, който управляваше и цялото му тяло. Заповядай на ръката си, е писал философът неверник, и тя се движи, заповядай на съзнанието си и то се съпротивлява. Но съзнанието му работеше, а тялото отказваше. Какво е това? Изви глава, за да огледа стаята. Въпреки командите главата му не се завъртя — не го послушаха и очите. Виждаше белите панели на окачения таван. Опита да фокусира върху тях, но очите му не действаха както трябва. Имаше чувството, че тялото му сякаш е чуждо — усещаше го, но не можеше да го командва. Заповяда на краката си да помръднат, но те само трепнаха леко и се отпуснаха безволево. Като на труп.

„Какво е това? Умирам ли? Това ли е смъртта?“

Но не беше смърт. Знаеше го и…

За първи път Емира усети наченките на страха. Не разбираше какво става. Знаеше само, че ще е много лошо.

* * *

На Кларк му се струваше, че мъжът сякаш заспива. Тялото му спря да се движи. Имаше няколко потрепвания и леки спазми, както когато човек се намества преди сън, но те отминаха изненадващо бързо. Лицето стана безизразно, разконцентрирано, без Да изразява сила и безстрашие. Сега то приличаше на лицето на манекен. На лицето на труп. Достатъчно често беше виждал подобни лица. Не се беше замислял за съзнанието зад лицето. При смъртта проблемът с тялото приключваше завинаги и позволяваше на съзнанието да премине към следващата задача, като остави предишната за вечността. На Кларк не му се беше налагало да унищожава тяло. Нали със смъртта то приключва? На Кларк му се искаше да пита доктора какво става, но не го направи, защото не желаеше да безпокои мъжа, който сега командваше, още не…

* * *

Саиф усещаше цялото си тяло. С кристална яснота. Не можеше да го движи, но го усещаше изцяло. Чувстваше как кръвта му тече в артериите. Но не можеше да мърда пръстите си. Какво е това? Откраднали са му тялото. То вече не е неговото. Усещаше го, но не можеше да го управлява. Беше затворник в клетка и клетката е… самият той? Какво е това? Отравят ли го? Дали така започва смъртта? Ако е така, трябва ли да я приветства? Дали ликът на Бог е само на няколко мига разстояние? Ако е така, той трябва да наложи на съзнанието си да се усмихва. Ако тялото му не може да се движи, душата може и Аллах я вижда ясно като голяма скала посред морето. Ако това е смъртта, той я приветства като кулминацията на своя живот, като дар, даден на толкова много мъже и жени, като възможност да види лика на Аллах, както скоро щеше да стане… да… Усети въздуха, който влизаше в дробовете му, за да му даде последни няколко секунди живот, който тези неверници му открадваха. Но Аллах щеше да ги накара да си платят. Сигурен беше в това. Напълно сигурен.

* * *

Пастермак отново погледна часовника си. Почти две минути и сега дойде време за последната част. Обърна се и погледна апарата за изкуствено дишане. Зелената лампа светеше. Дихателният апарат също беше включен. Той щеше да ги използва, когато се наложи. Можеше да възстанови живота на това копеле. Чудеше се какво би помислил за това Майк, но в момента тази мисъл му се стори твърде далечна, за да го безпокои. Онова, което се случва след смъртта, не беше известно на живите. Всички го научаваха, но никой не можеше да се върне и да разкаже на живите. Великата тайна на живота, темата на философията и религията, в която вярваха, но не я познаваха. Е, Емира щеше да надникне. Какво ли ще види? Какво ли ще научи?

— Един момент — каза Пастермак на хората около себе си.

* * *

Емира чу това и разбра думите. Оставаше само миг, докато види лика на Бога. Само момент преди рая. Да, нещата не се развиха както искаше. Не стана световен водач на вярващите. Даде всичко най-добро от себе си, а той беше много, много добър. Но недостатъчно. Жалко, много жалко. Можеше да направи толкова много. Сега друг ли щеше да го свърши? Вероятно Ахмед? Добър човек е Ахмед, верен и учен, сърцат и със силна вяра. Може би той ще е достатъчно добър… Емира усети как въздухът влиза и излиза от дробовете му. Усети го толкова ясно. Красиво усещане, усещане за живот. Как така никога не е оценявал досега колко красив и чуден е животът?

Нещо ставаше…

Дробовете му спираха. Диафрагмата не… не се движеше. Въздухът вече не влизаше в дробовете му. А беше дишал още от момента на раждането си. Дишането е първият признак на живота — когато новороденото крещи, за да извести на света, че е живо… Но дробовете му не се пълнеха с въздух. В тях сега нямаше въздух… Смъртта идваше. Е, вече тридесет години заставаше лице в лице с нея. В ръцете на руснаците, на американците, на афганистанците, които не приемаха вижданията му за исляма и за света. Много, много пъти беше заставал пред смъртта — достатъчно много, за да не го плаши. Очакваше го раят. Опита да затвори очи, за да приеме съдбата си, но очите му не се затваряха. Продължаваше да вижда плочите на окачения таван над главата си — белезникави правоъгълници, които го гледаха без очи. Това ли е смъртта? От това ли се страхуваха мъжете? Колко странно е, че чака да го обгърне последната тъмнина, но не търпеливо, а с объркване.'Сърцето му продължаваше да тупти. Усещаше го как удря и изпомпва кръв през тялото му, с което донася живот, съзнание, които скоро ще свършат, разбира се, но още са налице. Кога ли ще дойде раят? Кога ли ще види лика на Аллах?

* * *

— Дишането спря на третата минута и шестнадесетата секунда — съобщи Пастермак.

Чавес записа и тази информация. Докторът посегна към дихателната маска и отново провери дали системата е включена. Натисна бутона и дочу съскането на въздуха, който бързо нахлу в гумената маска. След това взе електродите и ги натисна върху гърдите на мъжа, като обърна поглед към малкия компютърен екран с показанията на уреда за електрокардиограми. Уредът отчиташе нормален синусоидален ритъм на сърцето.

Но това нямаше да продължи дълго.

* * *

Емира чуваше странни звуци около себе си и усещаше странни неща, но не можеше дори да накара очите си да потърсят източника им, защото не се отместваха от белите плочи на тавана. Сърцето му биеше. Замисли се трескаво, че това трябва да е смъртта. Дали е било същото и за простреляния в гърдите Тарик? Той се провали пред господаря си не от немарливост, а защото в този случай врагът се оказа твърде умел и умен. Това можеше да се случи на всеки и несъмнено Тарик е умрял засрамен от своя провал да изпълни мисията на живота си. Но Емира знаеше със сигурност, че сега Тарик е в рая, където вероятно се наслаждава на своите девици, ако точно това ставаше там. Емира знаеше, че вероятно не е така. Коранът не казваше нищо такова. Говореше за насладата от благодатта на Аллах. Това със сигурност е така, както той, Емира, щеше скоро да установи. И то щеше да му е достатъчно.

Усети болка, точно тук, по средата на гърдите. Не знаеше, че когато спря да диша, в тялото му спря да постъпва кислород. Сърцето му, мощен мускул, се нуждаеше от кислород, за да работи, а без кислород тъканите на сърдечния мускул страдат… и не след дълго умират. Сърцето беше пълно с нерви и те докладваха за липсата на кислород, като изпращаха сигнал за болка във все още функциониращия му мозък. Силна болка, най-силната, позната на човека.

Още не, но започваше…

* * *

Разбира се, лицето му не изразяваше нищо. Пастермак знаеше, че периферните двигателни нерви са мъртви, или като мъртви. Но има чувства. Може дори да ги измерят на електроенцефалограф, но така ще видят само следи от черно мастило върху бяла хартия, а не страшната агония, която представляваха.

— Добре — каза той тихо. — Започва сега. Ще му дадем минутка или малко повече.

* * *

В капана на нефункциониращото си тяло Саиф усети началото на болката. Тя започна някъде далече, но се усили сериозно… и бързо. Сърцето му сякаш се откъсна от гърдите, сякаш някой е бръкнал вътре с ръка и го дърпа навън, като разкъсва кръвоносните съдове и го откъсва като мокра страница от унищожена книга. Но това не беше хартия, а неговото сърце, центърът на тялото му, органът, който даваше живот на всичко останало в него. То сега сякаш гореше, разпалено като клечки сред камъни, и изгаряше гърдите му отвътре. Сърцето му гореше живо, пареше го. Не биеше, не изпращаше кръв в тялото му, а гореше като сухо дърво, като бензин, като хартия, гореше, гореше… гореше, но той още е жив. Ако така идва смъртта, значи тя е нещо ужасно… най-лошото. Той я беше причинявал на други. Убивал беше руски войници — неверници до един, но все пак той беше прекратил живота им, поставил ги в това положение… което смяташе за забавно? Развлекателно. Част от волята на Аллах? И Аллах ли смяташе това за забавно? Болката продължаваше да се усилва и стана непоносима. Трябваше да й устои. Но тя не се махаше. И той не можеше да се махне. Не можеше да избяга от нея, нито да се моли на глас на Аллах да я спре, да я отрече. Тя оставаше. Превърна се в единственото реално нещо. Обзе цялото му съзнание. Тя се превърна във всичко. Като огън ~в тялото му тя го изгаряше отвътре и се оказа по-ужасна от всичко в представите му. Не идваше ли бързо смъртта? Аллах не беше ли милостив във всичко? В такъв случай защо Аллах позволява това да му се случи? Той искаше да стисне зъби, да се съпротивлява на болката, искаше, изпитваше нужда да извика, за да се защити от агонията, която живееше в тялото му.

Но не можеше да застави тялото си да направи каквото и да е. Всичко беше болка. Той виждаше и чуваше единствено болка. Дори Аллах беше болка…

Аллах му причиняваше това. Ако всяко нещо на света е по Божията воля, означава ли това, че Бог е пожелал тази болка за него? Нима е възможно? Не е ли Аллах богът на безкрайната милост? Къде, по дяволите, е неговата милост сега? Изоставил ли го е Аллах? Защо?

Защо?

ЗАЩО?

След това мислите му преминаха в безсъзнанието, където го изпрати раздиращата болка.

* * *

Електрокардиографът отчете първите неравномерни сигнали. Те привлякоха вниманието на Пастермак. Обикновено в операционната зала той имаше задължение като анестезиолог да наблюдава жизнените параметри на пациента. Това включваше и наблюдение на апарата за електрокардиограми и той всъщност имаше доста голям опит като кардиолог диагностик. Сега трябваше много да внимава. Не искаха да убият този безполезен шибан боклук, за което той съжаляваше. Можеше да му даде смърт, която малцина някога са изживявали, като подходящо наказание за престъпленията му, но не беше екзекутор, а медик и затова се въздържа до ръба на високата и смъртоносна канара. Не, този ще трябва да го върнат към живота. Затова Пастермак посегна към дихателната маска. „Пациентът“ му сега беше в безсъзнание. Докторът притисна маската върху лицето му и натисна бутона, при което апаратът нагнети въздух в отпуснатите и омекнали дробове. Пастермак вдигна поглед.

— Добре, засичайте времето. Сега го карам да диша. Несъмнено пациентът е в безсъзнание и вкарваме въздух в дробовете му. Според мен това ще отнеме три-четири минути. Може ли някой от вас да дойде тук?

Чавес, който се намираше най-близо, дойде веднага.

— Сложи тези електроди на гърдите му и ги дръж там.

Динг постъпи точно така, като се извърна, за да погледне електрокардиограмата на екрана. Сигналът изглеждаше спокоен, повтарящ се редовно, но не в синусоидален ритъм и жена му сигурно щеше да разбере какво става, но за него всичко изглеждаше като в някой филм по телевизията. От лявата му страна доктор Пастермак натискаше бутона на дихателния апарат през равни интервали от по осем или девет секунди.

— Какъв е резултатът, докторе? — запита Чавес.

— Сърцето му е спокойно сега, когато получава кислород. Дитилинът ще спре да действа след още две минути. Когато тялото му започне да мърда, значи всичко почти е свършило. Аз ще му подавам въздух още четири минути — отговори лекарят.

— Какво му се случи сега?

— По-добре никога да не разбереш. Причинихме му същото като при масиран инфаркт. Би трябвало да е изпитал силна болка — истински неприятна. Заслужава си я, но със сигурност е била адски шибана. След две минути ще видим как ще реагира, момчета, но знайте, че е прекарал нещо, което никой не би искал да се повтори. Вероятно си мисли, че е видял дъното на ада. Ще видим как му се е отразило… след две минути.

* * *

Изминаха четири минути и тридесет секунди, преди краката му да мръднат. Доктор Пастермак погледна електрокардиограмата на уреда и се отпусна. Емира вече не се намираше под въздействието на дитилина и мускулите му сега се подчиняваха на нервите, както и трябваше.

— Ще бъде в безсъзнание няколко минути, докато мозъкът му се налее напълно с богата на кислород кръв — обясни анестезиологът. — Ще го оставим да се събуди нормално, а после ще си поговорим с него.

— Какво ще е умственото му състояние? — запита Кларк. За първи път виждаше нещо подобно.

— Зависи. Предполагам, че е възможно да остане силен и да се съпротивлява, но не го очаквам. Изживял е уникално и много, много разрушително нещо. Няма да иска то да се повтаря. Изживял е болка, при която раждането е като пикник в Сентръл парк. Мога само да гадая колко ужасно е било. Не знам дали друг го е преживявал, освен хора, които са оцелели след масиран инфаркт, но обикновено те не помнят болката. Мозъкът не функционира така. Той заличава силната болка като защитен механизъм. Но не и този път. Той ще помни изживяното, ако не и самата болка. И ако това не го уплаши повече от всичко досега, значи пред нас е Джон Уейн на амфетамини. Такива хора не съществуват. Има едно усложнение — религиозните убеждения. Те понякога са доста силни. Е, ще видим колко са силни, но ще ме изненада, ако започне да се съпротивлява.

— Ако стане така, можем ли да повторим всичко? — запита Кларк.

Пастермак се обърна към него.

— Да, можем — почти безкрай. Чувал съм в университета, че източногерманската служба Щази използвала тази техника при разпити на политически затворници и шпиони и че винаги давала успех. Спрели да я използват — не знам защо. Може би е била прекалено зловеща дори за тях. Както казах вчера, тази тема е взета от учебната програма на медицинската школа на доктор Менгеле. Шефът на Щази е бил евреин, доколкото си спомням — Маркус Волф, мисля, и вероятно по тази причина я е спрял.

— А ти как се чувстваш, Рич? — запита Хендли.

— Добре. Но той не е — отговори докторът и спря. — Ще го екзекутират ли?

— Зависи при кого ще попадне накрая — отговори Хендли. — Ако го вземе ФБР, ще мине през федералната съдебна система и може да му теглят чертата в „Тер Хот“ в Индиана след надлежния законен процес. Но това не е наша грижа.

Пастермак не каза нищо, защото онова, което Емира току-що преживя, беше много по-лошо от смъртта. Съвестта му не го безпокоеше силно. Все пак методът наистина беше от експериментите на Йозеф Менгеле и едва ли щеше да зарадва нюйоркските евреи. Но тялото на брат му така и не се намери, разкъсано на атоми под падналия небостъргач на Световния търговски център. Майк дори нямаше гроб, на който да идат децата му. По вина точно на това копеле и именно по тази причина Пастермак успокояваше съвестта си. Може и да не вършеше богоугодни дела, но със сигурност оправяше делата на семейството си, срещу което нямаше нищо против. Съвестта му просто трябваше да си мълчи.

— Как точно се казва този? — запита Пастермак.

Отговори му Кларк:

— Саиф Рахман Ясин. Той е петдесет и някое дете на баща си — човек с голяма енергия очевидно и близък с кралското семейство на Саудитска Арабия.

— О? Не знаех това.

— Той мрази саудитската кралска фамилия повече от израелците — обясни Кларк. — Опитали са да го очистят преди шест години, но провалили мисията. Мрази ги заради корупцията, или поне така казва. Предполагам, че имат някакви пари — огромна сума, искам да кажа, — които се управляват от относително малко на брой хора, и не може да няма някаква корупция, но в сравнение с Вашингтон нещата не са чак толкова зле. Бил съм там. Така научих езика през 80-те години. Саудитците, с които се познавам, са свестни хора. Религията им е различна от моята, но, по дяволите, такава е и на баптистите. Може и да не ти се вярва, но саудитците искат смъртта на този боклук тука повече от нас. С удоволствие биха го изкарали на площад „Клъц-клъц“ в Рияд и ще му отрежат главата със сабя. За тях той е плюл върху страната им, краля и религията. Три нарушения, на които там се гледа доста лошо. Докторе, саудитците не са съвсем като нас, но и британците са различни, нали? И там съм живял.

— Според теб какво трябва да му направим?

— Това трябва да го решават хора с по-големи заплати от моята. Винаги можем да го убием, но е добре да го направим публично — например на полувремето на финала по бейзбол, с незабавно повтаряне на записа и коментар от говорителите. Така съм съгласен. Но нещата са по-сериозни. Той е политическа фигура и отстраняването му също е политически акт. Това осира нещата — каза в заключение Кларк.

Той нямаше инстинкта на сериозен политик, но и не искаше да го има. Живееше в по-прост свят: ако извършиш убийство, умираш и ти. Не е елегантно или „деликатно“, но някога е вършело работа. В правната система от времето, преди юристите да превземат страната. Но нямаше връщане назад, а и той не можеше да се върне. Кларк не си правеше илюзии за света. Мозъкът му просто не можеше да стигне толкова надалече.

— Докторе, това, дето го е преживял сега, наистина ли е толкова лошо?

— Много по-лошо от всичко, което до момента съм преживял и видял през двадесет и шестте си години лекарска практика и от всичко, което можеш да причиниш на някого, без да го убиеш съвсем. Знам го само на теория, но не бих искал да го изпитам сам.

Кларк се замисли за един на име Били и за времето, което прекара в барокамерата с него. Спомни си колко хладнокръвно беше изтезавал оня шибан изнасилван и как съвестта му не реагираше изобщо. Но тогава беше на лична основа, а не като сега и въпреки това съвестта му оставаше спокойна. Зарязал го беше жив в едно поле до ферма във Вирджиния, откъдето го бяха закарали в болница и лекували без полза цяла седмица, преди травмата от барокамерата да отнеме непотребния му живот на изнасилван. Понякога Кларк се питаше дали на Били му харесва в ада. Но рядко.

Значи това е по-лошо от онова? Мамка му.

Пастермак погледна надолу и видя как клепачите на Емира трепнаха. Добре, връщаше се в съзнание. Добре. В известен смисъл.

Кларк отиде при Хендли.

— Кой ще го разпитва?

— Като за начало Джери Раундс.

— Искаш ли и аз да помагам?

— Добра идея е всички да стоим тука. Искам да кажа, че най-добре е да имаме подръка психиатър, а още по-добре специалист по исляма, но нямаме. Тук все нещо ни куца, а?

— Горе главата. Ленгли нямаше никога да се осмелят да направят това, което направихме ние, без тук да кибичат всички юристи в страната и без репортер от „Вашингтон Поуст“, който да си води записки и да негодува силно от подобно безчинство. Точно това ми харесва тук — няма течове.

— Иска ми се да поговоря за това с Джак Райън. Той не е психиатър, но харесвам инстинкта му. Обаче не мога. Знаеш защо.

Кларк кимна. Знаеше. Джак Райън също имаше проблеми със съвестта. Никой не е идеален.

Хендли отиде при телефона и набра няколко цифри. Две минути по-късно в залата влезе Джери Раундс.

— Е? — запита той.

— Нашият гост е имал неприятен предобед — обясни Хендли. — Сега трябва да говорим с него. Това е твоята задача, Джери.

— Изглежда ми в безсъзнание — отбеляза Раундс.

— Ще остане така няколко минути. Но ще се оправи — поясни и обеща Пастермак.

— Господи, достатъчно хора ли сме тук? — запита след това Раундс.

В залата имаше повече хора, отколкото на събрание на някой управителен съвет. После внесоха и телевизионна камера, която Доминик постави на триножник, а около тезгяха закачиха и брезентовите завеси, които направиха предишната вечер. Хендли кимна на Доминик да натисне бутона на камерата и обяви извън кадър часа и датата. Разбира се, Гавин Биъри щеше да промени гласа му по-късно. Доминик пусна отново записа и го обяви за чист.

— Мога ли да правя каквото си искам? — запита Раундс тихо, но Кларк стоеше съвсем близо.

— Защо не? — отговори той. — В случая няма правила, Джери.

— Точно така.

Шефът по разузнаването си отбеляза, че Кларк умееше да се изказва съвсем на място.

Кларк се запита дали трябва всички да носят каубойско облекло — дънки, колани с кобури и големи шапки, за да объркат Саиф докрай. Но вероятно щеше да е по-добре да не усложняват нещата. Обикновено ако мислиш прекалено много за тях, объркваш всичко и не стигаш никъде. Простите неща са по-добри. Почти винаги.

Кларк отиде до масата и видя, че Саиф сега мърда и се извива в съня си. Готов е да се събуди. Щеше ли да се изненада, че е жив? Дали ще помисли, че е в ада? Защото със сигурност не е в рая, по дяволите. Вгледа се внимателно в лицето му. Вече мърдаха и малките мускулчета. Онзи беше готов да се присъедини към света. Кларк реши да остане на мястото си.

— Джон? — обади се Чавес.

— Да, Динг?

— Много кофти е било, а?

— Така казва докторът. Той е специалистът.

— Исусе.

— Бъркаш боговете — отбеляза Кларк. — Този сигурно очаква да види Аллах или дявола.

„Май аз мога да го заместя“ — каза си Джон. Огледа се. Джери Раундс изглеждаше неспокоен. Хендли го изпрати на разпит, при който абсолютно всичко е подготвено и няма пропуск. Но Джон знаеше, че никой не може да не се почувства малко особено в тази ситуация.

Изведнъж усети, че няма измъкване оттук. Осъзна, че всичко това го връхлита.

„Мамка му“ — каза си Кларк. Какво ли трябва да каже на това копеле? Тази работа е за психиатър. Или за сериозен ислямски духовник или теолог, или както ги наричат? Мюфтия? Нещо такова. Човек, който познава исляма много по-добре от самия него.

Но този наистина ли е мюсюлманин? Или човек с мераци към политиката? Дали самият той знаеше какъв е? В кой момент става човек онова, което твърди, че е? Тези въпроси се оказаха прекалено задълбочени за Кларк. Твърде задълбочени, мамка им. А клепачите на човека трепкаха. После се отвориха и Кларк се вгледа в очите му.

— Хубаво нещо е дишането, а? — запита Кларк.

Не получи отговор, а лицето на мъжа под него доби объркан вид.

— Здравей, Саиф. Добре дошъл пак при нас.

— Кой си ти? — запита мъжът с леко завален глас.

— Аз работя за правителството на Съединените щати.

— Какво ми сторихте? Какво стана?

— Причинихме ти сърдечен удар и те съживихме. Казват, че е много болезнено.

Кларк не получи отговор, но забеляза ужаса в очите на Емира.

— И да ти кажа, онова, което изживя, може да се повтаря. Безкрайно и без дълготрайни увреждания. Ако не ни сътрудничиш, дните ти ще преминават в постоянни сърдечни удари.

— Не можете да постъпвате така. Имате…

— Закони ли? Не и тук. Сега сме само аз, ти и една спринцовка. За колкото време е необходимо. Ако не вярваш, ще викна доктора. Решавай.

Емира взе решение за по-малко от три секунди.

— Задавай въпросите си.

* * *

Кларк и Раундс бързо установиха, че разговорът им с мъжа, познат като Емира, нямаше да е разпит, а по-скоро разяснения в дух на сърдечно разбирателство. Ясим очевидно се съобразяваше с предупреждението.

Първата сесия продължи два часа и обхвана разнообразни теми — от земното до значимото, както и въпроси, на които знаеха отговорите, но и тайни, които предстоеше да разкрият: колко време беше прекарал в Америка? Къде и кога му е правена пластичната операция? Какъв маршрут е ползвал след Пакистан? Как е купена къщата в Лac Вегас? Колко голям е оперативният бюджет на Революционния съвет? Къде са банковите сметки? Каква е организационната структура на Революционния съвет? Къде е щабът? Къде са агентите? Какви са стратегическите цели?

Така продължиха до ранна вечер, когато Хендли нареди да спрат. На следващата сутрин групата се събра в кухнята на главната къща, за да анализират вчерашния ден и да планират въпросите за днес. Хендли обясни, че времето им е ограничено. Каквото и да си мислеха, Емира не принадлежеше на Колежа и те нямаха право да раздават правосъдие. Този човек принадлежеше на американския народ и правосъдието и трябваше да отговаря пред законите на този народ. Освен това след като Ясин попаднеше в ръцете на ФБР, ще изминат месеци и години в изстискване на информация от него. Междувременно Колежа трябваше да действа с онова, което вече знаеше от Емира. Имаха достатъчно задачи и информация, за да не останат без работа от осем месеца до една година.

— Според мен трябва да измъкнем едно нещо от него — каза Джак Райън-младши.

— Какво? — запита Раундс.

— Защо е всичко това. Този мисли на много нива. Всички късчета и части на операция „Лотос“ — планината Юка, корабът „Лосан“, нападенията в Средния запад… Дали целта е да тероризира, или е имало нещо по-голямо? Би трябвало да цели нещо повече от единадесети септември, нали така?

Кларк наведе глава замислен, после погледна Хендли, който отговори:

— Адски добър въпрос.

* * *

До средата на предобеда научиха каквото им трябваше и се заеха с нелеката задача да предадат Ясин на ФБР. Идеята да го вържат като коледна пуйка и да го сложат в кола пред централата им в сградата „Хувър“ може и да изглеждаше много символична и приятна за окото, но не ставаше. Колежа от седмици обикаляше границата между сенчестия свят, в който бяха създадени да работят, и зоната, където имаше опасност да привлекат вниманието на американското правителство.

Затова въпросът беше как да му „подарят“ най-търсения терорист на света, без да пострадат. Накрая Доминик Карузо, научил урока си от Брайън, намери решение.

— ЦЕЛУВКА — каза той. — Прави нещата просто, глупако. [33]

— Обясни — каза Хендли.

— Прекалено много мислим за това. А имаме идеалната защита — Гюс Върнър. Той ме свърза с Колежа и е гъст с Дан Мърей, директора на ФБР.

— Да, но много голям кон подаряваме, Доминик — каза Чавес. — Според теб той ще се навие ли? Или по-добре, мислиш ли, че ще може да извърти нещата правилно?

— Как ще стане всичко? — запита Джак.

— Ще бъде арестуван незабавно и заключен на много сигурно място. Знаете, ще му прочетат правата, ще му предложат адвокат, ще опитат да говорят с него. Ще ангажират главния прокурор на САЩ, който ще каже на президента. След това снежната топка ще започне да расте. Пресата ще научи, а ние ще седим и ще гледаме шоуто. Слушайте, Гюс знае как стават тези работи и как функционира ФБР. Ако някой може да го уреди, това е той.

Хендли помисли и кимна.

— Обади му се.

* * *

В сградата „Хувър“ телефонът на Гюс Върнър иззвъня. Търсеха го по частната линия, която малко хора знаеха.

— Върнър.

— Обажда се Доминик Карузо, господин Върнър. Имате ли малко време днес следобед? Двадесет минути?

— Да. Кога?

— Сега.

— Добре, идвайте.

* * *

Доминик спря на една пряка разстояние от сградата и отиде в главното фоайе, където показа на охраната картата си от ФБР. Това му позволи да заобиколи детекторите за метал. Агентите на ФБР трябваше да носят оръжие. Всъщност Доминик не носеше такова сега. За голяма своя изненада го беше забравил в бюрото си.

Кабинетът на Огъстъс Върнър се намираше на последния етаж и вместваше и секретарката му, която той поставяше наравно със заместник-директорите на ФБР. Кабинетът се намираше на няколко врати от доста по-големия директорски кабинет на Дан Мърей. Доминик се обади на секретарката и тя го въведе веднага. Настани го срещу бюрото на Върнър. Часовникът му показваше точно 3,30.

— Добре, Доминик, какво искаш? — запита Върнър.

— Имам едно предложение.

— Какво е то?

— Искате ли Емира? — запита Доминик Карузо.

— Моля?

Доминик повтори въпроса.

— Да, разбира се — отговори Върнър с гримаса, която сякаш питаше „каква е шегата?“

— Довечера, на ъгъла при „Тайсънс“. Паркингът на горния етаж, към девет и петнадесет. Ела сам. Знам, че ще имаш хора наблизо, но недостатъчно, за да видят трансфера. Аз лично ще ти го предам.

— Сериозно ли говориш? При вас ли е?

— Да.

— Как стана това, по дяволите?

— Не питай и не казвай. При нас е и ти можеш да го получиш. Но не ни споменавай.

— Трудно ще е.

— Но не невъзможно — усмихна се Доминик.

— Не невъзможно.

— Анонимно обаждане, неочакван развой — нещо такова.

— Да, да… Трябва да поговоря за това с директора.

— Разбирам.

— Не се отдалечавай от телефона. Ще ти се обадя.

* * *

Както всички знаеха, че ще стане, до обаждането не мина много време — деветдесет минути — и потвърдиха часа и мястото на срещата. Осем и половина наближи бързо и стана време да се готвят. Доминик и Кларк отидоха в работилницата, където Пастермак преглеждаше Емира под внимателния поглед и пистолета „Глок“ на Доминго Чавес.

— Готов ли е да тръгва, докторе? — запита Доминик.

— Да. Но внимавайте с крака.

— Както кажеш.

Кларк и Доминик изправиха Ясин, а Доминик извади белезниците от задния си джоб и ги завърза за китките му. След това Доминик извади бинт, който намота десетина пъти около главата на Саиф. Така ставаше добра превръзка за очите. Накрая Кларк го хвана за ръката и го отведе до вратата, после прекоси с него задния двор и влязоха в гаража. Хендли, Раундс, Гренджър и Джак стояха до колата. Продължиха да мълчат, докато Доминик отвори задната врата на колата и помогне на Ясин да се качи в нея. Кларк обиколи от другата страна и седна до него. Доминик се качи отпред и включи двигателя. Щяха да се движат по шосе 29 до околовръстното на Вашингтон, а после да свият на запад към Северна Вирджиния. Въпреки обичая си Доминик не превишаваше разрешената скорост. Наличието на карта от ФБР в портфейла обикновено решаваше всички проблеми със скоростта в Америка, но тази вечер трябваше да играе строго по правилата. Пресече моста на Американския легион, през който се влизаше в щата Вирджиния, и сви наляво, като пътят тръгна нагоре. След още двадесет минути Доминик пое по десния изход към „Тайсънс“. Трафикът се засили, но предимно на излизане от търговския център. Часът беше 9,25. Доминик се качи по рампата до горния етаж на южната му страна.

Забеляза една кола, която очевидно беше на ФБР — нов форд „Краун Виктория“ с втора радиоантена. Спря на десетина метра от нея и остана неподвижен. Вратата от страната на шофьора на форда се отвори. От нея излезе Гюс Върнър, облечен в обичайния си костюм. Доминик също излезе, за да се присъедини към него.

— Водиш ли го? — запита Върнър.

— Да — отговори Доминик. — Сега изглежда малко различно. Избелил си е леко кожата. С това — каза Доминик и подаде използвана наполовина тубичка „Бенокуин“, която взе от къщата в Лас Вегас. — Освен това си е попроменил лицето. Каза, че го е сторил в Швейцария. Отивам да го доведа.

Доминик се върна при своята кола, отвори задната врата, помогна на Ясин да слезе, затвори с трясък вратата и поведе мъжа към Върнър.

— Ще се нуждае от медицински грижи. Ранен е с куршум в бедрото. Гледали са го, но може да му трябва малко повече внимание. Иначе е сто процента здрав. Не е ял много. Може да е гладен. В полевия отдел във Вашингтон ли ще го водиш?

— Да.

— Е, сега е изцяло твой.

— Доминик, един ден искам да чуя цялата история.

— Един ден може би, но не тази вечер.

— Ясно.

— И едно нещо: първо го питайте за нападенията в сърцето на страната. Питайте го за агентите, които не са задействани.

— Защо?

— Опитва да хитрува. Ще е добре да не се допуска.

— Добре.

След това Върнър каза с официален тон:

— Саиф Ясин, арестуван сте. Имате правото да не говорите. Всичко, което кажете, ще бъде записано и може да се използва срещу вас в съда. Имате право на адвокат. Разбирате ли какво ви казах? — запита той и хвана мъжа за ръката.

Емира не каза нищо.

Върнър погледна Доминик.

— Разбира ли английски?

Доминик се ухили.

— О, да. Повярвай, знае точно какво става сега.

Епилог

Национално гробище „Арлингтън“

ВЪПРЕКИ ЧЕ екипът от Тайната служба за охрана на Джак Райън-старши изключваше всякакви притеснения за непозволено фотографиране, повечето членове на Колежа — Гери Хендли, Том Дейвис, Джери Раундс, Рик Бел, Пит Алекзандър, Сам Гренджър и Гавин Биъри — дойдоха няколко минути по-рано в три отделни коли. Чавес и Кларк пристигнаха в четвърта кола с наскоро пенсионирания и новоназначен Сам Дрискол, който прекарваше половината от времето си в Колежа, за да се ориентира, а другата половина — в търсене на къща и лечение в болницата „Джон Хопкинс“. Той може и да не познаваше лично загиналия Карузо, може и да не бяха кръвни роднини, но за Дрискол, войник до мозъка на костите си, Брайън оставаше брат по оръжие.

— Идват — промърмори Чавес на групата и кимна към пътя.

Съгласно обичая на Морската пехота семейството на Брайън, заедно с Доминик, пристигна с първата лимузина и спря зад катафалката, където взвод от осем морски пехотинци стоеше мирно с насочени напред погледи и безизразни лица. Малко по-късно се появи втора лимузина, в която идваше семейството на Райън, и спря плавно. Специален агент Андреа Прайс-О’Дей кимна, нейните хора отвориха задните врати на двете лимузини и пътниците им излязоха.

Гери Хендли и Джон Кларк застанаха един до друг при гроба и наблюдаваха как морските пехотинци сериозно и плавно свалят обвития в знамето ковчег от катафалката и след това застават зад свещеника, за да минат през зелената ливада.

— Почвам да осъзнавам какво става — промърмори шефът на Колежа.

— Да — съгласи се Кларк. Изминали бяха шест дни от събитията в планината Юка и четири, откакто върнаха тялото на Брайън от Триполи. Едва сега имаха възможност да обмислят всичко, което се беше случило оттогава насам. Колежа успя да спечели голяма победа за страната си, но на висока цена.

Валелият цяла сутрин дъжд беше спрял преди час и редиците яркобели надгробни камъни сякаш сияеха под обедното слънце. Успоредно на носачите на ковчега маршируваше оркестър от Морската пехота и биеше барабан в траурен ритъм.

Ковчегът наближи гроба и семейството зае местата си. Командирът на ескорта от морски пехотинци заповяда тихо:

— Мирно… За почест… Свободно.

По искане на Доминик свещеникът съкрати службата.

— Ескорт… Мирно! За почест…

Последва химнът на Морската пехота и залпове от пушките, които стрелците изпълниха с точни като на робот движения до последния патрон. В затихващото ехо от изстрелите тръбачът изсвири отбой, докато бойците сгънат внимателно флага на Брайън и го предадат на семейство Карузо. След това оркестърът изсвири химна на Морската пехота „Вечни отче, силните спаси“.

С това погребението приключи.

* * *

На следващата сутрин, в понеделник, Колежа възобнови работата си, но с предсказуемо помрачено настроение. В дните преди погребението всички бяха написали и представили своите отчети, но сега за първи път членовете на бившата група „Кралски ловец“ се събираха за разбор. По мълчаливо съгласие в стаята имаше един празен стол за Брайън.

Отговорът на въпроса „Защо?“ на Джак изненада всички. Всъщност Емира имаше големи очаквания за операция „Лотос“. Нападенията в сърцето на страната и несполучилият инцидент с кораба „Лосан“ представляваха само отклоняващи вниманието удари, а детонацията в планината Юка трябваше да стане ъперкътът, който да разбуди спящия великан. С неспособен и негативно настроен лидер като Едуард Кийлти ФБР и ЦРУ щяха да открият виновниците за нападенията, но всъщност ги очакваха внимателно изградени и съвсем подходящи легенди, които в крайна сметка щяха да ги отведат на прага на разузнавателната служба на Пакистан и радикално настроеният главен щаб на пакистанската армия, за които отдавна се знаеше, че не са от най-ентусиазираните поддръжници на войната срещу тероризма.

Както с право Съединените щати бяха нападнали Афганистан след единадесети септември, и сега щяха да реагират бързо и открито и да разширят военните си операции на изток в планините Сафед Кох и Хиндукуш. Неизбежното дестабилизиране на Пакистан — почти напълно фалирала страна — според Емира щеше да създаде вакуум във властта, който Революционният съвет „Умаяд“ трябваше да запълни и да поеме контрола над значителния ядрен арсенал на страната.

— Не е невъзможно — каза Раундс. — В най-лошия сценарий планът им успява; а в най-добрия ние отиваме с мощно присъствие, може би четири пъти повече от сегашното.

— И затъваме там две десетилетия — добави Кларк.

— А ние мислехме, че Ирак е страната плакат за набиране на бойци… — обади се Чавес.

— Емира и Революционният съвет печелят във всеки от случаите — добави Джак.

— Казах на Върнър да се поразрови в легендите. Той ще разбере всичко — обади се Доминик Карузо. — Въпросът е дали това копеле не е замислило и нещо друго?

Сякаш нарочно, телефонът на Хендли иззвъня. Той го вдигна и след малко каза:

— Да се качва.

Затвори и обяви на групата:

— Май един от въпросите отпада.

Мери Пат Фоли се появи на вратата след шестдесет секунди. След размяната на поздрави тя сложи един кафяв плик на масата пред Хендли, който го отвори и се зачете.

Мери Пат седна до Сам Дрискол.

— „Колаж“ най-после има отговор за твоята пясъчна маса.

— Без майтап?

— Я да позная — каза Чавес. — Нищо ново — планината Юка.

— Не — отговори Хендли. Бутна папката към Кларк и Джак, които я разгледаха заедно. Джак вдигна очи към Мери Пат.

— Сигурна ли си, че това е вярно?

— Компютърът предъвка данните десетина пъти. Получихме осемдесет и две идеални географски съвпадения.

— Казвайте за какво става дума — настоя Доминик.

— Киргизстан — отвърна Кларк, без да вдига очи от папката.

— И какво, по дяволите, иска Емира от Киргизстан? — запита Чавес.

Гери Хендли отговори:

— Това е големият въпрос. Сега трябва да търсим отговора.

Срещата продължи още един час. В единадесет Джак реши да излезе за обяд и замина с колата си в „Перегрин Клиф“. Когато стъпи на верандата, Андреа Прайс-О’Дей му отвори вратата.

— Ето на това му викам обслужване — каза Джак. — Как е?

— Както винаги. Съжалявам за братовчед ти.

Джак кимна.

— Благодаря. Къде е тате?

— В кабинета си. Пише — подчерта жената.

— Ще почукам внимателно.

Така и направи, но за негова изненада баща му каза ведро:

— Влизай.

Джак седна и почака няколко секунди баща му да завърши едно изречение на клавиатурата. Райън-старши се завъртя със стола си и се усмихна.

— Как си?

— Добре. Ти свършваш ли вече? — запита синът му, като кимна към автобиографията на монитора.

— Виждам светлината в края на тунела. След това ще оставя малко нещата да се поохладят и ще започна отново. Ти беше на работа тази сутрин, нали?

— Да. Правихме разбор.

— Какви са последните новини?

— В ръцете на ФБР е. Само толкова знаем. И може да не научим нищо повече.

— Ще го пречупят — предсказа Райън-старши. — Може да минат няколко седмици, но ще стане.

— Откъде знаеш?

— Той е страхливец, сине. Повечето от тях са такива. Ще се перчи, но няма да издържи. Трябва да говорим за нещо с теб. Кийлти вече свали ръкавиците.

— Търси мръсотия, така ли?

Бившият президент кимна.

— Арни души наоколо, но, изглежда, хората на Кийлти говорят за незаконно шпиониране. Следващата седмица може и да излезе една статия във „Вашингтон Поуст“.

— Незаконно шпиониране — повтори Джак. — Доста напомня за Колежа. Дали те…

— Рано е да се каже. Може би. Ако е така, ще се възползват от тази новина и ще опитат да ни взривят още преди да е започнало състезанието.

— Какво можем да направим?

— Не ние, синко — нежно отговори Райън и се усмихна. — Аз ще се оправя.

— Не изглеждаш разтревожен. Това ме тревожи.

— Става дума за политика. Нищо повече. Нещата ще станат грозни, но дните на Кийлти са преброени. Единственият въпрос е колко време ще му трябва, за да го разбере. Ще ти кажа какво ме тревожи истински.

— Какво?

— Че ще трябва да кажа на майка ти какво работиш.

— Ах, мамка му.

— Ако Колежа бъде разкрит и тя прочете във вестника за това или й го каже някой репортер, ще ни навре на кучето в задника.

— И какво да правим?

— Ще говорим неясно. Аз ще се оправям с частта за Колежа. Ти й кажи какво правиш там.

— Но не всичко, нали? Не и за работата на терен.

— Не.

— По-добре е и на теб да не казвам, а?

Бащата кимна.

— А ако пита? — зачуди се Джак.

— Няма. Твърде умна е, за да задава такива въпроси.

— Но да знаеш, тате, не изгарям от желание да говоря с нея. Няма да остане доволна.

— Слабо казано. Но по-добре сега, отколкото по-късно. Вярвай ми.

Джак Райън-младши помисли над думите на баща си и сви рамене.

— Добре.

Райън стана и тупна сина си по рамото.

— Хайде да застанем заедно срещу огъня.

Примечания

1

Санта Клаус (англ.). Дядо Коледа. — Бел. прев.

2

Възел — единица за скорост, равна на една морска миля в час (1852 м/ч). — Бел. прев.

3

CANPASS — програма на канадските гранични власти за улеснено преминаване на малки самолети между САЩ и Канада. — Бел. прев.

4

Съкратено наименование на военната база на САЩ в Гуантанамо, Куба. — Бел. прев.

5

22-ри полк на САС (SAS — Special Air Sendee) е основата на британските специални части. — Бел. прев.

6

Джон Хенри „Док" Холидей (1851–1887 г.) — легендарен американски комарджия и стрелец от Дивия запад. — Бел. прев.

7

Джеймс Джизъс Енгълтън (1917–1987 г.), дългогодишен директор на ЦРУ. — Бел. прев.

8

Американски бейзболист. — Бел. прев.

9

Беноа Манделброт (1924–2010 г.) — френски математик. — Бел. прев.

10

Zit (англ.) — гнойна пъпка. — Бел. прев.

11

Съкращението LZ — landing zone (зона за кацане) — в армията на САЩ се изговаря Lima Zulu. — Бел. прев.

12

Покръстени православни татари от Волжкия и Уралския регион. Бел. прев.

13

Сградата, в която се намира шведското правителство. — Бел. прев.

14

Наследствена непълноценност на съединителната тъкан. — Бел. прев.

15

Американска манекенка и актриса. — Бел. прев.

16

Американска комедийна актриса (1911–1989). — Бел. прев.

17

Мапо (исп.) — мъж. — Бел. прев.

18

Уилям Хау (1729–1814), генерал, главнокомандващ английските войски по време на войната за независимост. — Бел. прев.

19

Един от основателите на УСС и ЦРУ (1883–1959). — Бел. прев.

20

Мястото, където наемническа армия на ЦРУ извършва десант при неуспешен опит за преврат в Куба. — Бел. прев.

21

Едмънд Бърк (1729–1797) — ирландски държавник, писател и философ — Бел. прев.

22

Американски комедиен актьор. — Бел. прев.

23

Лий Харви Осуалд — предполагаемият убиец на Джон Кенеди. — Бел. прев.

24

Организация на секретната армия — Бел. прев.

25

Американска кънтри певица и актриса. — Бел. прев.

26

Добър ден (шв.). — Бел. прев.

27

Ерол Флин и Оливия де Хавиланд — прочута двойка актьори в холивудските филми от 30-те и 40-те години. — Бел. прев.

28

Зикурат — древен шумерски храм с форма на стъпаловидна пирамида. — Бел. прев.

29

Вид безалкохолна напитка. — Бел. прев.

30

Индийско ястие от ситно нарязани зеленчуци и извара. — Бел. прев.

31

Хю Хефнър, основателят на списание „Плейбой". — Бел. прев.

32

Пол Джексън Полък (1912–1956) — американски художник абстракционист. — Бел. прев.

33

Игра на думи със съкращението KISS (Keep it simple, stupid — прави нещата просто, глупако), което означава и „целувка", — Бел. прев.

Content

Том Кланси
Жив или мъртъв
Джак Райън  #13

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

Епилог

Примечания