Майкъл Енис

Злата воля на Фортуна

В памет на Чарлс Ливингстън Енис

ИТАЛИЯ ПРЕЗ 1502

Откъс от книгата „Чезаре Борджия: изследване на Ренесанса“

Уилям Харисън Адингтън

Лондон, 1903

Рядко се е случвало историята да ни предложи по-поразителен парадокс от този, който представлява Италия в началото на ХVI век. Ренесансът постига нови висини на блясък и нововъведения — сега Леонардо, Микеланджело и Макиавели са най-ярките фигури, — а Италия затъва в тресавище от политически предателства и хаос. Разбит на десетки автономни образувания, които варират от страховити нации като Венецианската република до хиляди малки градове-държави, Апенинският полуостров се превръща в бойно поле, което си оспорват могъщи династии, наемни военачалници, познати като кондотиери, и армиите на чужди монарси.

Сред този повсеместен хаос италианският народ вече не се надява да намери спасение в Бог и Църквата, затова хората се смятат за поданици на богинята Фортуна, представяна и в литературата, и във всекидневните беседи като капризна и злонамерена повелителка над всички човешки дела. Дори и най-просветлените умове на епохата не са неуязвими за тази вяра в тиранията на Фортуна. Леонардо да Винчи се противопоставя на анархията й с нова визия за естествения свят, където редът е установен и поддържан от математически и прости принципи. Воден от подобна цел, Николо Макиавели изучава древната и съвременната история, твърдо решен да извлече от нея фундаменталните принципи на човешкото поведение с надеждата, че тази нова наука ще позволи на злополучните водачи на Италия да се научат да предвиждат кризите и да се подготвят за яростните атаки на Фортуна…

През 1502 година настъпва историческият момент, в който интелектът на човека за първи път започва да нанася ответни удари върху злата воля и мощта на Фортуна. Възкресяването на човешката воля и логика, което ще промени хода на цивилизацията, намира искрата си не в познатите столици на Ренесанса, а в един почти неизвестен регион на Италия, известен като Романя — дълга плодородна равнина, обградена от Адриатическо море и Апенините. Официално Романя е част от териториите на Римската католическа църква (една от така наречените папски държави), но тази принадлежност от поколения е само на хартия. В действителност тя си остава група феодални владения, в които законът няма власт, отстъпена от алчни местни благородници на поредица от слаби папи… до момента, в който Родриго Борджия купува папския престол през 1492 година. Той приема името папа Александър VI, обявява намерението си да възстанови и разшири светските владения на Църквата с дела, достойни за Александър Велики, и се заема да пълни съкровищницата си с цел финансиране на войните, като продава дребни църковни постове и индулгенции с размах, който няма равен. По някаква необяснима причина обаче този хитър и опитен в заговорите папа, превъзходен съдник на човешките характери, поверява изпълнението на военните си амбиции на поразително неспособния си незаконороден син Хуан Борджия, дук на Гандия, който повежда армиите на Църквата към цяла поредица от унизителни поражения. Едва след като Хуан Гандия е убит през 1497 г. при загадъчни обстоятелства, папа Александър намира достоен инструмент в лицето на второто от незаконородените си деца: по-големият брат на Хуан Гандия, Чезаре Борджия, на когото баща му доскоро не е обръщал особено внимание, се превръща от никому неизвестен кардинал в прочутия „дук Валентино“ и връща Романя на Църквата с изключителна находчивост и дързост. През 1502 година в цяла Европа няма друг човек, който да вдъхва повече надежда на потиснатите народи или по-голям трепет сред тираните…

Завоеванията на Валентино предвещават раждането на нова Италия, но той е принуден да ги постига с помощта на отдавна утвърдено зло, кондотиерите. Тези наемни генерали напълно заслужават зловещата си репутация, защото планират и замислят конфликти с единствената цел да си осигурят пари за живот в лукс и покварени удоволствия. Макар че подобни кампании не носят особен риск за „воините на Фортуна“, те са извънредно тежки за селячеството, през което минава пътят им, и за беззащитните жители на градове, подложени на обстрел, глад и плячкосване… Папа Александър обаче обръща гръб на дългата история на лични вражди и наема омразните кондотиери, за да подпомогне осъществяването на амбициите си… Кондотиерите, видели със собствените си очи бързия и безпощаден начин, по който Валентино консолидира папската власт в Романя, както и усилията му да създаде задължителна военна служба и да обучава свои собствени войници, предчувстват все по-нарастваща и сериозна заплаха за препитанието и живота си… През октомври 1502 година кондотиерите предприемат мащабни въоръжени нападения срещу папските крепости в Романя.

Сред множеството суверенни държави в Италия нито една не се намира в по-непосредствена заплаха от младата Република Флоренция. Флорентинците са вложили целия си творчески гений в културата и търговията и са почти безразлични към отбраната си, дори когато най-способният сред всички кондотиери, Вителоцо Вители, им обявява лична вендета, чийто casus belli[1] e екзекуцията на брат му за държавна измяна през 1499 година… Дук Валентино осъзнава, че той и Флоренция имат общ враг, и предлага на флорентинците споразумение за взаимна защита..

Ръководителите на Флоренция, прочути с колебливостта и нерешителността си, нямат желание да обвържат съдбата си с тази на Борджия: те отказват да изпратят упълномощен посланик при Валентино в укрепения град Имола в сърцето на Романя. Вместо това изпращат един от младшите канцлери, на когото не възлагат пълномощия за преговори, а го натоварват със задачата да забави все по-нетърпеливия дук със сладкодумни обещания и находчиви думи. Флорентинският пратеник пристига в Имола на 6 октомври 1502 година и по-късно ще превърне събитията от следващите три месеца в ядро на една от творбите, възвестяваща началото на западната мисъл: „Принцът“ на Николо Макиавели.

ДРАМАТИЧНИ ПЕРСОНАЖИ

Папа Александър VI (Родриго Борджия) — най-материалистичният и продажен папа в историята, Родриго Борджия купува папския престол през 1492 година и обещава дела и завоевания, достойни за Александър Велики. Като папа Александър се заема да осъществи амбициите си: разширява светската власт на Църквата под егидата на сина си Чезаре (вж. Валентино), най-надареното от седемте му признати незаконородени деца.

Агапито да Амелия — довереният секретар на Валентино и негов официален говорител.

Антонио Бенивиени — виден флорентински лекар, документирал множеството си изследвания на трупове в колекция от трудове: De abditis nonnulis as mirandis morburum et sanationum causis („Скритите причини за болестите“), смятана за основополагащия труд в работата на научната патология.

Хуан Борджия, дук на Гандия (покойник) — убийството на любимия син на папа Александър на 14 юни 1497 година е най-прочутото престъпление на Ренесанса — и през есента на 1502 година си остава все така неразкрито.

Камила — прислужница и компаньонка на куртизанката Дамиата.

Дамиата — културна, много желана римска куртизанка от класата, позната като cortigiana onesta, или „честна куртизанка“ — израз, който в обикновени разговори често пъти е тълкуван като „честна курва“. Връзката й с дука на Гандия и предполагаемата й роля в убийството му са запазени в историческите документи. „Дамиата“ обаче почти със сигурност е псевдоним.

Оливерото да Фермо — сирак, обучен във воинската професия от Вителоцо Вители, Оливерото става господар на града Фермо, след като брутално узурпира мястото на чичо си. Отначало служи на Валентино като кондотиер (наемен генерал), а след това играе жизненоважна роля в заговора срещу него.

Джакомо (Джан Джакомо Гароти) — прислужник, чирак и компаньон на Леонардо да Винчи. Осиновен от Леонардо на десет години, през 1502 година Джакомо е на двайсет и една-две години. Прякорът му Salai означава „дяволче“.

Джовани — малкият син на Дамиата, роден през 1498 година.

Франческо Гуичардини — близкият приятел и често пъти кореспондент, към когото Макиавели адресира разказа си. По времето, когато Макиавели пише повествованието си (1527 година), той е генерал-лейтенант на армиите на папа Климент VII. По-късно Гуичардини ще стане пионер на съвременния подход към историята като автор на класическия труд „История на Италия“.

Леонардо да Винчи — официално назначен за инженер-архитект на дук Валентино, през 1502 година Леонардо е на петдесет години. Начертаната от него през същата година карта на Имола е смятана за една от най-революционните му творби — първата карта, при чието изработване се използват точни мерки и магнитен компас, изпреварила с векове създаването на съвременната картография. В момента се намира в колекцията на Кралската библиотека в замъка Уиндзор.

Рамиро да Лорка — дългогодишен служител на семейство Борджия, Рамиро си спечелва и уважение, и лоша слава като суровия военен губернатор на Романя, преди през есента на 1502 година да му възложат задължения, за които не се изисква толкова тънък политически усет.

Николо Макиавели — официалните титли на Макиавели през 1502 година са втори канцлер на Република Флоренция (второстепенна служебна позиция) и секретар на Съвета на десетте. Макар и най-високопоставеният флорентински дипломат в двора на дук Валентино, Макиавели не е упълномощен да води директни преговори и е смятан само за говорител на правителството си. По това време е на трийсет и три години и ще напише „Принцът“ чак след като изминат още единайсет (1513).

Микелото (Микеле де Кореля) — най-близкият довереник на Валентино.

Паоло Орсини — издънка на едно от най-могъщите и безмилостни семейства в Италия, Орсини става водач на кондотиерите, които първо работят за Валентино, а после, през 1502 година, започват да заговорничат срещу него.

Томазо (Томазо ди Джовани Масини) — студент по алхимия и други окултни изкуства, който често използва псевдонима Зороастър, Томазо става част от антуража на Леонардо по време на продължителния му престой (1482–1499) в двора на Лудовико Сфорца в Милано.

Валентино (Чезаре Борджия) — дук на Романя и капитан-генерал на армиите на Светата римска църква. Удостоен с титлата дук Дьо Валантиноа от френския крал през 1498 година (сделка, която осигурява на Луи ХII желания развод), надареният незаконороден син на папа Александър е известен като дук Валентино или — съкращение, което показва, че е познат на цяла Европа — просто като Валентино.

Вителоцо Вители — един от най-опитните кондотиери в цяла Италия и изобретател на нова технология — артилерията, — Вителоцо на практика полага основите на съвременната пехота. Той е най-способният сред генералите на Валентино, преди да оглави заговора срещу него.

ЗЛАТА ВОЛЯ НА ФОРТУНА

Този разказ е изграден изцяло въз основа на истински събития.

Всички главни герои са исторически фигури и всички те са направили точно това, което документите от архивите ни казват, че са направили, точно на мястото и точно по времето, когато са го извършили… Това, което историята не ни казва, е как и защо са го направили.

И това е свързано с една история…

До месир Франческо Гуичардини,

генерал-лейтенант, държавник и историк

9 януари 1527 година…

Великолепни, изпращам Ви този огромен куп страници, за да Ви представя по-точен доклад за последните седмици на 1502 година, когато кондотиерите яростно плетяха заговори срещу дук Валентино и баща му папа Александър VI. Както знаете, бях личен свидетел на тези събития и това ме вдъхнови да напиша малкия си памфлет „Принцът“: това, което не знаете, е, че през онзи период се случиха значително повече неща, отколкото съм споделял с когото и да било. Затова Ви изпращам това дълго „признание“ с надеждата, че няма да ме съдите — или да се опитате да напишете своята собствена история, — преди да сте прочели докрай тези страници. Само тогава ще започнете да проумявате ужасяващата природа на тайната, която преднамерено зарових, ако мога така да се изразя, между редовете на „Принцът“.

Ще видите, че разказът е разделен на четири части. Всички те, освен една, са писани от собствената ми ръка. Изключението е разказът преди моя, написан преди двайсет и четири години от дама, която познавах като Дамиата. Само за две седмици тази учена жена записа всички подробности от множество разговори и случки, за които съм сигурен, че ще Ви заинтересуват. Направи го не само за да си осигури щит срещу обвиненията, повдигнати срещу нея, а също така и като последно писмо до своето момче, Джовани, макар че смяташе да направи така, че той да го получи едва когато стане млад мъж, достатъчно зрял, за да разбере и и истината, и лъжите.

Скъпи мой Франческо, трябва да Ви напомня, че Фортуна постига най-жестоките си цели, като разчита на нашата доброволна слепота, докато крачим по криволичещите й сенчести пътеки. Когато прочетете тези страници, ще се удивите колко умно Съдбата ни е повела по опасната пътека към вратата на Дявола. И ще видите колко слепи останахме дори докато се взирахме право в лицето на злото.

Ваш

Николо Макиавели

Автор на истории, комедии и трагедии

Първа част

Пази се от истината, която търсиш

Рим и Имала: 19 ноември — 8 декември 1502

Глава 1

Мой прескъпи Джовани,

Живеехме в две стаи в Трастевере. Този римски квартал се намира на брега на Тибър, от страната, срещуположна на стария хълм Капитолия. На същия бряг се намират Ватиканът и замъкът „Сант Анджело“. Скупчен около църквата „Санта Мария“, Трастевере беше село сам по себе си — лабиринт от кръчми, странноприемници, работилници за щавене на кожи и боядисване на платове и полусрутени къщи, които навярно са били стари още по времето, когато Тит Флавий се е завърнал триумфално след завладяването на Юдея; много от живеещите там евреи твърдяха, че са потомци на пленниците. Но нашите съседи идваха откъде ли не: Севиля, Корсика, Бургундия, Ломбардия и дори Арабия. Това беше село, в което нямаше различни, следователно никой не биеше на очи.

Нашите стаи се намираха на приземния етаж на старинна тухлена къща на тясна кална уличка, с магазинчета и други къщи, скупчени от двете й страни. Балконите и галериите им бяха надвиснали толкова ниско над нас, че сякаш постоянно беше нощ, дори по пладне. Държах книгите и старинните си камеи скрити — не исках да излагам на показ нищо, което може да изкуши някой крадец… или да разкрие коя бях някога. Но веднъж годишно варосвахме стените и винаги метяхме пода, а освен това ти никога не си спал на сламеник, а винаги на хубави, пълни с памук дюшеци. Не е имало ден, в който да нямаме цветя в стаята или прясна растителна храна на малката си маса, а към зеленчуците ни да е липсвало месо.

Вечер, преди ти да заспиш, а аз да изляза, ти четях Петрарка или ти разказвах истории. Точно това направихме и през последната си нощ заедно — 19 ноември, anno Domini[2] 1502. Показах ти този бронзов медальон с изображение на Нерон Клавдий Цезар, за когото ти разказвах истории от Тацит, които бях чела, когато бях почти дете. Когато чу за престъпленията му, ти изгледа синьор[3] Нерон много сурово, размаха пръстче към лика му и му рече:

— Дори и императорите нямат разрез… разрез…

— Дори и императорите нямат разрез? — попитах и това те накара да се намръщиш като германски банкер, затова добавих: — Мисля, че думата, която търсиш, е разрешение.

— Si[4], мамо, разрешение. Дори и императорите нямат разрешение да са толкова зли! — Сладкото ти гласче на щурче беше толкова сериозно. — Затова ще накажем синьор Нерон. Ще си легне без десерт! Ще дадем бадема му със захар на Ермес.

Спомняш ли си Ермес, моя вечна любов? Той беше нашето любимо куче тенериф и те обожаваше така, както и ти него. Когато произнесе името му, той раздвижи меката си задница и облиза сладката ти ръчичка с розовото си езиче.

Камила седеше на леглото с нас и кърпеше полата си. Тя беше моята най-скъпа приятелка и вярна служителка, която те извеждаше на пиацата[5] пред „Санта Мария“ всеки ден, когато аз не можех, и спеше до теб всяка нощ, когато мракът ми позволяваше да се занимавам с работата си. Твоята zia[6] Камила не ти беше истинска леля, но ми беше сестра във всичко друго освен по кръв и разчитах на нея, ако някой ден не се върна у дома, да те опази и да се грижи за теб, докато станеш мъж. Тънка като бреза и по-висока от мен, нашата сладка Камила имаше бледо сериозно лице, на което очите и устните й изпъкваха като тъмни петна, и това й придаваше вид на красив призрак, макар че бе силна като турски борец. Беше родена в Неапол и природата й бе дала коса с гарвановочерен цвят, в какъвто сега аз боядисвам моята.

Мога да опиша всяка подробност от тази малка стаичка в Трастевере, мой мили и обожаван сине, но никога не бих могла да опиша любовта, която те обгръщаше там. А сега не се боя от нищо така, както от това, че ще ни раздели океан от време, който не могат да прекосят никакви думи.

Може би единственото, което ще си спомниш за мен, е, че не дойдох да те взема.

До нас, над една шумна кръчма, живееше стар евреин, Обадая. Той беше великолепен — толкова нисък, че едва можеше да погледне през ключалката, обичаше да обсъжда трудовете на Флавий Йосиф и често ми уреждаше да купувам антики от негови познати търговци и cavatori — иманяри. Затова, когато чух хлопането по старата ни дървена врата, не се изненадах да видя Обадая, макар че се учудих колко бърза. Обикновено лицето му приличаше на прекрасна рисунка върху стар пергамент, всички линии грижливо нанесени с червеникавокафяво мастило. Но когато сведох поглед към него и го видях как наднича покрай вратата ни, този пожълтял пергамент сякаш избеля.

Тримата мъже нахлуха в къщата ни още преди горкият Обадая да се свлече на земята; погрижиха се да видим сабята и малките им ками. Ти обаче не се уплаши, нито пък Ермес, който хукна към тях, като те изпревари, и започна да лае като пищяща жена, докато мъжът със сабята не го перна с оръжието си. Скъпото ни куче отлетя към стената и се блъсна в нея като вързоп с вълна. Миг по-късно ти се блъсна в краката на мъжа и той веднага затисна устата ти с ръка и насочи върха на острието си към коремчето ти. Нападателите бяха влезли, без да промълвят нито дума, но сега този мъж, който имаше само едно зрящо око — другото приличаше на сварено яйце, — каза с недодялан неаполитански акцент:

— Ще срежем гърлото на момчето като на ноемврийско прасе.

Исках да кажа: „Не вярвам, че този, който ви е изпратил, ще ви позволи да убиете внука му.“ Но ако тези мъже наистина ги бе изпратил дядо ти, значи бе проявил голяма хитрост, защото толкова приличаха на обикновени крадци, та не можех да съм сигурна, че не са. Затова бях принудена да отговоря:

— Ще ви покажа къде са нещата ми.

Вторият мъж мина зад мен и стовари дървеното блокче за запушване на уста върху лицето ми; цяло чудо бе, че не ми изби зъбите. Стегна кожената връв зад главата ми толкова силно, че усетих възела като дебелия край на нож, забит в черепа ми. Дървото изсмука цялата влага от езика ми; можех само да наблюдавам как третият мъж запушва устата на Камила. Никога няма да забравя израза в очите й в мига, преди да я повали на сламеника.

Едноокият понечи да излезе от къщата заедно с теб. Притисна те към гърдите си, но ти не спираше да риташ и да се мяташ. И тогава той попита:

— Искаш ли да убия майка ти?

Макар че все още нямаше пет години, ти беше достатъчно умен веднага да спреш да се съпротивляваш. А освен това тогава вече можеше да видиш тялото на скъпия стар Обадая, проснато пред вратата ни. Ризата му бе напоена с кръв, червена като кардиналска шапка. Беше умрял, опитвайки се да ни предупреди.

Аз хукнах към вратата — предпочитах да умра, докато се опитвам да те върна обратно, отколкото да споделя съдбата на обичната ни Камила. Никой не ме блъсна обратно в стаята: вторият мъж ме сграбчи за косата и ме повлече покрай теб и съучастника си, като ме сръгваше в ребрата с ножа си всеки път, щом спирах от умора. Ятото пилета, които спяха на балкона на съседната къща, закъткаха и закрякаха, когато минахме под тях.

* * *

Пътят до резиденцията на дядо ти не ни отне много време, макар че я заобиколихме и влязохме през задната врата. Докато минавахме през лабиринтите от градини, базиликата и палацото[7] надвиснаха над нас като планини. Лампи блещукаха зад десетки прозорци. Само след секунди се озовахме във вътрешността на тази огромна сграда. Покрай нас препускаха зърнати за миг позлатени мебели и нови фрески, яркоцветните шарки на гоблените и ориенталските килими летяха към мен като конфети на карнавал. Цялата сграда миришеше на удоволствие: тлеещи кадилници, прясна портокалова и розова вода, печени меса, мускус, восъчни свещи и разлято в чаши вино.

Бяхме изминали половината път, когато още двама мъже с монашески качулки те взеха от едноокия ти похитител. Не можах да ти кажа нищо за сбогом, само издавах ужасни приглушени звуци, които едва не ме задавиха, докато накрая си помислих, че Бог ще се смили и ще ме прибере. Но от всички домове в този грешен свят нашият непорочен Бог най-малко присъства в сградата, в която ти и аз току-що бяхме станали пленници.

Пред очите ми избухна светлина от отворена врата, ярка като светлината на фойерверки. Изригна смях, нахвърли ми се безжалостно като убийците на Цезар в мига на влизането му в сената. Стаята, в която ме изблъскаха, беше голямата Sala Reale и почти целият под се бе превърнал в гора от месингови стойки за лампи. В сцена, която нашият Данте не би си и помислил да съчини, около две дузини жени пълзяха на четири крака като прасета, ровещи за жълъди. Откритите им гърди се люлееха, голите им бели задни части трепереха. Някои бяха седнали с прибрани към тялото крака в опит да измъкнат наградите — кестени, — разпилени по турските килими. В съответствие с правилата на дома нямаха право да използват нито ръцете, нито устата си… та дори и пръстите на краката си.

Церемониалмайсторът на чудноватата церемония от тази вечер беше дядо ти Родриго Борджия, макар че останалата част от християнския свят го нарича il papa: папа Александър VI. Негово светейшество седеше на високия дървен подиум зад маса, застлана със златен плат. Върху нея бяха подредени съдове във вид на съвещаващи се миниатюрни богове и богини от злато и сребро. Посипаните със сребриста захар десерти във формата на елени, делфини, еднорози и лъвове пълзяха сред малките божества като захвърлен зад борда екипаж на някакъв сладкарски Ноев ковчег.

Докато ме влачеха към господаря на дома, мъжете на масата ме гледаха с очи, зачервени от дима. Нито един от тях не носеше жакет — всички се бяха разсъблекли по ризи и панталони. Всички тези плешиви или украсени с тонзура глави блестяха. Бялата копринена риза на дядо ти беше толкова мокра, че се бе превърнала в млечнобяла кожица, полепнала по огромния му гръден кош и увисналите му старчески гърди. Черепът му блестеше като месингова купа, чийто ръб представляваше венец от посивяващи по края кестеняви кичури, които падаха над ушите му. Не го бях виждала от пет години, но ми се стори, че цялото това време е било само илюзия.

Той се облегна назад в огромния си позлатен стол и ме изгледа изпитателно. Зениците му бяха черни и празни като дупките, издълбани на лицето на мраморен бюст. Той леко наклони глава и впечатляващият му заострен нос на хищник посочи към обратния път.

* * *

Не се наложи да ме носят много далеч — само два ъгъла по-нататък. След като влязохме в апартаментите на дядо ти, разбрах точно дори коя от тези украсени с великолепни фрески стаи ще стане свидетел на изпитанието ми. Наричана Залата на светиите, тя беше почти без обзавеждане — имаше само няколко стола и бюфета. В центъра й бяха поставени мангал, инкрустирана масичка и едно-единствено кресло, тапицирано с аленочервено кадифе, избродирано с малки златни бикове — символът на семейството ти.

Скоро след като ме привързаха за този трон, се появи първият ми посетител — отговорникът за артилерията на дядо ти, Лоренцо Бехайм — авторът на трактатите за черна магия и процедури за призоваване на Сатаната. Бехайм носеше дървена кутия като тези, които лекарите мъкнат навсякъде. Остави този предмет на масата до мен и го отвори, за да мога да се възхитя на инструменти, които наистина приличаха на тези за изследване на утробата и изваждане на нежелаещо да излезе бебе — щипци, куки, колчета и плоски клещи. Премести мангала по-близо, несъмнено за да му е по-удобно да нагрява тези уреди, и ноздрите ми се изпълниха с вонята на горящи въглени.

Бехайм довърши приготовленията си и излезе.

Но не останах напълно сама. Горната част на стените около мен беше украсена с масивни позлатени арки, а художникът Пинтуричо бе запълнил всеки един от оформените като полумесеци прозорци с разкази за светци и бе претворил житията им в поредица от екстравагантни церемонии с множество зрители. Моето кресло бе разположено така, че да гледам към люнета срещу прозореца, на който с прекрасни паунови оттенъци бе изобразен огромен „Диспут на света Екатерина Александрийска“.

Този изглед ми даде възможност да си припомня някои от копелетата на дядо ти. Разбираш ли, Пинтуричо използва какви ли не хора от двора на дядо ти като модели за героите от този разказ, макар че през кратките няколко години, изминали от завършването й, времето и Фортуна бяха променили толкова много у тях. В центъра на тази пищна картина се намираше света Екатерина, която представяше аргументите си в защита на християнската вяра пред император Максимин и неговия съд от учени. Света Екатерина беше съвършено копие на леля ти Лукреция, сегашната дукеса на Ферара. Косата й падаше на светлозлатисти вълни, нацупените й устни бяха алени като череша, а небесносиният й поглед — прикован в една мечта. Този портрет беше по-истински от живота, защото по времето, когато я познавах, Лукреция, ако някой я хванеше умислена, веднага показваше съвършените си зъби — усмивка, предназначена да отклони вниманието на събеседника й от отчаяната надежда в очите й.

В най-ужасните ми страхове, скъпи мой, ти си опознал изражението на Лукреция; но ако е така, може би си запазил в паметта си отразения в несъвършено огледало образ на майка си. Защото в онези години, в които общувах със семейството ти, често казваха, че толкова приличам на мадона Лукреция, сякаш съм й по-голяма сестра. Никога не съм мислила, че е така — носът на леля ти беше по-малък, челото — не толкова широко, а очите — по-светли. Но сега може би и аз изпитвам същата тъжна надежда като Лукреция.

Не по-малко истински от Лукреция бяха двете фигури в двете противоположни страни на сцената. Дядо ти искаше най-обичаният му син, Хуан, дукът на Гандия, да бъде модел за император Максимин; очите на Пинтуричо обаче не бяха така замъглени от чувства и вместо това той реши да даде на този всемогъщ суверен лицето на друг незаконен син, Чезаре Борджия. По времето на рисуването на картината Чезаре беше на двайсет години, все още кардинал на Светата римска църква и все още отличаващ се с деликатната красота на сестра си Лукреция. Пинтуричо обаче му бе придал особен поглед — тъмнозелените му очи се взираха надолу и надалеч, приковани в нещо, което не можеше да се побере в картината, сякаш Чезаре надничаше в царство, което дори художникът не можеше да си представи.

Срещу Чезаре, на другия край на стената, Пинтуричо бе поставил Хуан в образа на турски султан — в костюм, какъвто този любим син наистина често носеше в живота, с огромен ленен тюрбан на главата и пелерина и свободни панталони, украсени с безброй ориенталски шарки. Хуан беше по-мургав от брат си и сестра си — Чезаре и Лукреция са с доста светла кожа — и на този портрет погледът му е хищен — гневен и все пак внимателен поглед на сокол. Ако в живота Хуан някога е изглеждал така, то е било поза.

* * *

Размислите ми за онези кратки години, които „ни водят към косата на Смъртта“, както би казал Петрарка, най-после бяха прекъснати от появяването на дядо ти. Бехайм го придружаваше, все още по потната си риза. Негово светейшество носеше само панталони с ниска талия и яркочервени пантофи, за да подчертае все още яките си и добре оформени крака. Приближи се към мен с грациозната походка на много по-млад мъж с насочени навън пръсти на краката, сякаш се намираше под погледа на учителя си по танци. Само когато се приближи толкова, че да ме докосне, видях колко е остарял — червеникавокафявите петна по лицето му, тънката кожа, опъната над големия му гърбав нос. Но устните му все още бяха пълни, леко присвити, сякаш току-що бе отпил глътка особено хубаво вино и се опитваше да запази вкуса му за по-дълго.

Той кимна на Бехайм, който извади един нож от кутията с лекарските инструменти. Замолих се за бърза смърт. Но Бехайм просто сряза връвта на дървото, което запушваше устата ми. Небцето ми беше толкова сухо, че не можах да изплюя късчето дърво. Бехайм го измъкна с върха на ножа си.

Дядо ти се наведе напред и ме погледна с тези свои обсидианови очи.

— Дамиата. Още от самото начало знаех къде си.

Гласът му бе дълбок, но в говора му се долавяше леко съскане — едва доловима следа от испанското му наследство, макар че семейство Борджия — твоето семейство, carissimo[8] — живееше в Италия от поколения насам. Змията в тревата. Или пък змията в дървото.

Пръстите му се стрелнаха към косата ми — не ласка, а жест на коняр, проверяващ гривата на болен кон.

— Боядисваш си косата, криеш се в някаква еврейска кръчма… — започна той и уморено поклати глава. — Можех да дойда за теб по всяко време. Всяка глътка въздух, която си си поемала през последните пет години, е благодарение на моята снизходителност.

— А вие сте цар на снизходителността, нали така? — подметнах. Дядо ти продаваше опрощение от олтара на църквите си така, както проститутките продават свещи на ъгъла на улиците; единствените престъпления, които не бе готов да прости срещу подобаваща цена, бяха тези, извършени лично срещу него, или някаква форма на подкрепа на османския султан. — Сигурно ще можете да си позволите да дадете опрощение дори на себе си. Тази вечер убихте един мил невинен старец в дома ми. Както и домашния любимец на внука си.

Не исках да изкушавам Фортуна, като изказвам предположения за участта на Камила.

Помислих, че ще ме удари. Вместо това той ми обърна гръб и вдигна поглед към Хуан, османския дук на Гандия, сякаш умоляваше този свой най-обичан син да върне плътта в собствените му загниващи кости. След известно време тежките му рамене увиснаха и той насочи вниманието си към пророческия образ на сина, който още беше жив: Чезаре Борджия, който сега, докато пиша това, е капитан-генерал на армиите на Светата римска църква, прославен в целия християнски свят като Валентино, дук на Романя, феноменът, който захвърли кардиналската си шапка и я смени с войнишки шлем, победителят над тираните и спасителят на цяла Италия. Синът, с чиято помощ дядо ти, Негово светейшество папа Александър VI, ще завладее кралствата на целия свят, без дори да се надигне от небесния престол на свети Петър. Може би по времето, по което четеш това, папската империя ще се е разпростряла далеч отвъд сегашните си граници и от сърцето на Италия ще е обгърнала цяла Европа.

Всъщност, ако всичките ми страхове се оправдаят, може би Фортуна вече ще те е превърнала в наследник на тази империя. Но ако е така, значи Борджиите ще са ти наговорили за мен единствено лъжи освен в частите, в които истината е още по-ужасна.

Най-накрая дядо ти на свой ред прекъсна размислите си.

— В нощта на убийството си Хуан се беше запътил към твоята къща. Само ти знаеше за това. Само ти може да си предала тази информация на някого другиго.

Бях седяла на масата на този папа достатъчно често и бях наблюдавала методите му достатъчно дълго, за да съм наясно със способността му да превръща неоспоримите факти във фалшиви обвинения. Повече от пет години очаквах този разпит.

— Ако твърдите, че съм предала Хуан, като онази нощ съм разкрила пътя, по който ще дойде към къщата ми — отговорих сега, — Бог и Светата майка знаят, че за убийците му би било далеч по-лесно да го проследят от къщата на майка му до Есквилин, където беше вечерял, както знаеше половината Рим. А вие отлично знаете, че семействата Орсини и Вители го бяха взели на мушка. Това са същите кондотиери, които биха се облагодетелствали най-много, ако семейство Борджия изчезне от лицето на земята.

Тук трябва да обясня, че ние, италианците, от няколко поколения зависим за оцеляването на различните си държави и княжества от същите тези кондотиери — братство от наемнически генерали, чиито банди главорези изпълняват срещу солидна цена военните задачи, които френският крал би възложил на огромна армия на постоянна служба при него и ръководени от благородници, които са му се заклели във вярност. Но тук, в Италия, модата е да наемаме на служба инструментите за собственото си унищожение. Тези „воини на Фортуна“ се перчат като сводници в гравираните си брони, водят измислени войни помежду си само за да ограбват беззащитните селяни и прехвърлят верността си към този, който им предлага най-тлъста печалба. А двете семейства, които в момента са начело на тази клика от кръвопийци, са Орсини и Вители.

— Вие направихте Хуан капитан-генерал на Светата римска църква — обвиних обвинителя си. — Пост, за който той беше абсолютно неподходящ и който по никакъв начин не желаеше. Пак вие бяхте този, който заповяда на клетия Хуан да хвърли войниците си в поредица от безполезни нападения над крепостите на Орсини в околностите на Рим, които бяха защитавани от войници под командването на Вители. Дори и монахиня в манастир ще види, че убийците на Хуан са или Орсини, или Вители. Или и двамата. Вие обаче така и не ги подгонихте, нали, Ваше светейшество?

Ако бях очаквала отговор, сега видях, че скоро няма да го получа.

— Бяхте прекалено слаб, за да потърсите сметка от убийците на родния си син. Вместо това ги използвахте за своя облага.

Той ме разбра отлично, макар че ти може би няма да успееш. Папите преди дядо ти се бяха отказали от голяма част от светските владения на Църквата — част, която в момента заема цяла централна Италия и е позната като папските държави — в полза на цял куп тирани, големи и малки. Без помощта на Орсини и Вители дядо ти и дук Валентино можеха само да си мечтаят да разгромят тази армия от деспоти. Затова наеха някогашните си врагове, поставиха тези кондотиери под дръзкото и умно командване на Валентино и така успяха да си възвърнат папските държави с бързина, която събуди страхопочитание у цяла Европа; чухме за тези победи дори в полупотъналите в земята улички на Трастевере. Затова дядо ти, който нямаше желание да уличи съюзниците си в убийството, сметна, че ще е много по-удобно да обвини мен. Аз не разполагах с войници, които Негово светейшество да може да наеме.

— Ти не дойде при мен, когато открихме Хуан… — гърбът на дядо ти леко потръпна — … когато можеше да ни предложиш тези теории. Вместо това избяга като някоя крадла.

— Аз бях там, когато откриха Хуан. Чаках край реката…

За миг се потопих в този спомен и отново чух виковете на рибарите.

— Веднага щом го видях, разбрах, че ще поискате от мен да се призная за виновна. Точно както очаквате тази вечер. — Погледнах към инструментите за разпит в кутията до мен. — А освен това дори тогава знаех, че нося дете в утробата си — дете, заради което бях готова да се изплюя в лицето на Сатаната, за да го защитя.

Негово светейшество се обърна. Сега съскането в думите му беше по-очевидно, отколкото преди:

— Отсега нататък момчето ще разполага с моята закрила. Тук, във Ватикана.

Нададох вой, загубила всяка капка разум. Тези думи ми причиниха по-голямо мъчение от всеки инструмент, който можеше да избере Бехайм.

Едва когато гласът ми секна от изтощение, милостивият Бог ми дари известно спокойствие — при което установих, че очите на Сатаната са толкова близо до лицето ми, че мога да усетя миризмата на вино в дъха му.

— Bene, bene[9] — каза дядо ти. — Отворих една врата и ти показах скръбта си. Един миг на болка, която за мен така и не спира. Риза от пламъци, която никога няма да успея да откъсна от гърдите си.

— И аз скърбя за Хуан.

Той омаловажи скръбта ми само с едно примигване.

— Наричаш момчето Джовани. Разбира се, и това го знаех още от деня на раждането му. Но не вярвам да си сигурна, че моят Хуан е бащата на твоя Джовани.

— Той е дете на утробата и душата ми. Светата майка и аз знаем кой е бащата, който ми даде семето си.

— След като момчето прекара известно време тук, ще разбера кой е баща му — отсече дядо ти с глас, в който не се долавяше и следа от несигурност. Кимна на Бехайм и той отново вкара в употреба лекарския си нож.

Случи ли се нещо такова, човек само се пита на кое ли място ще направят първия разрез. Когато Бехайм сряза въжето, което привързваше дясната ми ръка към стола, реших, че смята да разтегне крайника ми така, че песента ми да започне с пронизителни чисти ноти. Вместо това той преряза въжето, стегнало лявата ми ръка.

— В кутията е, Лоренцо — каза дядо ти. — Дай й го.

Затворих очи и усетих ръката на Бехайм между бедрата си, несъмнено в предвкусване на мига, в който ще вдигне полите ми. Против волята си погледнах надолу.

Той бе оставил в скута ми малка кесийка, която спокойно можеше да се побере в дланта ми. Ушита от изцапана червена вълна, с дълга червена връв, тя беше от торбичките за заклинания, които носят проститутките и сводниците в Рим с надежда да ги споходи късметът или да успеят да направят любовно заклинание.

— Погледни вътре — нареди Негово светейшество.

Пъхнах треперещи пръсти в кесията и извадих мръсна картичка, не по-дълга от палеца ми. И към нея беше прикрепена червена нишка. Това беше bollettino, каквито не се срещат често в Рим — хората от провинцията носят тези малки молитви закачени на врата си. Думите все още се виждаха въпреки неумелата ръка на писаря и евтиното мастило, не много по-тъмно от мръсната хартия: Sant Antoni mi benefator[10]. Това беше надраскана на някакъв селски диалект молитва към свети Антоний, който ни пази от демоните.

Но когато обърнах картичката, видях друг надпис — дело на опитна ръка, на правилен италиански и с черно китайско мастило: Gli angoli dei venti. Ъглите на ветровете.

Погледнах към папата и поклатих глава.

— Изпразни я — каза той.

Останалата част от съдържанието се изсипа в скута ми: две зърна от бакла, малка бучка сив варовик, една quattrino della croce — монета, претопена във формата на кръст. Това бяха заклинанията, които можеха да накарат някой мъж да се влюби в тази, която ги носи. Имаше обаче и още един, последен предмет, който замръзна в ръцете ми.

Сведох поглед към миниатюрната бронзова глава на бик, не по-голяма от малка камбанка, с големи очи, къси рога и халка, която сякаш растеше от върха на черепчето, така че главата можеше да се носи като амулет. Беше антика от времето на етруските — древната раса, населявала тези земи преди римляните и дала името си на Тоскана. Обърнах го в дланта си. Само един миг ми стигаше, за да открия миниатюрните латински букви, гравирани на гърба: Alexander filius. Синът на Александър. В деня, в който се възкачи на престола на свети Петър като папа Александър Шести и прие името на езически завоевател вместо това на някой светец, Родриго Борджия подари този символ на привързаност — и светски амбиции — на любимия си син.

— Хуан… — започна папата и преглътна, сякаш виното в дъха му се бе изкачило обратно в гърлото му. — Хуан го е носил през онази нощ.

— Никога не го сваляше. — По някаква странна причина изпитах половинчата надежда, че това може да утеши бащата на Хуан.

— Открили са го в Имола — каза той.

Говореше за един маловажен град в Романя, най-северната от папските държави, разположена в огромна равнина между Апенините и Адриатическо море. Или по-скоро би трябвало да кажа, че Имола беше незначителен град, преди дук Валентино да установи двора си там по-рано тази година. Чуваше се, че всички посланици — не само тези от многобройните ни италиански държави и останалата част от Европа, но и турските — са ходили там като молители. По някакъв начин амулетът на Хуан бе пътувал пет години и бе прекосил стотици мили от дължината и ширината на Италия, за да се върне в ръцете на баща му. Фортуна наистина обича жестоките иронии.

— Как…

— Как, наистина?

Вдигнах глава.

— Щом сте наблюдавали всичките ми действия през тези последни години, значи знаете, че не може да съм го изпратила в Имола, дори и някога да е бил у мен. За последен път видях този амулет една седмица преди да убият Хуан. Последния път…

Насилих се да отблъсна образите, които ме очакваха на повърхността на една река с бакърен цвят, която се надявах да не пресека никога отново.

— В онази лодка също не го видях. Макар че може да го е взел някой от рибарите.

Папата хвърли поглед към Бехайм.

— Проучихме онези рибари много грижливо.

Може би в тази „грижа“ имаше ужасяваща ирония. Ако обаче беше така, лицето на Негово светейшество не го издаде с нищо.

— Убийците на момчето ми са го свалили от врата му. — Негово светейшество дръпна амулета от мен, сякаш аз бях крадлата. — Взели са го като трофей.

— Жената, от която сте взели тази торбичка, сигурно ще може да ви каже кой й го е дал — промълвих и се учудих колко отчаяно прозвуча гласът ми.

— Нищо не може да ни каже. Тази кесийка със заклинания принадлежи на мъртва жена. Открили са я в ръката й.

— Предполагам, че все някой е разпознал… разпознал тялото й.

Ноздрите на Негово светейшество се свиха, сякаш бе усетил вонята на разлагащите се останки.

— Тя ни затрудни в това отношение. Войниците на дук Валентино са открили трупа й в едно поле край Имола.

Забелязах колко формално говори сега за сина си Чезаре.

— Освен главата й, която все още не е открита.

Прекръстих се.

— Значи убийците са предположили, че някой в домакинството на дук Валентино, ако не някой от собствените ви хора, ще я познае. По тялото й имало ли е белези, или рождени петна?

Зачудих се дали не очаква от мен да ги разпозная, ако наистина ги има — все още знаех отличителните белези на не една и две жени в нашия занаят.

Папата ме изгледа изпитателно в продължение на няколко удара на сърцето.

— Ще те изпратя в Имола.

— За да огледам това, което е останало от нея?

Ръката му се стрелна към мен и ме удари по темето с такава сила, че пред очите ми засвяткаха звезди; стисна ме за косата така, сякаш искаше да ми откъсне скалпа, и наклони главата ми назад.

— Ще заминеш за Имола и ще чакаш в жилище, осигурено ти от Светия престол. — Думите кипяха между зъбите му. — Ще чакаш там, докато получиш инструкции от мен.

Пред себе си видях злобното лице на сатир, толкова близо, че носовете ни за миг се докоснаха. Вече не усещах мириса на вино в дъха му. Вместо това ме лъхна противната землиста воня на отдавна заровен труп.

„Така мирише адът“ — помислих си.

След миг папата ме пусна, кимна отново на Бехайм и излезе от стаята.

* * *

В арката над вратата, през която ти влезе миг по-късно, Пинтуричо бе изобразил Мадоната, която показва Младенеца си на изпълнените със страхопочитание светци. Хората на дядо ти вече те бяха облекли в малко ловно костюмче, с подплатен жакет и червени ботуши от марокен, които стигаха до коляното ти. В ръцете ти шаваше един красив тенериф, почти пълно копие на нашия скъп Ермес, и те ближеше по лицето.

— Мамо! Мамо! Виж! — провикна се ти с гласче като карильон[11] от мънички камбани. Глас на ангел. — Най-накрая се запознах с nonno[12] и той ми подари братчето на Ермес! Утре сутринта ще си отидем вкъщи, ще вземем Ермес и ще излекуваме раната, която му нанесоха онези зли хора! Ще остана тук с кучетата, докато те няма, и ще ме учат на фехтовка и езда!

Хвърли се в скута ми и сега пухкавият тенериф започна трескаво да ближе лицето ми, жаден за солта на сълзите ми.

— Мамо, nonno казва, че когато се върнеш, всички ще живеем тук!

Едва бях успяла да сподавя риданията си, когато видях, че твоят nonno се е върнал и стои зад теб. Месестите устни на Негово светейшество трепереха, но се стиснаха в строга линия.

— Сега разбираш защо съм абсолютно убеден, че ще отидеш в Имола и ще изпълниш заповедите ми.

— Това, което разбирам — прошепнах, — е, че превърнахте собствения си внук в заложник, за да сте сигурен, че ще ви се покоря и ще направя това, което искате от мен.

Дядо ти кимна на Бехайм, който полека те издърпа от прегръдките ми. Ненадейно отново изпитах родилните болки, с които майката се разделя с детето в утробата си. Но знаех, че ако те стисна силно, само ще те уплаша.

Всеки разговор между човека и Бог минава през любовта — така е казал Платон. Затова клетвата, която ти прошепнах, беше предназначена не само за твоите уши, а и за Божиите:

— Ще се върна и пак ще те прегърна, безценен мой. Скоро. Веднага щом успея. А дотогава бъди смел и изпълнявай това, което ти кажат. И когато си помислиш за мен, знай, че мисля за теб, че любовта ми към теб е по-силна от тази, която обръща звездите. Тогава трябва да се усмихваш заради мен, дори да е по сто пъти всеки ден. Дори да е само по един. Всеки път, щом се усмихнеш, сърцето ми ще го разбере.

Едва се беше отделил от ръцете ми, когато на лицето ти грейна първата от тези чаровни усмивки — и потайна, и малко тъжна, която ми напомни за баща ти. Обърна се и ми подари втората в мига, в който минаваше под огромната позлатена арка с Мадоната и Младенеца. Кученцето в ръцете ти също се обърна и погледна към мен. Широките му очи се задържаха върху мен по-дълго от твоите.

Дядо ти не видя сбогуването ни. Вместо това отново се беше загледал в портрета на сина, когото самият той бе загубил. За първи път тази вечер останах сама с него. И не мога да кажа защо, но усетих, че нещо ни свързва толкова силно, че се разплаках, сякаш двамата с него бяхме последните скърбящи, застанали пред ковчега на Хуан.

— Орсини и Вители вече не работят за мен. — Гласът на папата звучеше глухо. — Миналия месец кондотиерите са провели тайна среща в крепостта Ла Маджоне и са обявили въоръжен бунт срещу дук Валентино, Светия престол и цялото ни начинание в Романя. Вителоцо Вители вече е нападнал гарнизоните ни в същите крепости, които му платих богато и пребогато да ми завладее само преди месеци. Impicatti[13]. Орсини и Вители предадоха не само своя херцог, своя първосвещеник и клетвите, които ни дадоха, а и своя Небесен отец.

— Значи вече нямате полза от кондотиерите — отговорих. — И сега можете да извлечете полза от мен.

Погледът на папата остана прикован в образа на Хуан.

— Пет години, Ваше светейшество. Пет години сте трупали омразата си и всеки ден е добавял към нея още една капка. Сякаш сте прибирали вино в избите си. Но ако вярвате, че имам нещо общо с тези хора, ви очаква кисела реколта. Може би онази клетница е поддържала някакви връзки с кондотиерите. Най-вероятно е било така — въздъхнах уморено. — Но ако съм я познавала, това не е било, защото и двете сме били свързани със семейство Орсини или рода Вители.

Папата рязко се обърна с лице към мен. Очите му блестяха гневно, като черно стъкло на слънце. Но аз познавах добре дядо ти и забелязах в изражението му нещо, което ми вдъхна лека надежда. Бях виждала как по чертите му потрепва същото съмнение, когато вдигаше златния бокал, пълен с Христовата кръв, на Великден в базиликата „Сан Пиетро“[14]. Негово светейшество бе продавал Божията прошка толкова пъти, че не можеше да е сигурен, че самият той ще я получи срещу каквато и да било цена. Можеше да усети вонята на пъкъла върху собствения си език.

И по същия начин не беше напълно убеден във вината ми. Ако успеех да открия връзка между кондотиерите и жената без лице, убита с амулета на Хуан в кесийката си със заклинания, може би щях да му докажа невинността си.

— Много добре, Ваше светейшество — прошепнах. — Споразумяхме се. Ще замина за Имола и там ще чакам инструкциите ви.

* * *

Има още едно, последно нещо, което трябва да узнаеш за онази нощ: всичко, което ти е казал дядо ти, беше лъжа, освен това, че кучето е брат на нашия скъп Ермес. Почти съм сигурна, че Ермес и малкият тенериф, който ти подари Негово светейшество, бяха от едно котило, родени два месеца преди убийството на баща ти.

Глава 2

Фортуна е непостоянна по природа. Както отбеляза веднъж един мой скъп приятел, тази злобна кучка знае, че не може да ни запрати в дълбините на падението ни, ако преди това не ни извиси. Затова, когато се върнах в осквернената си къща в Трастевере, за да се приготвя за пътуването си до Имола, заварих там Камила — жива. Вече бе предала тялото на нашия скъп смел Обадая на малката ни еврейска общност и бе платила за погребалната му служба и самото погребение; беше положила Ермес за вечен покой в градината с подправки зад къщата ни. Заварих я с кофа вода и луга, готова да се заеме с почистването на огромно кърваво петно от сламеника, на който я видях за последен път. Още преди да успеем да се прегърнем и да започнем да скърбим като троянки за загубеното ни малко момче, погледите ни се срещнаха и тя ми каза:

— Кръвта не е от мен, мадона.

Не й зададох повече въпроси. Също като майка ти, нашата обична Камила идваше от нищетата и това я бе направило много изобретателна.

* * *

Преди да напуснем Рим, успях да продам повечето от медальоните и брошките си и така да се сдобия със средства, за да купя неща от първа необходимост, които Светият престол нямаше да ми осигури, както и да откупя някои от най-хубавите си рокли от заложните къщи. Три дни след принудителното ми посещение във Ватикана двете с Камила застанахме пред порутения си дом и се приготвихме да възседнем мулетата, които чакаха отпред, натоварени с пътническите ни сандъци. През петте години, прекарани в тази къща, двете бяхме положили огромни усилия да направим тази градина колкото полезна, толкова и красива: садяхме зеле, чесън, салати, всичките ни подправки и цветя, поливахме смокините, крушите и лимоновите дръвчета, изкопахме лехи и построихме пергола.

Под лекия, почти кристален дъждец зеленината ни блестеше с берилови и смарагдови оттенъци. В този дъжд обаче имаше и нещо пророческо — сякаш и бездруго нямахме достатъчно причини да се боим от пътуването си, — защото дори докато наблюдавахме градината, в капките дъжд започнаха да се примесват снежинки.

— Зимата ще е ледена — отбеляза печално Камила, с тази нейна топла неаполитанска кръв. — Всички птици вече отлетяха.

Знаех колко много обичат двамата с Джовани да излизат в градината с Ермес, да наблюдават лудуването на гущерчетата и мушитрънчетата и понякога да ги гонят. Притиснах я в прегръдките си.

— Имам известна надежда — промълвих. — Папата ми остави тази нишка и аз ще се държа здраво за нея. Вярвам, че ако успея да открия истината за убийството на Хуан, ще върна скъпото ни момче у дома. Това е моето упование, скъпа моя. Ще се върнем тук. И тримата. Слънцето отново ще изгрее.

— Ще я запомня — каза Камила и се огледа наоколо със страхопочитание, сякаш виждаше градината ни за първи път. А после ми се усмихна със забележителната невинност, която бе успяла да запази и в най-големите изпитания. — Ако запомниш нещо достатъчно добре, със сигурност ще се върнеш и ще го видиш пак.

* * *

Няма да хабя думи да описвам подробностите от пътуването ни — ще кажа само, че прекарахме на гърба на тези мулета цяла седмица, а снегът по планинските проходи беше така дебел, че купчините, натрупани край разчистения път, стигаха над главите ни.

Имола се намира в самото подножие на Апенините, под огромния килим от ръждивочервена почва, позната като pianura, който се простира до Адриатическо море — един от градовете, които римляните са разположили покрай виа Емилия[15] като зърна на тръстиково сметало. Цялата Имола може да се побере в квартала „Кампо Марцио“ в Рим, но самият град не е огромно пасище, каквото е голяма част от Рим. Заобиколен е от дебела каменна стена и всичко е сбутано нагъсто вътре. Има по-малко рушащи се от старост тухлени кули, отколкото в Рим, и също толкова много нови дворци. С всичките войници вътре, както и с армията от опортюнисти, която ги бе последвала, в деня на пристигането ми в Имола имаше също толкова хора, колкото в Рим в деня на заминаването ми.

Влязохме в града през портата, която гледа към Апенините и поради това наречена Планинската порта, изсечена в стена, толкова дебела, че вътре спокойно можеше да се построи къща. От другата страна намерихме тълпа, която се мяташе напред-назад като раци в сито: продавачки на свещи[16], гримирани така обилно, че лицата им приличаха на карнавални маски, носачи, крепящи вързопи на главите си, и селяни, които носеха на своите кошници яйца или наденички; търговци с подплатени с кожа наметала, монаси с груби кафяви качулки и картоиграчи с кадифени жакети, достатъчно къси, за да демонстрират препаски[17], които може и да бяха натъпкани със зелки. Редът се поддържаше от местното опълчение — розовобузи момчета от планината в жакети и с издути бричове, до едно в яркочервеното и жълтото на Борджиите.

Папата ни бе осигурил жилище в палацо Макирели — нова сграда, само на няколко пресечки от Рока[18], огромната каменна крепост, която защитава югозападния ъгъл на града. Двете ми малки стаички бяха на горния етаж, празни, като се изключи големият орехов стол и леглото с натъпкани с пера завивки. Камила отвори кепенците и двете погледнахме надолу към прекрасен двор в най-съвременния стил all’antica[19], с тънки колони и грациозни арки.

Прекарахме следващите няколко дни в разопаковане на сандъците си, обсъждане какво да купим и с големи усилия — в набавяне на въглища, вино, хляб и сирене, тъй като тук всичко е оскъдно. Времето беше прекалено студено, за да можем да отворим кепенците — само ги открехвахме, затова почти не виждахме съседите си. Въпреки това двете си устроихме игра: започнахме да ги шпионираме, както когато прозорците ни гледаха към Виа дей Банки, в годините преди убийството на Хуан. Когато чуехме хрущене на стъпки по замръзналия пясък, надничахме навън и започвахме да клюкарстваме за хора, които не познавахме.

— Търговец. Венецианец — каза Камила по адрес на един посивяващ господин със самурена шапка и самурени ревери на cioppa[20].

— Права си за дрехите — съгласих се, — но венецианец на неговите години щеше да си боядисва косата, а освен това е малко изгърбен от прекалено много седене — като писар. Посланик. Ферара или Мантуа.

— Горкият — съжали Камила един много по-млад мъж, който изведе муле от оборите и се зае прилежно да го разхожда из двора, облечен само по тънък панталон и къс жакет, толкова опърпан, че на него не можеше да се задържи и бълха.

— Виж му косата — отговорих не толкова съчувствено. — Разрошена е до немай-къде. Стърчи във всички посоки като пролетна салата. Месир Салатена глава. Но не е прислужник. Виждаш ли мастилото на пръстите му? Той е писар на някой посланик. И пазач на мулето. Флорентинец. Нали сега са република. А републиките не дават пари, за да обличат писарите си.

След като приключи с обиколките си, пазачът на мулето се зае да му дава сено от ръката си, сякаш ставаше въпрос за детето му. Беше потънал в това общуване, когато едно момче, може би дванайсетгодишно, със селска пелерина от конски косъм, голи крака и обувки, които може и да бяха изрязани от кратуни, влезе през конюшните и се приближи към него. Двамата проведоха кратък разговор, после пазачът на мулето извади от протрития си жакет сребърна монета, а посетителят му я сграбчи нетърпеливо, преди да побегне обратно по пътя, по който бе дошъл.

— Мадона? — обади се Камила.

Стиснах ръката й, но не казах нищо.

* * *

От пристигането ни в Имола бяха минали три дни, а все още нямах вест от папата. Тази сутрин, когато Камила отиде да ни набави някои неща от първа необходимост, установи, че и жителите на Имола са несигурни за съдбата си.

— Казват ми, че Вителоцо Вители е превзел Фосомброне в Деня на вси светии — съобщи ми вярната ми прислужница.

Оттогава беше минал повече от месец, а Фосомброне беше крепост с голяма важност, макар че се намираше далеч на юг оттук.

— Казват, че са изклали гарнизона на Валентино до крак. Но оттогава, мадона, живата истина е, че никой не е чул нищо, макар всички да се боят, че кондотиерите скоро ще се отправят към Имола и ще я обсадят.

Можех да предположа, че нападението над Фосомброне е една от измените на Вителоцо Вители, за които ми бе споменал Негово светейшество в Залата на светците: кондотиерите бяха изтръгнали от преданите войници на Валентино крепост, за чието превземане несъмнено бяха съдействали на дука само преди месеци. И също като жителите на Имола, можех само да предполагам какъв напредък са постигнали кондотиерите след това — несигурност, която правеше мълчанието на папата още по-обезпокоително. Надникнах тревожно през процепа измежду кепенците. Почти очаквах да зърна завоевателите в двора.

Нямах какво друго да правя, затова продължих бдението си на прозореца. След известно време видях пазача на мулето да започва обиколките си точно както предишния ден. Но на няколко пъти, когато се намираше срещу стаята ни, той вдигна глава, сякаш знаеше, че го наблюдаваме.

— Мислиш ли, че шпионираме шпионина на папата? — обърнах се към Камила. — Може би Негово светейшество се е въздържал да ми изпрати „инструкции“, защото очаква някой съучастник да се свърже с мен и така да докаже вината ми.

Установих, че хапя долната си устна.

— Скъпа, слез долу, провери акцента му и се опитай да разбереш нещо за него. Но не му казвай нищо за нас. Виж какво е готов да ти разкрие.

Камила слезе по стълбището ни и спря пазача на мулето точно след като беше минал под нашия прозорец. Оказа се, че не е много по-висок от нея и е почти толкова гъвкав. Когато тя му заговори, тъмните му очи проблеснаха, впити в лицето й, а тънките устни върху тясното лице се разтвориха в усмивка. Не се учудих, че Камила му се струва симпатична; от своя страна, тя наклони глава в типично свой маниер, докато той й отговаряше, придружавайки думите си с енергично жестикулиране.

След малко Камила се върна и каза:

— Права бяхте. Наистина е флорентинец и е образован човек — говори на много изискан тоскански. Зададе ми хиляда въпроса кои сме, но аз не му разкрих нищо дори след като ми съобщи името си. Месир Николо. Мисли, че сте тук по работа. Или поне така намекна — уточни тя и поклати глава. — Мадона, кълна се, че според мен той не знае достатъчно за вас, за да е шпионин на папата.

Тук усмивката на Камила, която никога не се задържаше дълго, изчезна от лицето й.

— Но ми каза нещо, което ще ви заинтересува. Попита дали сме останали тук заради убийството десет дни след Вси светии. Попитах го какво има предвид и той обясни, че селяните все още говорят за това и разпространяват всевъзможни слухове. Мадона, онази жена е била… насечена… Била е насечена на части. — Очите на Камила се бяха разширили. — И тези късове от тялото й са били разпилени из околността. Но така и не открили главата й.

— Десет дни след Вси светии — повторих вцепенена, опитвайки се да избягам от картините в главата си. — Значи преди три седмици. Достатъчно време, та папата да научи, да ми възложи тази задача и да пристигнем тук. Кълна се в разпятието, това трябва да е същата жена, в чиято кесия със заклинания са открили амулета на Хуан.

Затворих очи, но нямаше полза, защото образите все още ме чакаха. Може би е имало причина да отсекат главата на онази жена. Но с каква цел са я насекли като вол за съботен пазар?

Мрачното разкритие ме накара да задам един по-важен въпрос:

— Защо Негово светейшество не ми спомена нищо за начина, по който е… загинала, след като, изглежда, тук всички го знаят? Не ми каза, че е била разчленена. Само спомена, че са я намерили в някакво поле.

Погледнах надолу към двора. Флорентинецът бе възобновил обиколките си. След миг той вдигна глава и аз веднага отстъпих назад.

— „Ъглите на ветровете“. Може би убийците й са се хвалели, че са я разпилели с вятъра. Точно както са оставили амулета на Хуан в същата кесия — за да се похвалят, че са убили и него. Но не мога да си представя защо Негово светейшество не каза нищо за тази възможна връзка.

— Мадона, смятате ли, че Негово светейшество е искал да провери дали вече не знаете за нея?

Усмихнах се, но само защото Камила беше толкова умна.

— Може би Негово светейшество вярва, че тези ъгли на ветровете са разковничето към всичко това, повече дори от амулета на Хуан. И може би, както казваш, се е питал дали вече не знам. Или може би вярва, че ще открия значението им и ще му го съобщя? Но освен ако ъглите на ветровете не са в тези стаи… Какво чака Негово светейшество? Кондотиери и армиите им да се появят пред портите на Имола ли?

Младият приятел на флорентинеца се появи по същия маршрут както предишния ден.

— Най-вероятно си права, като смяташ, че твоят месер Николо не ни шпионира, поне не от името на папата — измърморих, когато видях пратеникът да получава наградата си и да си тръгва. — И все пак това момче го осведомява за нещо.

Камила, която още от малка търсеше начин да бъде полезна — инстинкт, без който не би преживяла детството си, — бе започнала да чисти малката ни медна вана с шепа пясък от двора. Без да вдига глава, попита:

— Мислите ли, че следят за идването на кондотиерите?

Не, не мислех. Но не казах нищо. Вместо това някъде от дълбините на спомените ми отекна гласът на майка ми: Cercar Maria per Ravenna. Поговорка, която ми каза още когато бях момиче. „Потърси Мария в Равена.“ Ако не знаете, произтича от историята за един мъж, който идва в Равена в трескаво издирване на загадъчна жена на име Мария, в която е отчаяно влюбен. Мъжът намира обекта на чувствата си — само за да открие една крайно неприятна тайна за любимата си, която му докарва смъртта. Така че поговорката е предупреждение: внимавай каква истина търсиш.

Проследих с поглед как месир Николо води животното си обратно към обора. Но далеч по-ясен беше образът на папата, застанал пред мен в Залата на светците, и пробягналото по лицето му съмнение. Сега видях и друго: по-дълбок страх.

Докато Камила търкаше медта, мокрият пясък тихо скърцаше. Шепотът ми беше толкова тих, че тя не ме чу:

— Точно това ви плаши, нали, Ваше светейшество? Че ще открием тези краища на ветровете само за да намерим Мария в Равена.

* * *

На четвъртия си ден в Имола отново проследихме ритуала на месир Николо и пристигането на информатора му. Един час след като момчето си тръгна, някой почука на вратата ни за първи път, след като пристигнахме в този град. Погледнах към Камила и казах с престорена веселост:

— Нали виждаш, Негово светейшество не ме е забравил.

Тя вече бе отишла до вратата.

— Да отворя ли?

Кимнах и почувствах как нервите ми се обтягат.

От спалнята ни можех да видя посетителя, застанал на прага. Лицето на този младеж бе почти толкова гладко и румено, колкото на момчето на пазителя на мулето, но облеклото му беше значително по-скъпо, в панталона и жакета в алено и жълто на домакинството на дук Валентино. Той незабавно подаде на Камила една малка картичка, падна грациозно на едно коляно и ни остави.

Камила се намръщи, сякаш посланието бе изпратено до грешен адресат.

— Мадона, това не е от Негово светейшество. Негово превъзходителство дук Валентино ви вика в Рока тази вечер. На Gena nel Paradiso.

Вечеря в рая. Не знаех какво има предвид Валентино с тези думи; те приличаха чисто и просто на гатанка, също като тези на баща му. Не знаех дори дали Валентино ме вика от името на папата, или поради свои причини. Но може би знаеше, че въпреки всичко около мен ще се надигнат хиляди спомени, като поле от лавандула, което изскача от голата земя и почти те задушава с благоуханието си. За миг почувствах, че не мога да дишам.

Когато успях да проговоря, се обърнах към Камила:

— Ще трябва да измием косата ми.

Глава 3

Краткият следобед наближаваше края си, когато облякох роклята, която бях оставила в пътническия си сандък, скрита под пласт изсушени розови листенца. Това беше невероятно красива и много скъпа camora[21], ушита от най-тъмночервения cremisi velluto[22], който бях виждала някога, украсена с релефни нишки от златен и сребърен брокат. На шията си носех много рядка римска камея — изваян в сардоникс образ на млада жена или може би на богинята Луна, — окачена на наниз венециански перли; косата ми бе сплетена по модата coazzone[23] и прибрана в мрежичка, изтъкана от златни нишки.

Камила бе донесла огледало, с което се бях сдобила в по-добри дни и което сега ненавиждам, защото живачната амалгама разкрива и най-малкото несъвършенство. Кълна се в седемте църкви, че не съм поглеждала в това огледало на истината от седмицата, в която убиха Хуан и когато косата ми беше още руса.

— В името на разпятието — измърморих, — коя е тази?

От пет години се боядисвах, а все още не мислех за себе си като за чернокоса. И разбира се, вече изобщо не приличах на момиче, макар че може би не съм приличала и последния път, когато огледах изпитателно отражението си. Но формата на лицето ми не се бе променила: челото ми все още си беше същото, бледо и твърде широко, носът — все така дълъг и както смятах открай време, прекалено гърбав, деликатната уста, прекалено малка и нацупена, не се беше променила, нито пък тясната брадичка.

— Знаеш ли какво ми каза наставницата ми Гамбиера първия път, когато ме облече, за да пристъпя към работа? — обърнах се към Камила. — „Приличаш на някоя от ония птичи маски, които носят дамите на Карнавала.“

— Мисля, че ви е казала и друго: че сте прекрасна птица — отговори Камила, която все още се суетеше около мрежичката ми. — Ослепителна златна пойна птичка. Или поне така ми казахте една вечер, когато прекалихте с верначата[24].

Станах и положих ръце върху удълженото, сериозно, безплътно лице на Камила, сякаш галех някой ангел.

— Знаеш, че си моята скъпа сестра и най-любима amica[25], сега и завинаги — промълвих.

А после я пуснах, защото Фортуна винаги разбира, когато се държиш за някого прекалено дълго.

* * *

Напомням ти, че Рока е разположена в югозападния край на Имола — нисък, но масивен квадрат от сив камък с по една здрава кръгла кула във всеки ъгъл, заобиколена от ров, пълен с вода, която, когато я пресякох онази вечер, вече беше тъмна като предстоящата нощ. Когато човек се приближи, стените сякаш се надигат към небето, а когато вдигнах глава, гарваните, кръжащи над укрепленията, изглеждаха не по-големи от скакалци.

След като се озовах от вътрешната страна на стените, обявих коя съм пред стража на портата, където ми дадоха един войник със сребърен нагръдник като придружител. Той ме преведе през поредица от сводести стаи. Навсякъде виждах натрупани пики, алебарди и гюллета. Миризмата на целия този покрит с масло метал толкова приличаше на миризмата на изсъхнала кръв, че едва не се задавих.

След тези складове, които красноречиво вещаеха бъдещето, изпитах благодарност да се озова в тих малък двор, в който имаше предимно плодни дръвчета. В другия му край видях елегантен портик със скромни размери. Придружителят ми ме отведе до една врата в тази колонада, почука, надникна вътре и ми махна да вляза.

Макар че стаята, в която прекрачих, беше прекалено малка за големи събирания по важни поводи, беше повече от идеална за частна вечеря. Високият таван позволяваше димът от всички свещи да се издига към сводовете и така разкриваше незамъглен изглед към пищните гоблени на стените и дългата маса, застлана със златен плат, толкова прекрасен, че да сервираш вино върху него ми се стори смъртен грях.

Неколцина от господата, седнали край тази маса, повечето облечени в черни туники с висока яка, ми бяха познати. Агапито да Амелия, личният секретар на дука, говореше иззад ръката си на Микеле де Кореля, когото всички наричаха Микелото, човек, който смъртно напомняше на дребен търговец: миг след като се обърнеш, вече не можеш да си го спомниш. Може би затова се говореше, че Валентино го натоварвал с най-„деликатните“ си задачи. Рамиро да Лорка беше довереник както на папата, така и на Валентино; макар и немлад, мургавото му лице на тиранин не издаваше възрастта му. Сред неколцината, които не бяха от кръга на Валентино, разпознах посланика на дука на Ферара, Пандолфо Коленучо — изтъкнат учен с уморени очи и побеляла глава; предположих, че на тази вечеря са поканени някои от най-важните посланици, макар че нямах представа защо.

Стаята беше достатъчно топла, та половин дузина дами да се облекат така, сякаш е Денят на свети Йоан Кръстител[26]. Всички те приличаха на сияещи цветя редом до сериозните си едноцветни кавалери: тъмночервени устни, румени като зората гърди и голи рамене, тук и там начервено зърно надничаше изпод рюшове, дантела и блестяща дамаска. Беше ми трудно да видя някоя, която да не е това, което наричаме „венециански руса“ — с коса, по-сияйна от предено злато — и усмивки, по-съвършени и блестящи от перлените огърлици на елегантните им шии. Съществува име за такива жени и то започна да навлиза в говоримия език точно когато напуснах бизнеса: cortigiane oneste, или „честни куртизанки“, макар че по-неблагосклонните лексикографи биха казали „честни курви“.

Начело на тази великолепна маса, седнал сам, беше дук Валентино, господар на Романя, идол на цяла Италия, инструментът на амбициите, които баща му — нашият Свети отец — само си беше представял, когато превърна клетия Хуан в техен нестабилен съсъд. Дукът ми кимна леко и отсечено, а един паж ме заведе до стола ми.

За разлика от брат си Хуан Валентино предпочиташе строго облекло. Тясната яка на черния му кадифен жакет показваше само тънка ивица от бялата му риза. Свещите придаваха гланцов блясък на млечната му кожа, правата му кестенява коса падаше по раменете, обграждайки слабото лице на светец, което Бог бе сложил върху врат на боксьор. Мустаците и рядката му брада бяха късо подстригани, така че брадата приличаше повече на ръжда по челюстта му, солидна като желязна плоча. И все пак много от най-поразителните черти на Валентино бяха женствени — меката извивка на долната му устна и фино изваяният нос, за който всяка жена би му завидяла. Подобни на ястребови крила вежди почиваха ниско над пронизващи очи, чиито зеници и тъмнозелени ириси бяха обградени от необикновено чисто бяло.

В другия край на масата свиреше група музиканти alta[27], а една млада жена със сладък глас пееше скръбната O mia cieca e dura sorte[28].

Но едва бях седнала на възглавницата си, когато Валентино вдигна пръст и спря музиката.

Очите на всички се приковаха в дука им — който бе затворил своите почти напълно и миглите му леко трепкаха.

— Сигурен съм, че всички вие сте запознати с откровението, което получил свети Йоан Богослов, докато гледал как новият град Йерусалим се спуска от небето — град, построен от яспис и злато.

Гласът на Валентино бе слаб, почти немощен.

Вече изглеждаше, че няма да продължи, когато очите му ненадейно се отвориха изцяло. Следващите му думи прокънтяха толкова остро, че всички се изправиха на столовете си:

— Негово светейшество и аз не смятаме да чакаме небето да ни спусне велики градове. Говорих с архитекта си, както и с инженер-генерала си — всички вие познавате маестро Леонардо, от Винчи. Нашият уважаван маестро има свои откровения — видения за градове, в които епидемиите не могат да се разпространяват, а димът и вонята не тровят въздуха, в които улиците не са задръстени от курви, шарлатани и главорези. Градове, които са просторни и открити за най-полезните форми на общуване. Градове, в които работилници и машини ще изпълняват труда, с който сега са натоварени хората и животните. Градове, в които всички хора ще могат да се радват на справедливост и libertas[29], независимо от ранга и богатството си.

Погледът на Валентино обходи масата, сякаш предизвикваше някой от нас да оспори възможността за истинността на това видение.

— Тази вечер ви предлагам първата стъпка към такъв град, защото като Яков и ние трябва да започнем да се катерим по стълбата към рая, вместо да чакаме да засвири последната тръба. — Вдигна чашата си. — Вече завършихме клаузите на споразуменията, които ще възстановят мира в Романя. Едва след подписването на този договор можем да започнем да строим нашия Небесен Йерусалим тук, на земята.

Възможно е цялата кръв да се е оттекла от главата ми. Всичко чуто, било от устните на Негово светейшество или от улиците на Имола, ме бе накарало да повярвам, че скоро Романя ще се превърне в Армагедон, тъй като Валентино бе принуден да защитава завоеванията си срещу същите тези кондотиери, които му бяха помогнали да ги постигне. Но този „договор“ можеше да означава само, че тези наемни войници, които бяха обявили война на покровителя си, ще бъдат приети обратно с целувки и прегръдки. А щом мирът между Валентино и кондотиерите беше съвсем близо, трябваше да отхвърля всички предположения, които бях направила във връзка със задачата, възложена ми от папата. Негово светейшество едва ли имаше интерес да открие съществуването на връзка между убитата жена, амулета на Хуан и бившите си, а сега и бъдещи съюзници.

Останалата част от речта на Валентино чух така, сякаш някой бе притиснал възглавница върху главата ми:

— За това начало съм признателен на нашите почетни гости. — И Валентино леко наклони чашата си към срещуположния край на масата. — Моите многоуважавани братя по оръжие, синьор Паоло Орсини и синьор Оливерото да Фермо, който идва при нас от името на прославения Вителоцо Вители.

Двамата мъже, седнали на отсрещния край на масата, кимнаха и вдигнаха чашите си. При влизането си в трапезарията ги бях погледнала отгоре-отгоре; сега съзнанието ми почти ми изкрещя: „Убийците на Хуан са тук. На тази маса.“ И същите тези окървавени ръце току-що бяха получили покана да подпишат договор с бащата, който още скърбеше за жертвата им, и с брата, който единствен притежаваше способността и куража да отмъсти за него.

Във външността на Паоло Орсини ясно личаха излишествата, характерни за положението му. Лицето му бе увиснало и подпухнало; само арогантно издадената му челюст и големият гърбав нос подсказваха, че дългогодишната му професия е свързана с оръжието. Но придружителят му, този синьор Оливерото да Фермо, приличаше досущ на някой от господарите на бойното поле. Беше може би на възрастта на Валентино и чертите му наподобяваха бюст на гръцки атлет; дори под кадифения му жакет личаха раменете на дискохвъргач, макар че бяха покрити с дипли с цвят и блясък на излъскан бронз. Светлите му, широко разположени очи обходиха масата, спирайки се на всяко лице.

Прекарах следващите няколко часа, като едва опитвах от различните ястия. Слуги в ливреи носеха поднос след поднос с дини, желета, захаросани плодове, наденици от черен дроб, свинско филе, равиоли в супа и захаросани борови ядки; вината требиано и фраскати се лееха като водите на изворите Петриоло. Разговорът течеше също тъй свободно и включваше много цитати от древните, сред които Платон, Хораций, Епиктет и Марк Аврелий.

Валентино обаче седеше мълчаливо, ядеше почти толкова малко, колкото и аз, и старателно отбягваше да ме погледне в очите. Това заучено безразличие ме притесни не по-малко от обявлението му във връзка с кондотиерите. Щом този договор беше на практика подпечатан, Валентино, който очевидно възлагаше всичките си надежди на него, щеше да има още по-малък интерес дори от баща си да ми позволи да разследвам убийството на Хуан. Но все пак може би щях да успея да му намеря удобна изкупителна жертва. Едно насила изтръгнато от мен „признание“ можеше да очисти кондотиери от всякаква вина за убийството на Хуан… както и да спаси папата и Валентино от обвинението, че са продали покоя на душата на Хуан, за да сключат сделка с Дявола.

Най-после Валентино бутна стола си назад и тихо излезе, без да каже нито дума на никого. Но тромбонът и дървените духови инструменти продължаваха да свирят, лицата на гостите се зачервиха, а под полите от дамаска и ленените ризи започнаха да се прокрадват ръце. Вечерята приключи едва когато месир Агапито се изправи. На дребното му лице на невестулка се изписа леко болезнено изражение, когато изтърси трохите от кадифения си жакет и се обърна към нас от името на оттеглилия се дук:

— Предишните деспоти на Имола, които нашият дук отстрани като дар за хората от този град, наричаха това крило на Рока Paradiso.

Ето откъде идвала поканата да вечерям в рая.

— Но сега всички ние трябва да напуснем рая — добави Агапито с неохотна усмивка. Зъбите му приличаха на зрънца ориз. — Защото ни призоваха в ада.

Глава 4

Агапито поведе всички ни в дълга процесия през вратата в края на трапезарията, откъдето се озовахме в килер, пълен с чували със зърно и бъчви с масло, а оттам в друг, по-тъмен склад, вонящ на барут. Късо стълбище ни отведе в най-тъмното от всички помещения. Чух наоколо си сподавен нервен смях, скоро последван от шума от затварянето на тежка врата.

Това място миришеше като ателие на художник — цялото ухаеше на масла и бои. Още звуци: шум от целувки, шумолене на поли, оплаквания от студа. Чух някой да кавза, че кулата, в която очевидно бяхме влезли, се наричала Адът, защото предишните собственици я били издигнали като затвор…

Стори ми се, че слънцето е грейнало изневиделица в безлунна нощ. Само след миг видях всички присъстващи — повярвах, че мога да различа всяка перла, всеки шев, наболата брада по лицата на мъжете. И все пак това неестествено осветление избледня след по-малко от миг. Разнесе се високо приглушено тупване, сякаш десетина души бяха ударили с килим по пода в един и същи миг.

Последваха крясъци. Едва успявах да мисля сред тези ужасени писъци и се зачудих дали някой не е изтървал факла в някоя от бъчвите с барут, складирани в помещенията под краката ни.

От мрака изплуваха черепи — шест или осем, разположени на равни разстояния един от друг из цялата стая, закачени като свещници на покритите с черно кадифе стени. Във всеки от тях гореше свещ и светлината се изливаше през празни носове и очни орбити. Цялото „развлечение“ бе осветено за нас по този начин; изглежда, хората на Валентино бяха възпламенили материалите, които бях подушила при влизането ни — експлозия, която бе съвсем безвредна, освен за нервите ни.

Във въздуха все още се носеше нервен смях, когато една кадифена завеса се отдръпна и в стаята се дотъркаля малка, ярко боядисана колесница, от тези, които използват при триумфалните шествия, без видими съоръжения, които да я докарат дотук. На тази колесница без коне стояха три съвсем голи жени, обърнати с гръб една към друга, за да образуват човешки триъгълник. Под босите им крака глави на грифони от позлатен гипс бълваха вино в сребърни купи. Нямаше чаши и дамите и господата започнаха да гребат с шепи. За съвсем кратко време подгизнаха от вино. Мокрите им ризи не оставяха съмнение в каква посока се развива това забавление.

Намерих ъгълче сред няколко от дамите, които не искаха да изцапат ориенталския си атлаз и реймския лен, и скоро една от русокосите ме въвлече в разговор.

— Повечето от нас са от Венеция — каза тя. — Нашите търговци винаги са тук, и в добри, и в лоши времена, и обичат същите ястия, които радват небцето им у дома.

От двете й страни няколко дами се приведоха в дълбок реверанс; венецианската ми приятелка побърза да се присъедини към тях. Предположих на кого се кланят така трескаво, обърнах се и направих същото.

Дук Валентино направи малък поклон, преди да ми подаде ръка в официална черна ръкавица. Не можах да не потръпна, докато я поемах. Придружителките ми започнаха енергично да се кискат, докато той ме отвеждаше настрана.

— Покоите ти задоволяват ли те?

Пристъпвахме с бавни къси крачки, които повече подхождаха на любовници. Валентино обаче не изчака отговора ми.

— Ако досега не ти изпратих вест, това е, защото този договор с кондотиерите хвърли всички правителства, представени тук, в безумна тревога — вярват, че ще ги изложи на по-голям или по-малък риск. Най-вече флорентинците — сега трябва да ги убедя, че този наш мир няма да даде на Вители, с когото имат неприятна история, свободата да ги нападне. Продължавам да им предлагам отделен договор, който да гарантира сигурността им, а в замяна те просто ми изпратиха един забавен секретар, който да отлага въпроса до безкрай. Търговците и банкерите им намират цената на мира за прекалено обременяваща, без да държат сметка колко повече ще им струва войната.

Валентино спря и се обърна с лице към мен, макар че гледаше надолу.

— Но ако ме попиташ кое е по-трудно — продължи той почти полугласно, — уреждането на война или сключването на мир, ще ти кажа, че е второто.

Тук той насочи погледа си към Оливерото да Фермо и Паоло Орсини, които стояха, доближили глави един към друг, и се съвещаваха като фарисеи. Можех да предположа само, че каквито и тайни да се стараеха да запазят помежду си, скоро ще станат достояние на Вителоцо Вители.

— Още по-трудно ми е да повярвам, че сегашното предателство на тези господа е единственото престъпление, за което имат нужда от прошка — заявих с треперещ глас. Знаех, че разполагам само с няколко думи, с които да спася момченцето си. — Вие знаете също толкова добре, колкото и аз, кой е сложил амулета на Хуан в кесията със заклинания на онази нещастница.

Валентино ме хвана за ръка и ме дръпна по-навътре в нашия ъгъл на стаята. Кадифените драперии едва не ни обгърнаха.

— Изпратихме кораби отвъд океана и открихме нов свят, който баща ми сега раздели между Испания и Португалия. Може би това ще бъде наследството на тези нации сега, когато навлизаме в тази нова епоха.

Прикова ме с поглед, толкова настойчив, че дори не се зачудих какво общо има разделението на този нов свят с убийството на брат му.

— Но ние, италианците, сега имаме възможността да сложим край на тази безконечна война и да построим новия свят тук, на родната си земя. Дамиата, никога не си виждала неща като тези, които нарисува Леонардо. Ще започнем в Чезена и Чезенатико, а после и в останалата част от Романя. След това в цяла Италия. Пристанища, канали, нови пътища, всички дарове, които ни предлага scienza[30]. Или можем да продължим с войните и разединението си, да откажем да продължим напред и да гледаме безпомощно как хората ни стават роби на чужденци. — Ноздрите му потръпнаха. — Да допуснем, че обвиненията ти са верни. Дори да прекося тази стая и да изтръгна самопризнания от тези двамата, Хуан ще си остане погребан под пода на „Санта Мария Маджоре“. Костите му няма да спасят Италия, а имената на убийците му няма да ни донесат мир.

Затворих очи, сякаш бе разкопал камъните на църквата, за да ми покаже тези кости.

— Значи това сте искали да ми кажете тази вечер. Няма да има инструкции от Рим. — Гърлото ми се сви. — Работата ми тук приключи.

— Ти вече не си проблем на Рим. Обясних на баща си, че аз по-добре мога да преценя с какво можеш да си ни полезна.

Очите ми рязко се отвориха и видях неговите, ярки като излъскан яспис.

— Негово светейшество се съгласи.

Отвърнах на погледа му. Нима папата вече му бе отстъпил контрола над съдбата ми? Но преди да успея дори да изпелтеча въпрос, херцог Валентино ми направи кратък поклон с ръка отпред на кръста и се отдалечи.

Едва тогава осъзнах, че държа в ръката си неизиграна карта, така да се каже. Извиках се след него:

— Ваше превъзходителство!

Валентино се обърна рязко, сякаш го бях заплашила. Въпреки това обаче вдигна облечената си в ръкавица ръка в небрежен жест.

— Няма нужда да се обръщаш към мен с „Ваше превъзходителство“. Знаеш кой съм.

Не знаех нищо за дук Валентино. Но в този миг един спомен от предишния му живот, когато беше просто Чезаре, се завърна без предупреждение: къщата ми на Виа дей Банки, зимен следобед, леко открехнати кепенци, през които се виждаше ивица пронизвано от дъжд небе, гарга, свита отвън на сивия каменен външен перваз. По заповед на баща си Хуан бе издигнал лагера си пред замъка на Орсини в Брачано, опитвайки се да събере хората и артилерията си в дъжда и калта — задача, която ненавиждаше от дън душа. Чезаре беше също толкова огорчен, задето баща му скандално го бе направил кардинал — малко повече от канал за получаване на приходите от този пост, а по същество вратар, посмешище. Скръбта ми бе предизвикана не само от отсъствието на Хуан: откакто започна тази кампания срещу рода Орсини, Хуан стана дистанциран дори когато беше при мен. Затова изсвирих O mia cieca за навъсения брат на любовника си, като се подигравах и на двама ни с меланхоличните стихове: „О, скръб на живота ми, тъжно възвестяване на смъртта ми…“ Скоро и аз, и Чезаре започнахме да си подаваме един на друг моята lira da braccio[31], пеехме всеки трагичен куплет с все по-преувеличени въздишки, изразявахме с мимики разкаянието си като актьори в комедия и се смеехме, докато накрая по бузите ни потекоха сълзи.

Но може би този Чезаре бе умрял в същия ден като моя прекрасен Хуан, за да се прероди скоро след това като дук Валентино. Затова зададох въпроса си на този непознат мъж, когото Фортуна бе извисила в петте години след убийството на брат му още повече, отколкото бе снизила мен:

— Защо, според вас, са разрязали онази клетница на части?

Валентино издиша така, сякаш внимателно угасяваше пламъка на свещ. Но думи не последваха.

— Ъглите на ветровете — продължих. — Особена фраза. Откога вятърът има ъгли? Това несъмнено означава нещо.

— Означава много.

Когато примигна, зърнах блед проблясък от някого, когото познавах.

— Но както ти казах, сега баща ми повери този въпрос изцяло на моята преценка.

С тези думи отново ми обърна гръб, без да ме удостои дори с кимване. Сега вече познавах дук Валентино достатъчно добре, за да разбера, че този път не мога да го повикам обратно.

* * *

Изчаках само дотолкова, колкото да не изглежда така, че следвам дука по петите, преди да изляза. Не изчаках да повикат придружител да ме преведе през оръжейните, които сега бяха безмълвни като гробници. Спрях се пред подвижния мост, окъпана в съскащата лапавица, и дръпнах качулката на cioppa над лицето си. Ровът пред мен изглеждаше неприветлив като реката Лета, в която мъртвите измиват всички спомени от живота си.

— Мога ли да ви придружа донякъде?

Когато се обърнах, синьор Оливерото да Фермо вече стоеше до мен. Той сведе поглед към мен. Главата му беше леко наведена, очите — светли и блестящи като скреж. Лицето му на атлет бе почти гладко с изключение на леките бръчици от фината му, почти нежна уста като скоби.

— За мен ще е удоволствие да ви придружа до жилището ви.

— Това ще ви създаде излишно неудобство, синьор. Не отивам надалеч.

Нямах намерение да осведомявам момчето за всичко на Вителоцо Вители къде живея.

— Имате красив глас. Пеете ли? Ще останем в Имола още известно време.

Разбира се, знаех какво ме пита. Но освен това ми беше казал, макар и несъзнателно, че договорът на Валентино с кондотиерите все още не е подписан и подпечатан. Имаше неуточнени подробности, може би свързани с Флоренция, както ми бе подметнал Валентино.

— Вече не се занимавам с тази работа — отговорих. — Мога ли обаче да предположа, че вашата не е довършена?

— Изглежда, че с дук Валентино се познавате — каза той, може би с лека ирония. — Следователно знаете, че той не се отказва лесно. Но аз и семейство Вители също си имаме интереси.

Наклони глава още повече, сякаш сега трябваше да ме огледа по-внимателно. През ума ми мина мисълта, че ако този човек знае, че ме изпраща папата, какъвто спокойно можеше да е случаят, значи ще има голям интерес да разбере какво е узнал Негово светейшество във връзка с убийството на Хуан… и докъде смята да стигне папата в желанието си да накара убийците на сина си да си платят.

— Възнамеряваме да работим с подновено усърдие и да се погрижим всички страни да са удовлетворени — продължи той, разпери ръце и наклони непокритата си глава в кратък поклон, като в същото време отстъпи настрана от мен. — Позволете ми да кажа, че ще остана много разочарован, ако довършим работата си тук, преди да съм имал повод да ви чуя как пеете.

Проследих с поглед как синьор Оливерото прекосява моста, а после продължава по улицата, която води покрай катедралата на Имола, недалеч от Планинската порта. Така се уверих, че не е възможно да ме чака по пътя към палацо Макирели, тъй като квартирата ми се намираше в противоположна посока.

И въпреки това не можех да прекося рова. Тъмната вода пред мен вече не беше Лета — беше се превърнала в река от спомени.

* * *

Лятото, нощта на 14 юни, anno Domini 1497, повече от пет години преди да започна да пиша тези редове. Все още живеех в къщата си на Виа дей Банки в Рим, но бяха изминали шест месеца, откакто изсвирих O mia cieca заедно с чичо ти. Застанала на същия прозорец, от който тогава ни гледаше гаргата, се взрях отвъд река Тибър, към замъка „Сант' Анджело“ и огромната му кула, която дядо ти издигна над тази древна кръгла крепост. Беше някъде около осмия час на нощта и луната бе пълна. Тибър изглеждаше разбита на множество сребърни басейни, които блестяха тук и там в дупките между палаците и складовете, построени край реката. Отдалеч дочувах квакане на жаби и от време на време крясък или кучешки лай.

Хуан се беше завърнал от зимната си кампания срещу Орсини и Вители — папата успя да постигне несигурно, крехко примирие, също като сегашните преговори. Онази вечер Хуан отиде да вечеря заедно с Чезаре в дома на майка им на Есквилин, близо до древния Колизей. Един от прислужниците му ми бе донесъл вест да го очаквам в къщата си не по-късно от петия час на нощта. Винаги умолявах Хуан да носи бронята си, защото въпреки примирието бях сигурна, че Орсини и Вители ще подемат вендета срещу папата, който ги бе нападнал; знаеха, че прережат ли гърлото на любимия му син, със същия удар ще забият този нож и в сърцето на Негово светейшество. Но Хуан смяташе, че е достатъчно да идва в дома ми по различен маршрут и по различно време. Когато настъпи седмият час, вече бях казала на един от bravi[32], които охраняваха къщата ми, да се поразходи наоколо и да попита дали някой не е видял Хуан на улицата. Знаех, че са благонадеждни и познават нощния град така, както овчарят познава пасището си през деня.

И така, стоях до прозореца си и се взирах в посребрения от луната град, когато този bravo ми извика, че са видели Хуан близо до „Санта Мария дел Пополо“, която беше много далеч от маршрута му. Или се беше отклонил значително, за да заблуди преследвачите си, или бе решил да се отбие при някоя нова любовница.

Тази нощ Хуан не дойде при мен. Нито пък на следващия ден се върна в покоите си във Ватикана. На втората нощ папата изпрати най-доверения си и неумолим служител, Рамиро да Лорка, да претърси къщата ми. Деликатен като испански бик, Рамиро преобърна всяка ваза и всяка кутия с бижута, разпиля листата на всичките ми книги и разхвърля роклите ми във всички посоки. Разбира се, не намери нищо. На сутринта целият град бе обърнат с главата надолу. Войниците на папата обходиха всички улици; разнесоха се слухове, че рехаво застроените сгради на Монте Джордано, които съставляваха палацо Орсини, ще бъдат нападнати.

Но скоро хората на Негово светейшество откриха търговец на дърва, който бе видял да хвърлят тяло в реката в нощта, в която изчезна Хуан; всички рибари в Рим бяха изпратени да претърсват дълбините на Тибър. Следобед на шестнайсети започнах да кръстосвам бреговете и не спрях до късно на следващия ден. През тази нощ погледнах над зловонната тъмна река с черна като обсидиан повърхност и прошепнах на баща ти, макар че не можех да съм сигурна дали е на този свят, или на някой друг:

— Обещавам ти, че ще пожертвам всичко, дори душата си, за да опазя това дете.

Ти беше детето, което вече усещах в утробата си.

По обяд на следващия ден по-нагоре по брега се разнесоха викове. Тибър вече не беше тъмна; всичко бе обгърнато в медночервена мараня. В средата на реката се бяха събрали рибарски лодки. Втурнах се като фурия към отсрещния бряг, където наредих на един от рибарите да ме закара дотам.

Не спирам да виждам тялото на Хуан, проснато на дъното на малка лодка, която се люшкаше на повърхността на Тибър. Бяха го измили от калта, а освен това беше напълно облечен в панталон и туника. Кесията и ръкавиците му за езда все още бяха в колана му. Чертите му бяха толкова спокойни, така непроменени; бях го виждала да спи така стотици пъти. Но когато баща му започна да му оказва натиск — не толкова с постоянно натякване, колкото с безмилостно окуражаване — да предприема военни авантюри една след друга, макар че нито една не постигна успех, спокойствието изчезна от лицето на клетия Хуан дори докато спеше. Точно затова започна да ходи другаде нощем, да търси нови лица, в които да не вижда колко се е променило неговото.

— Мъртъв ли е? Не е мъртъв! — започнах да крещя и не спрях. Разкъсах туниката му, защото си мислех, че сега, когато дробовете му вече не са свити, може да започне да диша. Тогава видях раните от нож — половин дузина само по торса му. Вече не кървяха, но водата бе разширила всяка една от тях в малка противна уста с устни от побеляла плът и бледорозова вътрешност. Нито една метаморфоза от онези, които е описал Овидий, не беше ужасяваща като тази; красивият Хуан с все още непокрито с петна лице сякаш се бе превърнал в някакво морско създание, покрито със зейнали рибешки усти. Най-дългият и най-дълбокият от тези отвори беше напречният разрез на гърлото му; през него видях белите кости на врата му. Хуан беше почти обезглавен.

И така, живот мой, душа моя, сега знаеш какво вижда майка ти всеки път щом погледне към тъмна вода.

Глава 5

Върнах се в стаите си — само за да остана да лежа будна в леглото си. И все пак малко преди зазоряване трябва да съм заспала, защото когато отново отворих очи, слънцето, което проникваше през открехнатите кепенци, беше непоносимо ярко.

— Толкова много сняг — обади се Камила, докато разбутваше въглените в мангала до леглото. — Цяла нощ валя.

Облечена само по риза, минах боса на пръсти по ледените плочки и отворих широко кепенците. Светлината изглеждаше хиляди пъти по-ярка дори от измислената от Валентино експлозия в ада. Закрих очите си с ръка и едва забелязах студа.

Нашият Бог е дал на господарката Фортуна — богинята, позната на древните римляни като Fortuna — власт над този свят, за радост на злите интриганти, които тази кучка често пъти удостоява с благосклонността си за сметка на добрите и справедливите. Но след като ме заплаши с най-ужасната си ярост, Фортуна ми дари кратък отдих. Най-чувствителните точки от договора на Валентино все още не бяха уточнени, затова може би щях да разполагам с достатъчно време да установя пряка връзка между убитата жена, амулета на Хуан и кондотиерите — и така да докажа невинността си в очите на папата, колкото и да искаше Валентино истината да си остане погребана. И нямах намерение да чакам дукът да реши как мога да съм им „полезна“.

— Трябва да узная истината за онази клетница — казах и погледнах надолу към дебелия сняг в двора; флорентинецът и мулето му вече бяха очертали дълбока елипса в блестящата повърхност. — С кого е била свързана и защо са я убили.

Замислих се само още за миг, преди да добавя:

— В Имола има немалко жени от занаята. Някои от тях трябва да са правили компания на кондотиерите, преди те да се откажат от службата си при Валентино. И няма нужда да ти казвам къде ще намерим най-много от тях накуп. Трябва да си набавим покана за вечеря при неколцина от посланиците.

— Искате ли пак да говоря с месир Николо? — попита Камила, която се бе присъединила към мен до прозореца.

Кимнах разсеяно.

— Може би ще е разумно да започнем оттук. Той със сигурност е чиновник във флорентинското посолство. — Издишах шумно. — Предполагам, че ще трябва да се запозная с него. Ще се облека.

Обух най-дебелия си панталон и полуботушите от телешка кожа и облякох роклята, която носих почти през целия си престой тук. Но точно когато извадих от пътническия сандък най-простата си пелерина, чух Камила да казва:

— Мадона, момчето дойде.

Върнах се до прозореца и видях същото момче, което бяхме виждали вече три пъти. Сега обаче лицето му беше червено като гърба на омар и можех да го чуя как говори трескаво на своя романски диалект — език, който е така чужд за ухото на повечето италианци, че може да се сбърка с германец, който ръмжи на някаква чудовищна смесица от френски и латински.

Флорентинецът обаче сякаш го разбираше: кимна, даде му монета и веднага щом малкият му информатор побягна, на свой ред хукна по стълбището в другия край на двора. Почти веднага след това — човек едва би успял да изрече едно „Аве Мария“ — полетя обратно надолу с тежка вълнена пелерина на раменете; без да се бави нито секунда, сграбчи оглавника на мулето си и го вкара обратно в конюшните.

— Мадона, излиза.

— Затвори вратата и не я отваряй на никого, преди да съм се върнала — предупредих я. Вече бях на прага. — Това момче е шпионин. И сега е открило нещо.

Камила попита почти жаловито:

— Но какво, мадона?

Когато се обърнах да й отговоря, вече бях на стълбищната площадка. Само поклатих глава.

* * *

Точно както подозираше Камила, не намерих флорентинеца да се грижи за мулето си в конюшните. Но не го видях и да тича по улицата, която минава край катедралата, затова забързах покрай палацото ни към виа Емилия, където можех да видя цялата дължина на пътя към центъра на града. Този древен път, който разделя Имола на две, може и да не беше задръстен от хора като някой парад на Карнавала, но сред всевъзможните каруци, мулета и хора навярно имаше поне дузина мъже със сиви пелерини като тази на флорентинеца, които също се отдалечаваха от мен. Въпреки това не след дълго зърнах познатата салатена глава, която се стрелкаше от едната страна на улицата към другата — флорентинецът първо избегна една каруца със зеленчуци, а после заобиколи отдалеч групичка монаси с тонзури.

И аз предприех подобен преход, като вдигнах полите си, за да ги предпазя от кишата. Докато вървях напред, с учудване видях, че на пътя има колкото проститутки, толкова и войници, повечето с млади лица и вид на орачи. Вниманието ми обаче остана съсредоточено върху флорентинеца, който бързо стигна до пиаца Маджоре[33] в центъра на града, но не излезе на него. Вместо това се изгуби по виа Апиа, която заедно с виа Емилия образува кръст в центъра на града. След малко и аз стигнах до този кръстопът и отново го зърнах: чакаше на един ъгъл на три пресечки от мен.

Все още не бе помръднал, когато се добрах до отсрещния ъгъл, отчасти прикрита зад една селянка в толкова напреднала бременност, че приличаше на яйце — а освен това продаваше кокоши яйца, които държеше в престилката си, подпрени на корема й, сякаш бяха наредени на лавица.

От другата страна на улицата флорентинецът бе потънал в разговор с една от проститутките, която бе отворила наметалото си, за да му покаже гърдите си. Тя засмука палеца си и му го показа[34], след което се отдалечи наперено, а флорентинецът заоглежда внимателно палаците от отсрещната страна. Реших, че разглежда най-голямата сграда, третата от ъгъла насам, с огромна врата от черен дъб, която приличаше на корпус на генуезка карака[35]. От стрехите на високия, настлан с плочи покрив капеше топящ се сняг и падаше по паважа като дъжд.

Зачаках на ъгъла, благодарна, че мога да си поема въздух след преследването, към което ме подтикна не друго, а отчаяна интуиция. Момчето, което ме накара да се втурна след флорентинеца, несъмнено беше син на някой фермер и подозирах, че каквито и сведения да е съобщило на месир Николо, ще ни отведат в селските околности на града, които все още гъмжаха от слухове за разчленената жена, както самият месир Николо бе казал на Камила.

Сега се зачудих дали някои от тези слухове не са по-скоро факти — думи на свидетели, прекалено уплашени, за да се разкрият… може би защото са видели нещо, което е свързвало убийството с кондотиерите. И може би подобни слухове бяха стигнали до ушите на флорентинците, които имаха основателна причина да се заинтересуват: както ми каза Валентино предишната вечер, флорентинците гледаха на предстоящия му договор с кондотиерите като на смъртна заплаха за републиката си. Ако месир Николо беше чиновник, прикрепен към флорентинското посолство, както бях предположила, тогава може би плащаше на малкия си шпионин, за да го държи в течение на слуховете и други новини от околностите… и който все още можеше да ме отведе до някои свидетели.

Само че не бяхме отишли в околностите. Всъщност, докато стоях на този ъгъл, в мислите ми закипя неприятно подозрение: момчето не е било наето да събира слухове в contado[36], а да наблюдава същия палацо, който месир Николо сега гледаше с такова внимание. Но дори това бдение изглеждаше безплодно. Измина половин час — по мои изчисления — без някакви признаци, че на тази улица, а още по-малко пред точно този палацо ще се случи нещо важно. Съжалих, че пропилях безценното си време — този дар, който Фортуна скоро сърдито щеше да си дръпне обратно — заради предположения, направени на бърза ръка.

Ненадейно вратата за пешеходци, разположена в този огромен дъбов портал, издрънча и се отвори. През нея излезе младеж на около осемнайсет години, чийто вид почти ме накара да остана с отворена уста. Беше прекрасен като ангелите, изобразени зад олтара. По раменете му падаха пищни руси къдрици. Облеклото му беше не по-малко ослепително: не носеше пелерина, само розов панталон, който подчертаваше добре оформените му крака, и къс ален жакет, който не покриваше хубавите му задни части. Ефектът обаче малко се разваляше от черните му фермерски ботуши. Най-странното бе, че бе завързал на гърба си някакъв голям уред — грамадно колело, прикрепено в полуоста към дълга дръжка. Цялото съоръжение можеше да мине за ръчна количка, само че без коша.

Миг по-късно хубавото момче бе последвано от висок мъж с наметало от конски косъм и черна кадифена berretta[37] от типа, който носят „докторите“ по астрология; от темето му падаше коса като мръсна вълна и обграждаше дълго бледо лице с почти плосък нос като на мавър. На гърба си носеше две лопати и брезентов чувал. Веднага след него излезе трети мъж, още по-висок. Познах го веднага, макар че не го бях виждала никога преди.

В годините, непосредствено след нахлуването на френската армия в Италия — преди да се родиш, — често се хвалех, че онзи дребен гърбушко крал Шарл веднъж е олигавил ръката ми, но Бог знае, че Негово най-христолюбиво величество само залепи отгоре й влажна целувка, макар че по-късно започна да пуска лиги по врата ми. Дукове, папи, кардинали, братът на турския султан — всички те са навеждали глава към мен в интимен разговор, ако мога да си позволя суетата да го призная. Но до този ден никога не бях зървала най-прочутия маестро в целия християнски свят.

Увит в бежова пелерина от шведска кожа, Леонардо да Винчи можеше да мине за Аполон, слязъл инкогнито на земята: цяла глава по-висок от повечето мъже, с черти, прекрасни почти колкото тези на младежа, който мина през вратата преди него — силно чело, дълъг прав нос с безупречни пропорции. Стоманеносивата му коса падаше като гъста лъвска грива — символ не на човешка старост, а на неостаряващата мъдрост на някой бог. И все пак, също като придружителя, този велик маестро носеше на гърба си натъпкан чувал. В ръцете си държеше малка кутия, внимателно, сякаш бе мощехранилница с кокалче от пръст на някой светец.

И така, по калните претъпкани улици потегли малко шествие, оглавявано от маестро Леонардо да Винчи и двамата му спътници. Флорентинецът ги следваше на разстояние от двайсетина стъпки, а аз — на още дузина braccia[38] след него. Маршрутът, който следвахме, ни поведе обратно към виа Емилиа, макар че сега продължихме към другия край на града, противоположно на Рока и моето жилище.

В предишния ми занаят усърдните упражнения ме научиха бързо да преценявам всяка една ситуация и замесените в нея мъже. Инженерът на дук Валентино се бе заел с някаква странна задача, той и хората му се бяха облекли за провинцията и продължаваха в тази посока. А флорентинецът, който го следваше, несъмнено държеше под око къщата му — и, изглежда, бе очаквал тази екскурзия. Сега можех само да се моля Фортуна да не е замислила някаква жестока измама и задачата на маестрото наистина да е свързана по някакъв начин с една безлика, родена под нещастна звезда жена, за която знаех не повече, отколкото за кесийката й със заклинания, но съдбата ми и тази на безценния ми син бе свързана с нея.

* * *

Скоро след това стигнахме до портата Фаенца — един от четирите входа в масивните тухлени стени на Имола. В малката пиаца пред портала войниците на Валентино бяха спрели движението, така че митничарите да могат да проверят товарите. Но тези чиновници само кимнаха на Леонардо и хората му, които минаха веднага под арката.

По подобен начин и флорентинецът успя да си спести чакането зад неколцина търговци и фермери: той подаде на един от митничарите документ, несъмнено пропуск за преминаване. Докато чиновникът го четеше, флорентинецът нетърпеливо се взираше след Леонардо с проточен врат.

Осъзнах, че тъй като нямам пропуск, ще трябва да ги убедя да ме пуснат през портата — забавянето можеше да даде на плячката ми време да ми се изплъзне. Забързах към флорентинеца, стиснах го за ръката и бързо го целунах по бузата.

— Все пак реших да дойда въпреки всички неприятности, които ми създаде снощи.

На това място удостоих митничаря с най-убедителната си усмивка и изящен реверанс. Само че не бях облечена за ролята си и очите му се присвиха.

— Щом трябва — отговори флорентинецът с кисел тон и иронична усмивка. — Но не казвай, че не съм те предупредил.

Върнаха му пропуска и митничарят наклони глава към арката. Без да се опита да изтръгне ръката си от моята или да възрази, флорентинецът ме изведе на пътя към провинцията. Тук зърнах групата на маестро Леонардо вече на стотина braccia пред нас: вървяха към дървено мостче над канала, който заобикаля цялата Имола. Двамата с новия ми придружител не можехме да си позволим лукса да спрем и да си поговорим; всъщност щяхме да изостанем от големите леки крачки на Леонардо, ако младият хубавец не беше толкова муден. Той залиташе под товара си като Исус под кръста всеки път щом Леонардо се обърнеше да му щракне с пръсти.

Придружителят ми не беше по-висок, отколкото ми се беше сторил, докато го гледах в двора — не много по-висок от мен. Но сега, когато вървях до него, почувствах гъвкава и мускулеста фигура като на самия Меркурий. Все още вкопчена в ръката му, се представих:

— Аз съм мадона Дамиата. От Рим.

— Месир Николо, както съм сигурен, че ви е казало момичето ви. Николо Макиавели, от Флоренция, секретар на Съвета на десетте.

Значи позицията му беше малко по-висока от тази на писар и пазач на мулето. Той беше секретар от по-висок ранг в правителството си — и може би дори от известна полза за тях. И все пак в предишния ми занаят някога ми се струваше важно да запаметя имената на всички важни семейства в Италия и не си спомнях името Макиавели никъде в този списък.

— И така, месир Николо Макиавели, трябва да предположа, че сте прикрепен към флорентинския посланик.

Той обърна глава и ме изгледа, аз него също. Имаше бледо чело на учен и фин нос, макар и с остър дяволит връх, почти червен от студа. Тъмните му очи блестяха.

— Ако в момента бях прикрепен към нашия посланик, каишката щеше да е много дълга. Той остана във Флоренция.

Говореше отривисто, весело и безгрижно. Веднага разбрах защо Камила е запленена.

— А, разбирам. Когато снощи вечерях с дук Валентино, той ми каза, че от Флоренция са му изпратили един забавен секретар, за да отложи преговорите за договор за сигурност. Предполагам, че Негово превъзходителство е имал предвид вас.

Това изтри усмивката от лицето на месир Николо. Той отново ме погледна, този път така, сякаш се мъчи да прецени доколко твърдението ми, че съм близка с херцог Валентино, отговаря на истината.

— Не е тайна — каза той, — че Негово превъзходителство е също толкова уморен да слуша увъртанията на моето правителство, колкото съм аз да го слушам как пее една и съща cantafavola[39] при всяка наша среща.

— Несъмнено господарите ви във Флоренция ще ви изпратят нова песен — предположих, — ако Валентино не успее да подпише договора си с кондотиерите.

Той не се поколеба.

— Най-голямата надежда на господарите ми е този договор никога да не се подпише. Молят се за това по три пъти на ден, на утриння, молитвата на третия час и вечернята.

Забелязах подигравателната нотка в гласа му.

— Не вярвате, че Бог ще чуе тези молитви.

— Боя се, че този договор вече е почти подписан и подпечатан.

Стигнахме до канала. Той течеше бързо, мелодичен почти като ручей, макар че бреговете му бяха покрити със сняг. Трябваше да се хвана за месир Николо по-здраво, отколкото исках, докато прекосявахме ледените дъски.

Групата на Леонардо вече бе стигнала до дървения мост на река Сантерно, която през този сезон приличаше на мътно езеро, широко повече от сто braccia. И все пак мостът, макар и огромен, беше временна конструкция, сякаш построена изцяло от клечки за зъби. Потръпнах при мисълта да го прекося.

— Ще ви кажа, месир Николо, защо реших да ви последвам, така както вие следвате маестро Леонардо.

Дадох му един миг, за да отговори нещо умно, но той не го стори.

— Както ви казах, идвам от Рим. По задача от папа Александър. Негово светейшество ми нареди да проуча убийството на жената, която е била насечена на четири и разпиляна из околността.

— Пет. Ако броите главата, стават пет парчета.

Очаквах думите ми да го стреснат, но бързият му отговор ме накара да потръпна.

— Да, главата — съгласих се. — Която все още липсва, когато по нея бихме могли да идентифицираме клетницата, както и да разберем с кого е поддържала връзки.

Тук той замълча, макар че не можех да кажа дали аз прекалявам с предположенията, или спътникът ми съжалява, задето е разкрил интереса си към тази тема.

След няколко секунди стигнахме до моста на Сантерно. Групата на Леонардо не само вече го бе прекосила, а се бе отклонила от пътя и сега слизаше по лек наклон на отсрещния бряг на реката, покрит със заснежени тръстики. Докато на свой ред вървяхме по моста, едва успявах да запазя равновесие: тези дъски бяха хлъзгави от втвърден сняг и толкова небрежно заковани, че виждах мътната вода, която течеше под тях. Цялата конструкция се люшкаше под краката ми като клон на вятъра — и нямаше и най-малкото парапетче.

Не се съмнявам, че съм изрекла „Аве Мария“ поне сто пъти, преди да стигнем до другата страна. Тук месир Николо се спря и огледа десния бряг, където виждахме как сивата глава на Леонардо подскача сред високите тръстики, на повече от сто braccia от нас.

— Там има дупки и подвижни пясъци — осведоми ме месир Николо, който очевидно вярваше, че това ще ме накара да се откажа от идеята да го придружа по-нататък.

— И все пак сте тук, месир — отговорих, — готов да последвате военния инженер на дука в замръзнало езеро.

Не си дадох труд да направя по-дълга пауза, а направо добавих:

— Защо правителството ви се интересува толкова много от излетите на маестро Леонардо извън града?

Той се взря над тръстиките в търсене на отдалечаващата се плячка. Изведнъж се прекръсти като мим в някоя комедия, сякаш се подиграваше на опасностите, които го очакваха.

— Ако ще идвате, по-добре веднага да тръгваме.

* * *

Преди да изминем и двайсет крачки през тръстиките, направих крачка, която ме потопи в дупка от студена вода до половината прасец. Аз обаче призовах на помощ цялата си решителност и продължих напред. Пясъкът постоянно мърдаше под краката ми и често заплашваше да ме погълне, а водата понякога стигаше до бедрата ми. Не виждах нищо друго, освен стройния гръб на месир Николо Макиавели, секретар на Съвета на десетте. От време на време той поглеждаше обратно към мен; не можех да кажа дали очаква, че ще трябва да ме спасява, или просто се надява да види, че съм се удавила.

Точно когато започнах да се опасявам, че съм го загубила от погледа си, ненадейно стъпих отгоре му, както бе приклекнал в тръстиките. Той ми направи знак да пазя тишина, макар че не можех да спра пръхтенето си, като кон след palio[40] — така се бях запъхтяла. Някой говореше пред нас, съвсем близо, с рязък тенор:

— Започнете да разчиствате снега. Заровена е някъде тук.

Двамата с месир Николо се спогледахме и той посочи към мястото, където брегът започваше да се издига над това страховито тресавище. Започнахме да се промъкваме напред, скоро излязохме от ледените пясъци и се изкачихме може би на стотина braccia, преди месир Николо да спре сред малка горичка от тополи, които ранната зима бе оголила и превърнала в сиви скелети.

Оттам зърнахме трима мъже да се трудят в тръстиките под нас. Заснежените покриви на Имола се виждаха на около километър разстояние от нас. Изправих се и вдигнах ръка над очите си, за да ги предпазя от блясъка на снега, и почти веднага получих откровение, толкова ненадейно, че се почувствах като свети Йоан Богослов, застанал поразен под звуците на небесните тръби на Страшния съд.

Заговорих припряно на месир Николо — шепнешком, за да не ме чуят:

— Мислят, че главата й е заровена там.

Студът навярно я бе предпазил от разлагане поне дотолкова, че да ни разкрие коя е, така че скоро може би щяхме да узнаем истината за злощастните връзки, довели до смъртта й.

Видях как месир Николо издиша и дъхът му образува бяло облаче.

— Не съм сигурен.

— Леонардо каза, че е заровена тук. Чух го ясно.

— О, сигурен съм, че очакват да намерят нещо под снега.

Месир Николо не предположи какво може да е това нещо. Вместо това ме изгледа проницателно.

— Знам, че сте дошли от Рим — така ми каза управителят на палацото. А освен това видях пратеника на дук Валентино, който вчера дойде в стаите ви, така че думите ви, че снощи сте вечеряли с Негово превъзходителство, звучат достоверно. — Намръщи се, несъмнено учуден защо дукът не ми е дал пропуск да се присъединя към маестро Леонардо в околностите. — Според слуховете убитата жена е била свързана по някакъв начин с убийството на дука на Гандия.

На това място в ушите ми се разнесе звукът на втора тръба на Откровението: флорентинците вече подозираха, че убийството на жената има нещо общо с това на Хуан, макар че може би просто се водеха по неясни слухове. Но дори и така, това напълно обясняваше големия им интерес към случващото се — ако по някаква случайност успееха да свържат кондотиерите с престъплението, това можеше да предизвика папата да се откаже от все още неподписания договор и да потърси отмъщение въпреки желанието на Валентино истината да остане скрита.

Не можех да не призная дължимото на месир Николо: той проверяваше добрите ми намерения с този въпрос, на който той и сънародниците му навярно вече бяха намерили задоволителен отговор — или може би не. Все едно, трябваше да отговоря, за да мога да се надявам да науча нещо за събраните от флорентинеца сведения. Затова му предоставих следното:

— Мога да ви кажа, че Негово светейшество вярва, че случилото се има връзка с убийството на сина му.

Ако месир Николо знаеше за амулета на Хуан, щеше да разбере подробностите, а ако не, нямах намерение да му нося дарове, така да се каже.

Месир Николо не каза почти нищо, само промълви замислено:

— Връзка, която ще се окаже неудобна за дук Валентино, ако се надява да подпише договора си с кондотиерите. Все още не е получил подписа на Вителоцо Вители.

Така и предполагах.

— А ако семейство Вители бъдат заподозрени в убийството на дука на Гандия — продължих вместо него, — мога да си представя, че вместо да се молите три пъти на ден, вие флорентинците ще крещите „Осанна!“ за избавлението си.

Помислих, че ще ме удостои с леката си иронична усмивка. Вместо това той само погледна надолу към Леонардо и спътниците му.

— Подобно събитие със сигурност ще ми се стори чудо — съгласи се месир Николо. — Защото, ако не се случи или ако Фортуна не прояви някой друг подобен каприз, най-много до два месеца можем да очакваме да видим армията на Вителоцо Вители пред портите на Флоренция.

Присви очи.

— Откриха я.

Леонардо и двамата му помощници се бяха събрали около нещо сред тръстиките и припряно разчистваха снега от него с ръце. За кратко време изровиха малка пирамида от гладки речни камъни, която стигаше до кръста на високия маестро. Но колкото и да бързаха да открият тази грамада, тримата мъже дори не се опитаха да я съборят.

— Главата сигурно е заровена отдолу — обадих се.

— Главата не е там — отговори Николо с глух глас. — Според мен тук са намерили една част от тялото.

— Имате предвид, че убиецът е отбелязал местоположенията?

— Не и ако убиецът не е самият Леонардо. Мисля, че маестрото е оставил този ориентир, за да може да се върне на точното място.

Тук ме споходи третото ми откровение: месир Николо държеше къщата на маестро Леонардо под наблюдение, защото знаеше, че инженер-генералът на дука вече е разследвал убийството и вероятно ще се върне в околностите, за да продължи с проучването си. Затова попитах:

— Маестрото ли е открил частите от тялото й?

— Не. Намерили са ги някакви селяни, преди животните да започнат да ги ядат. — Повдигна леко вежда, сякаш този факт му се струваше любопитен. — Изпратиха Леонардо да ги прибере. Клетата жена не е първият труп, който проучва в мазето си. Но вероятно е първата, която е била убита по такъв жесток начин.

Не ми беше хрумнало, че интересът на маестро Леонардо към трупа може да се свежда само до анатомията; не един и двама от нашите съвременни художници, както и неколцина лекари, бяха предприемали подобни проучвания, за да разгадаят по-успешно тайните на Природата. Познавах дори учени господа, които присъстваха на подобни дисекции, сякаш отиваха на театрално събитие. И все пак ми беше трудно да си представя, че Леонардо би започнал да проучва останките на жената без позволението на Валентино, не повече, отколкото би тръгнал да кръстосва из околностите на Имола по свой почин и без заповед от господаря си.

— Сега той пък накъде тръгна? — обади се месир Николо.

Хубавото момче, лесно разпознаваемо в яркия си жакет, бе поело нанякъде само, оставяйки на земята колелото си без кош. Затътри се през тръстиките в посока към хълмовете от западната страна на града. Докато го гледахме, в очите ни проблесна ярка светлина. Видях, че маестро Леонардо е поставил върху купчината камъни малката, подобна на мощехранилница кутия, която бе донесъл от къщата си; капакът й, изглежда, беше стъклен и слънчевата светлина танцуваше отгоре му. Леонардо започна да оглежда приспособлението от всички страни. Главата му се движеше рязко нагоре-надолу. От време на време побутваше кутията с ръка.

— Това е моряшки компас, нали? — попитах. Навремето познавах един кардинал, който поддържаше studiolo[41], претъпкано с астролаби, компаси и други инструменти, свързани с навигацията и астрономията. Лицата на тези компаси неизменно са украсени с роза — кръг, разделен на осем, така че всяка посока е кръстена на един от тези осем основни ветрове.

Едва не ахнах на глас. Ъглите на ветровете. Дали ориентирът под нас не бележеше един от тези ъгли?

Но не казах нищо за това свое подозрение дори когато Леонардо и помощниците му продължиха да се занимават с поредица от озадачаващи измервания. Хубавото момче се изкачи на ниските хълмове, измина около половин километър и се обърна. Направи една-две крачки настрани, докато Леонардо движеше ръката си като ветропоказател, очевидно насочвайки облечения си в розово ориентир към някаква конкретна точка на компаса. След това маестрото и астрологът му метнаха на гръб брезентовите си чували и потеглиха. Астрологът сложи колелото без кош на земята и започна да го търкаля по снега пред себе си, право към хубавото момче. Леонардо тръгна след него с кутийката с компаса в ръце, сякаш двамата с астролога му представляваха процесия от селски свещеници.

Двамата с месир Николо забързахме след тях. Въпреки снега ни беше много по-лесно да се изкачим по полегатите хълмове, отколкото по блатистия речен бряг; скоро Леонардо и помощникът му стигнаха до набелязаното място. Тук двамата се обърнаха надясно и се закатериха по по-стръмните склонове, по-отдалечени от Имола, където бяха засадени редици стари маслинови дървета с масивни разкривени сиви дънери. От време на време Леонардо коленичеше на земята, за да се посъветва с компаса си, и променяше посоката на колелото без кош.

— Витрувий описва подобно колело — обадих се по време на една от тези паузи. — Спомням си, че четох…

— De architectura[42] — прекъсна ме нетърпеливо Николо. — Според мен колелото е с окръжност, проектирана за измерване…

— А ръбът е разделен на части — побързах да добавя, — така че всеки оборот може да се измери и разстоянието да се изчисли чрез умножение.

— Да. Искат да разберат на какво разстояние точно са от предишния ориентир.

Но в тези думи не се долавяше убедеността на предишните му наблюдения.

Най-накрая Леонардо и хората му стигнаха до горичка от маслинови дръвчета с приблизителна форма на гора, обрамчена с ограда от плътно подредени камъни. Тримата бързо прехвърлиха витрувианското си колело над ниската стена и продължиха напред.

Аз и месир Николо се прокраднахме до оградата и се скрихме зад нея. Погледнахме надолу към града — защото се бяхме изкачили до височината на стройните кули на Имола; острите им тухлени върхове блестяха почти в розово от страната, от която ги огряваше слънцето. В противоположната посока, на юг и запад, планините се простираха като огромни бели вълни.

— Dieci[43] — провикна се някой. Гласът му беше дълбок като този на Плутон в някоя драма.

Висок тенор отговори, сякаш се присъединяваше към Плутон в мотет[44]:

— Шестстотин и двайсет braccia.

Наблюдавайки всеки десет завъртания, двамата мъже продължиха дуета си, докато почти стигнаха до оградата на другия край на маслинената горичка. Но не я прескочиха. Вместо това пуснаха чувалите си точно под нея. Леонардо и астрологът бързо взеха лопатите си.

Припряно започнах да изчислявам на свой ред, сякаш седях на маса за primero[45] и трябваше или да вдигна анонса си, или да хвърля картите си на масата.

Станах, прибрах полите си между краката и прескочих стената.

Глава 6

— Cacasangue che pazzarone![46] — дочух зад гърба си. Месир Николо ме бе последвал през стената, макар че сякаш не беше готов да се разкрие толкова скоро.

— Оставете ме аз да говоря — казах, без да спирам да вървя.

Бяхме направили едва няколко крачки по склона, когато ни видяха. И тримата тръгнаха надолу. Астрологът на Леонардо все още държеше лопатата си. Дългите им сенки на следобедното слънце ги следваха като призрачни еничари.

— Маестро Леонардо! — извиках. Надявах се, че силата на гласа ми ще прикрие страха, който изпитвах. — Аз съм мадона Дамиата. По силата на своята върховна апостолическа власт Негово светейшество папа Александър ме изпрати от Рим да проуча този въпрос!

Леонардо се спря, сякаш му бях заповядала да го стори. Сега стоеше на не повече от пет-шест braccia от мен. Селските му дървени ботуши бяха полузатънали в снега. Лицето му беше гладко почти като на младеж.

Устните на маестрото се раздвижиха, макар че от тях не излезе звук. Без да поглежда към мен, той погледна с малахитените си ириси месир Николо, към когото най-накрая се обърна:

— Знам кой сте. Вие сте латинистът, изпратен от Съвета на десетте.

Гласът му беше висок тенор и доста приличаше на онзи превзет говор, който обичат момчетата.

— Какво правите тук?

— Една жена е била убита. Ако може да се удостовери, че е била гражданка на Флоренция, моето правителство трябва да бъде информирано.

Месир Николо изрече лъжата с отривистия си тон, сякаш бе подготвил отговора си предварително — несъмнено за да прикрие обекта на истинския интерес на правителството си — още преди да тръгне след Леонардо.

— Вярвам, че това ваше колело скоро ще ни отведе до петата част от останките й.

— Предположенията ви са погрешни. Това, с което се занимаваме, е esperienza[47]. — Сега алтовият тенор на Леонардо звучеше авторитетно, като ноти, изсвирени от органа в някоя катедрала.

Месир Николо наклони глава.

— Esperienza?

Предположих, че е възприел думата по същия начин като мен — не като „преживяване“ в най-общия смисъл, а като наблюдение, извършено за целите на scienza.

— Измервания!

Думата отекна във въздуха като камбанен звън.

— Измерванията и експериментите са стълбовете на всяко познание. Няма такова нещо, което да не може да бъде опознато, стига да може да бъде измерено, и нищо, което може да бъде опознато, ако не може да бъде измерено. Но не очаквам от вас да го разберете — представете си, че сте го прочели в някой древен текст, и го приемете не за друго, а защото вярвате в писанията на древните. Вие, хората на перото, им вярвате за толкова много други неща. Защо не и за това?

— Значи можем да предположим, че това ваше колело за измерване е ново invenzione[48] — заключи Николо и двамата си разменихме леки усмивки. — Сега остава да разберем едно: с чие позволение, било то древно или съвременно, сте решили да прокарате тази линия през околността.

Леонардо скръсти ръце над слабините си, сякаш искаше да защити мъжеството си. Астрологът направи още няколко крачки надолу, стиснал лопатата пред себе си като швейцарско копие. Слънцето блестеше по брошката, закачена за шапката на главата му, но вместо с кръга на зодиака, който очаквах, тази шапка беше украсена със сребърната емблема на алхимиците — кръгът и кръстът, олицетворяващи Меркурий. Той се намръщи.

— Маестро Леонардо е архитектът и инженер-генерал на дука. Проучваме тази местност с разрешението на дук Валентино.

— И какво, дукът лично ли ви каза какво може да очаквате да откриете на върха на този хълм? — вдигна брадичка Николо, сякаш искаше да му посочи пътя. Сега за първи път забелязах, че снегът там е разринат и отдолу се вижда песъчливата почва.

Тук Леонардо хвърли бърз поглед към хубавото момче, чиято нацупена уста — устните му бяха почти пурпурни — приличаше повече на устата на паднал ангел, истинско чедо на Луцифер. Младежът извади от колана си опасен на вид кинжал и огледа острието, преди да обещае вяло:

— Ще го вкарам между зъбите му.

— Маестро! — извиках. — В уединението на личните си покои във Ватикана Негово светейшество ми показа bollettino, прибран от трупа на онази клетница.

А после заложих всичко на карта, като заявих още по-решително:

— Щом можете да ми обясните „ъглите на ветровете“, Негово светейшество ще очаква да ни осигурите и подробностите. А сега ни покажете какво сте открили там горе.

Леонардо се загледа в мен така, сякаш се чудеше как така някоя маймуна, способна да издава само бодри нечленоразделни звуци, изведнъж се е сдобила с дар-слово. „Ъглите на ветровете“ несъмнено беше фраза, позната само на близкия кръг на Борджиите, към който той очевидно принадлежеше — и като я изрекох, доказах, за негова голяма изненада и видимо притеснение, собствените си добри намерения. За един дълъг миг той безмълвно се загледа във въздуха, сякаш му задаваше въпрос. Само че, изглежда, не получи отговор, затова стисна кисело устни, обърна се и ни поведе към високия край на маслинената горичка. Раменете му бяха изгърбени, а ръцете, сега отстрани на тялото, се мятаха напред-назад като риба върху скала.

* * *

В най-високата точка на горичката маслиновите дървета се разделяха, а снегът блестеше на слънцето — навсякъде освен на мястото на разкопките, пред което се спряхме. Тук песъчливата почва с цвят на охра очевидно е била разровена от същите животни, които бяха оставили безброй дупки в снега наоколо.

— Вълци — обясни Леонардо и отново взе лопатата си.

— Значи са я отнесли — предположих.

— Предположението ви не отговаря на истината. — И Леонардо ненадейно удари по оголената земя с лопатата си. Върхът едва успя да пробие почвата, но земята не изглеждаше замръзнала. Приглушеният звук можеше да се дължи на удар на метал в кост.

— Томазо!

При тази заповед астрологът — или по-точно, след като видях емблемата му, алхимикът се присъедини към Леонардо в отстраняването на най-горния пласт песъчлива почва. Малко след това отдолу се разкриха няколко дъски, като капак на ковчег. Леонардо започна да дърпа едната. Беше широка горе-долу колкото от върха на палеца до върха на кутрето.

— Това е защита срещу животни.

Наистина, тези дъски не бяха заковани върху ковчег — бяха просто хлабави талпи, затиснати с големи камъни в краищата. Когато Леонардо и Томазо свалиха камъните, успяха да издърпат докрай първата дъска и отдолу се показа нещо като крипта, обградена с по-малки камъни.

Вътре проблесна нещо светло. Прекръстих се. Леонардо и помощниците му издърпаха още две дъски и в криптата нахлу светлина.

Това, което зърнах вътре, приличаше на къс от антична статуя след разкопаването и избърсването й — статуя от бял мрамор, който почти прилича на варовик. Но предметът пред очите ми представляваше дясната половина от женски торс, отсечен от врата надолу и оттам разцепен право през средата. Разрезът беше точен, сякаш направен с лекарски нож. Единствената гърда беше абсолютно невредима, макар че зърното изобщо не се виждаше. Ръката почиваше спокойно върху хълбока, извита така, че китката и дланта лежаха точно под ребрата. Белите пръсти бяха грациозно извити. Този странно красив артефакт завършваше там, където бих очаквала да намеря пъпа, ако горната част на тялото не беше отделена от липсващата долна точно над таза.

Както знаете, и преди съм виждала смъртта. Но както раните на Хуан ми се сториха още по-ужасни, след като видях колко спокойно е лицето, което толкова обичах, тази част от жена в поза на антика в studiolo на някой кардинал ми се стори по-страховита, отколкото обесен мъж, от пръстите на чиито крака капе урина. Помислих си, че ще припадна.

— Онези малоумници са я посипали с негасена вар.

След като ни удостои с това наблюдение, Леонардо коленичи върху последната останала дъска.

— Вярват, че тази процедура ще ускори разлагането. Ако бяха провели истински esperienza, вместо да се осланят на поверията на перачки и крадци на гробници, щяха да знаят, че негасената вар забавя процеса.

Тук маестрото посегна надолу — сега ръката му беше съвсем сигурна — и прокара пръст по избеления торс точно под гърдата, избърса негасената вар и разкри широка колкото пръста му ивица кожа с оттенък на бордо. Допря пръст под ноздрите си и видимо го помириса.

Без да каже нито дума, месир Николо коленичи до маестрото и на свой ред прокара пръст по корема на трупа, оставяйки още една червена ивица. И той доближи пръст до носа си — бързо извърна глава, сякаш вонята изобщо не му понасяше.

Аз бях погълната от собствените си наблюдения.

— Варта се е втвърдила — обадих се — там, където предполагам, че е било зърното й.

Докато го изричах, стомахът ми се преобърна.

Леонардо се взря в каменното погребение.

— Отрязана е — промълви той и разтреперан поклати глава. — И при предишните останки беше същото.

Устата на месир Николо беше стегната като менгеме. Несъмнено си задавахме един и същ въпрос: това останките на втора жена ли бяха?

Обърнах се към маестрото и се насилих да проговоря, въпреки че сърцето ми биеше чак в гърлото:

— Трупът на предишната жертва също ли беше с отрязани зърна?

Леонардо кимна.

— Значи частите от тялото на едната жертва са били открити почти незабавно — каза месир Николо със замисления си тон, — защото са били оставени на открито в полето.

Предположих, че го е научил от малкия си информатор.

— Но останките на втората жертва са били грижливо погребани по начина, който видяхме.

— Предположението ви не отговаря на истината — охлади го маестрото. — Не сме открили останалите три части. И не знаем дали изобщо ще ги открием.

Значи това беше първият от четирите къса, на които я бяха насекли. Или петте. И сега разбрах защо месир Николо попита за „позволението“, което е насочило Леонардо към това място.

— Маестро — настоях, — трябва да разберем кой ви е съобщил за това местоположение.

Леонардо изрече нещо само с устни.

— Селяни — обади се Томазо. — Видели как глутница вълци рият земята. Не ние оставихме тук тези останки.

Месир Николо ме погледна. На лицето му бе изписано изражение на момче, донесло на литургия жаба, скрита под палтото му, за да я чуе как квака по време на проповедта.

— Никой не твърди, че сте вие — обърна се той към Томазо. — Казваме само, че очевидно знаехте как да стигнете дотук. И че положихте големи усилия да измерите пътя си и да го нанесете на карта.

Последва тишина, нарушавана единствено от граченето на птиците. Най-накрая Томазо проговори, но не даде отговор на въпроса на Николо.

— Какво е това в ръката й?

Леонардо отново бръкна в криптата. Дългите му елегантни пръсти сякаш пълзяха вътре като крака на светла тарантула. Той разви една червена нишка от ръка, която не бе толкова вкочанена, колкото очаквах. Маестрото успя да разтвори пръстите внимателно, сякаш жената спеше, и разкри малката картичка в ръката й. След като деликатно извади този bollettino, той го вдигна пред очите си.

Подаде ми картичката с молитва бързо, почти така, сякаш го бе отвратила.

Този bollettino не беше по-различен от онзи, който ми показа папата — груба хартия с думи, изписани с необработен, но четлив почерк.

— Gevol int la carafa — прочетох гласно за всички присъстващи. Аудиторията не включваше хубавото момче, което ненадейно бе изчезнало, сякаш отмъкнато от вълци. — Предполагам, че е на романски диалект — добавих.

— „Дявол в гарафа.“

Не се изненадах, че алхимикът, Томазо, знае тази фраза.

— Дяволът се появява в гарафа с вода и призовава образите на покойните…

— Глупаво суеверие — изтърси Леонардо. — От всички глупашки вярвания, които стадото на невежите развява гордо като знамена, съществуването на духове е най-упоритото, оскърбително за Природата също толкова, колкото и за науката. По същината на същите тези сили, които им приписват, тези духове са нематериални величини, които Природата определя като вакуум…

— Това може и да е глупост, но не изглежда като някакво селско суеверие.

Докато Леонардо заклеймяваше духовете и тези, които вярват в тях, месир Николо бе посегнал към bollettino и го бе издърпал от ръката ми. Сега вдигна малката картичка така, че и аз, и маестрото да видим за какво говори.

Там, с черно китайско мастило, с почерка на същата образована ръка, който бях видяла в Залата на светците, имаше надпис на тоскански италиански. Както и предишния, го прочетох на глас и това ново послание ми се стори не по-малко объркващо:

— „Кръгът в квадрата.“

Месир Николо се загледа в криптата и изду хлътналите си бузи, преди да издиша уморено. Каквото и да мислеше да отговори, се отказа.

Леонардо рязко се изпъна.

— Джакомо! Какво откри?

Хубавото момче стоеше на двайсетина braccia от нас, от другата страна на оградата, сред гъсти храсти, които му стигаха до кръста. Спокойно можеше да се намира на цял километър разстояние — толкова тих бе гласът му с провлечен милански акцент.

— Тук горе е минало нещо. Има следи. Не са човешки.

— Вълците — рече нетърпеливо Леонардо.

— Не са и от животно. — Джакомо май се наслаждаваше на загадката.

— Тогава от какво са, Джакомо? — Маестрото зададе въпроса си така, сякаш на помощника му можеше да се вярва не повече, отколкото на някое дете.

Срещу студения северен вятър гласът на Джакомо сега вече едва се чуваше; думите му бяха колебливи:

— Самият Дявол е минал оттук и е оставил отпечатъците си.

Глава 7

— Кокили.

Маестро Леонардо се изправи, след като се бе навел, за да огледа отпечатъците, които бяхме проследили на късо разстояние през гъсти твърди храсти, много подобни на шубраците в околностите на Рим, макар че тукашните бяха израснали в сянката на огромни дъбове. Ориентирани под десен ъгъл от покрита със сняг пътека, с дупки от лапите на вълците, тези отпечатъци, макар и от два крайника, като човешки, бяха значително по-малки и няколко от тях все още бяха запазили ясната форма на копита, не по-големи от тези на козел.

— Движил се е на кокили — продължи Леонардо. — Отпечатъците са съвсем еднакви по форма, както и по дълбочина. Издълбал е краищата на кокилите си в малоумно усилие да ни заблуди.

— Нас ли? — наклони глава Николо. — Вероятно е искал берачите на маслини и събирачите на жълъди да припишат това престъпление на Дявола. За да ги държи настрана.

Изглежда, нито единият, нито другият възнамеряваше да каже нещо повече, затова аз предложих нещо.

— Докато все още има светлина — обадих се, — трябва да продължим по тези следи и да видим накъде водят.

Месир Николо веднага пое напред. Според мен обаче маестрото, следван от изпълнените си с нежелание помощници, ни последва само защото не искаше да поеме риска ние да разберем нещо, което да остане тайна за него.

* * *

В продължение на около километър и половина продължихме по следите към далечната планина, винаги по един или друг полегат хълм. От време на време минавахме покрай някое лозе, в което голите лози стърчаха от снега като игли на бодливо прасе. Но основно се движехме на по-тъмния полуздрач под старите дъбове. Дори на местата, където шубраците се сгъстяваха, следите не изчезваха от погледа ни — този, когото преследвахме, се бе придържал към тесните пътеки, утъпкани от събирачите на жълъди.

Видяното в маслинената горичка ни бе изпълнило със смирение, затова вървяхме мълчаливо. След известно време хванах месир Николо за ръката и го дръпнах назад, по-далеч от Леонардо и хората му.

— Значи според вас не е случайност, че селяни са открили късовете от телата — прошепнах му. — Как мислите, дали са им платили, за да съобщят на хората на дука?

— Не би било трудно да ги убедят — каза Николо в ухото ми. — Околностите на града пострадаха ужасно, с всички тези войници, които разграбиха реколтата. Една монета би била достатъчна.

— Но ако са го извършили кондотиери… Мога да разбера защо биха искали да разбунят околността, навярно за да провокират папата, убивайки жена, която по някакъв начин е свързана с убийството на сина му.

Още веднъж реших, че не би било благоразумно да разкривам, че кондотиерите са решили да размахат амулета на мъртвия му син като примамка под носа на папата. Вместо това продължих:

— Предполагам, че са убили онази клетница там като подобна провокация. Но защо сега, когато кондотиерите дойдоха в Имола, за да сключат мир?

Боях се, че преценката ми по този въпрос е била съвсем погрешна.

— Изобщо не съм сигурен, че кондотиерите наистина желаят този мир поне при сегашните условия. Орсини, да. Вители обаче…

Месир Николо вдигна рамене, сякаш искаше да каже „не толкова много“. Погледна надолу и остана така няколко крачки, преди да добави:

— С всеки изминал ден кондотиерите наемат повече войници. А Валентино се освобождава от наемниците си, защото не може да разчита на тях. Според мен Вители искат да задържат бодила, така да се каже, под задника на папата с надеждата да отложат подписването и да продължат да подобряват позициите си. Според мен целта им е не изцяло да отхвърлят сегашния договор, а да принудят дука да направи още отстъпки.

— Какви отс…? — започнах и млъкнах, защото за малко да се блъснем в гърба на групата на Леонардо.

Джакомо посочи към един сенчест дъб от лявата ни страна.

— Видяхте ли го? — попита Николо.

Джакомо уморено отпусна ръката си.

— Вече го няма.

— На кокили ли беше? — попитах.

Джакомо поклати глава.

— Носеше монашеска качулка.

— Видяхте ли лицето му?

Отговорът на въпроса на Николо бе още едно леко поклащане на главата. Но после Джакомо каза:

— Имаше бяла брада. Досущ като козел.

Според мен Джакомо обичаше тези открития, само дето излезе прав за отпечатъците от стъпките на Дявола, макар че се оказаха измама.

— Приличаше на козел. — Гласът на Леонардо звучеше повече отвратено, отколкото утвърдително. Той отново тръгна напред.

— Карнавални кокили. И карнавална маска — кимна благосклонно Николо на Джакомо. — Ще внимаваме за този фалшив Дявол.

— Да — съгласих се. Студеният вятър ме блъскаше в гърба. — Той несъмнено вече ни наблюдава.

* * *

Най-накрая следите на Дявола ни отведоха до голяма селска къща от светли глинени тухли. Оборът се намираше на приземния етаж, а над него — жилището на фермера. Сградата бе кацнала на върха на един хълм с изглед към река Сантерно, която бълбукаше и течеше бързо между стръмните си каменисти брегове. Къщата и няколко дървени бараки обграждаха двора, градината и кочината, макар че снегът не ни позволяваше да видим нито билките, нито калта. Нямаше и никакви животни.

Двойните „следи от копита“ свършваха там, където и снегът — на веранда с пръстен точно пред обора. Николо посочи към имената, издълбани с груби букви на късите четвъртити черни колони на верандата.

— Тук е имало разквартирувани войници. Фермерът навярно е изнесъл всичката храна за добитъка и запасите от избата си, преди да дойдат, затова са продължили напред. Той обаче не се е върнал.

Ако бях узнала, че мястото е заето от войници, нямаше да се уплаша толкова.

Джакомо отново извади впечатляващия нож от колана си и безгрижно стъпи на верандата, оставяйки Леонардо да мърмори безпомощно след него, преди да накара Томазо неохотно да го последва. Николо вдигна вежди и рамене. Преди да го последвам, оставих дръжката на ножа, който държах в ръкава си, да падне в ръката ми.

Томазо остана да пази на верандата, докато ние, останалите, влязохме право в обора; може би бяха откачили портата, за да я използват за дърва. Намерихме единствено пръстен под, който можеше да е бил нападнат от цяла орда скакалци, макар че мястото все още миришеше на животните. Николо, Леонардо и Джакомо се заеха да оглеждат голия дъсчен таван, поддържан от тежки напречни греди. Предположих, че търсят скритата врата, която обикновено води към спалнята на стопанина на горния етаж, така че той да може бързо да провери добитъка си, ако чуе някакъв шум посред нощ.

— Маестро! — извика Томазо от поста си на верандата. — Проследили са ни.

Погледнах навън и видях тримата мъже, застанали точно отвъд верандата. В Имола останах поразена от красивите лица и гордото държание на много от романските селяни. Но тези тримата, облечени в наметала от конски косъм, с голи крака, бяха толкова болни, че приличаха повече на зверове: бузата и носът на единия бяха с кожа като на слон и от тях течеше гной — това, което наричат болестта на Йов, а третият бе заменил носа си с ивица кожа, оформена по подобие на липсващата част, макар че я бе боядисал много по-бяла от червендалестата си кожа. Черните зъби на третия бяха нащърбени като на минога. В ръката си носеше сърп, докато придружителите му бяха въоръжени единият с пекарска forchetta[49], а другият с вила. Никой от тримата обаче нямаше бяла брада и по никакъв начин не приличаше на козел.

Едва ги зърнах, когато Джакомо се обади зад гърба ми:

— Обзалагам се, че е там горе.

Обърнах се и видях, че сочи към тавана.

Месир Николо се приближи до него и се взря през потъналата в сянка веранда към трите звяра, сега ярко осветени от отразяващото се в снега слънце.

— Повдигнете ме — каза той, — преди да са решили да дойдат тук.

Леонардо лично обви ръце около коленете на месир Николо и го повдигна като дете. Секретарят заудря с длани по спойката от двете страни на скритата врата, но не постигна нищо: несъмнено резето се повдигаше само от горната стая.

— Идват! — провикна се Томазо от верандата. Ръмжащият му глас бе станал по-писклив и по-тревожен.

Действително тримата мъже се бяха разпръснали; леко приклекнали, те предпазливо се запромъкваха към алхимика като глутница вълци.

Доста спокойно месир Николо се обади:

— По-добре да им покажем колко сме.

Веднага щом Леонардо го остави обратно на пода, двамата, следвани от Джакомо и кинжала му, се втурнаха към верандата.

— Вие стойте по-далеч от погледа им — нареди ми Николо.

Двете групи се изправиха една срещу друга през разстояние от няколко крачки. На тяхна страна беше превъзходството на оръжието, а на наша — числеността и ръстът. Тримата натрапници се спогледаха и заклатиха глави, като се съветваха на грозния романски диалект, така че не разбрах нищо. Но не изглеждаха склонни да се оттеглят.

— Подкрепления ли чакат? — попита Николо.

Звукът се разнесе зад гърба ми, но усещането беше, сякаш от покрива е паднала огромна буца сняг и се е стоварила на земята. Точно тогава с крайчеца на окото си зърнах как надолу профучава нещо тъмно и си представих, че таванът е започнал да се срутва около мен.

Обърнах се и видях скритата врата, увиснала на пантите си. Люшкаше се напред и назад като знаме на вятъра. Ахнах и вдигнах очи към тъмния правоъгълен отвор в дъсчения таван.

Хукнах към верандата. Там видях също тъй ненадейното бягство на тримата посетители, несъмнено също подтикнати към него от звука на скритата врата. Изглежда, наистина ги гонеше самият Дявол — толкова бързо изчезнаха зад най-отдалечения ъгъл на къщата.

Месир Николо се втурна обратно в обора. Само след миг всички присъстващи господа вече се бяха събрали вътре, вперили поглед във висящата врата — конструкция от дървени летви и напречни греди, която изскърца съвсем леко, преди да замре абсолютно неподвижно.

Не се чуваше дори дишането ни. Само съскането на вятъра отвън и шумът на реката, който сега приличаше повече на тиха дрезгава въздишка.

Месир Николо се приближи право към отвора и погледна в мрака над главата си. Остана там, очевидно заслушан в тишината. Може би очакваше отгоре да се появи главата — или маската — на козел. Най-накрая въздъхна примирено.

— Вдигнете ме пак.

Устата на Леонардо се изви надолу като на кисел старец. Но след моментна пауза той вдигна месир Николо, който се запъна с ръце от двете страни на отвора и се издърпа в стаята над нас.

Видяхме го как се изправя и се оглежда наоколо. После се стопи в мрака; скоро не можехме да чуем дори стъпките му по дъските. Джакомо вдигна ножа си, сякаш трябваше да го изпратят на помощ на Николо. Но маестрото бързо сложи ръка върху неговата, за да го спре.

Аз, от своя страна, повтарях наум „Аве Мария“ за месир Николо. Спокойно можех да изрека няколко пъти „Отче наш“, докато продължавахме да чакаме още по-притеснено. От време на време чувах приглушени звуци, но не разбрах дали са удари, дали някой размества едно или друго, или са просто приглушени стъпки.

Над нас се появи бледо лице. Нададох тих вик и дори Леонардо си пое рязко въздух в мига, преди да познаем месир Николо.

— Нищо — съобщи той. — Няма и една мебел, нито дори нощно гърне или воденичен камък. Нищо друго освен това.

Месир Николо седна на ръба на отвора, провеси краката си през него и посегна надолу към нас. В ръката си държеше най-обикновено глинено гърне за масло.

По някаква причина маестрото и хората му нямаха желание да го вземат. Поех го аз и веднага щом усетих миризмата на съдържанието, ми се прииска да не го бях правила. Малкото гърненце беше наполовина пълно с мазилото, което дамите в Рим обикновено купуват от старите еврейки, чиито смеси от смирна, сяра и свинска мас целят да запазят кожата гладка и млада. Точно в тази рецепта обаче имаше и други миризми: гадният горчив мирис на лудо биле веднага след смачкването му, както и мандрагора, може би смесена с попадийка и кукуряк.

За един странен миг всички лоши предчувствия, които бях изпитвала в живота си, като че ли се върнаха.

Месир Николо скочи на земята почти беззвучно. След като се изправи и изтупа ръкавите на жакета си, той се обърна към мен:

— Дайте на маестрото да го помирише. Той ще познае миризмата.

Дъхът ми секна. И месир Николо, и маестро Леонардо бяха помирисали пръстите си, след като ги прокараха по плътта на онази заклана клетница. Сега вече разбрах защо Леонардо не проявява интерес към това откритие: той вече знаеше какво ще помирише в това гърне.

— Мазилото е било размазано по тялото й, нали? — Думите излязоха от гърлото ми повече като вопъл, отколкото като въпрос. — И сте го намерили и върху останките на първата жена.

Леонардо кимна леко, сякаш вцепенен, и ноздрите му потръпнаха почти незабележимо.

— Да. — Тенорът му беше леко дрезгав. — И върху двете.

Месир Николо вдигна очи към мрака, който бе изследвал току-що.

— Тогава съм сигурен — каза той, — че и двете са били заклани тук.

Глава 8

Петимата пристигнахме обратно в Имола на здрачаване, след като за кратко се върнахме в маслинената горичка, за да оставим дъските на мястото им над малката крипта и да задържим вълците настрана, докато Леонардо изпрати войници да вземат парчето човешко тяло. Не можах да се насиля да се приближа до гроба. Но дори докато стоях на известно разстояние от него, изпитах усещане за нечие неопределено, ала все по-потискащо присъствие, докато накрая ненадейно потръпнах.

Втурнах се към месир Николо.

— Той ни наблюдава в момента.

Николо ме погледна пронизващо, сякаш бях оповестила, че току-що съм зърнала Светата дева.

Настоях:

— Чакаше ни в онази къща, нали? Сигурно се е измъкнал през онзи прозорец точно преди вие да се качите. Мислите ли, че онези мъже дойдоха, за да му помогнат да избяга?

— Те го търсеха — отговори Николо. — Поради каква причина, не съм сигурен. Не съм сигурен и че е бил горе. Резето беше счупено. Може би аз съм разхлабил вратата и тя е паднала точно когато не сме гледали.

Той вдигна поглед, сякаш се взираше в тъмната горичка зад мен. Миг по-късно очите му се спряха върху ми почти неохотно.

Знам кога един мъж е привлечен от мен, дори да се опитва да го прикрие. Видях това привличане в погледа на месир Николо — всъщност във всички погледи през този ден. Имаше обаче и нещо друго, което той изрази на глас:

— Трябва да си помислите дали да не напуснете Имола.

Зачудих се дали не се надява да влезе в ролята на мой покровител; може би си представяше, че ще му предложа благодарствено сбогуване, преди да се върна в Рим.

— Защо го казвате?

— Защото и аз съм сигурен, че Дяволът ни е видял.

Разбира се, реших, че има предвид мъж, дегизиран като Дявола.

— И сега — продължи той — знае кои сме.

* * *

Излязохме на виа Емилия и двамата с Николо се сбогувахме с Леонардо и хората му. Продължих измамата си, като се обърнах към маестрото:

— Веднага ще пиша на Негово светейшество, че е имало второ убийство.

Макар че Леонардо не го каза, не се съмнявах, че бързо ще осведоми дук Валентино за дързостта ми да последвам неговия инженер-генерал в околностите и да се намеся в разследването му.

Улицата кънтеше от гласовете на търговци и продавачки на свещи, които викаха: „Опитайте от това кестенче!“ и „Тук няма френска болест!“. Какофонията беше най-ужасна пред Хана на шапките, където се бяха събрали множество продавачки на свещи, за да привлекат вниманието на пътниците и куриерите, които влизаха и излизаха от конюшните. След като отминахме и можехме да говорим, без да викаме, месир Николо ми отправи кос поглед и каза:

— Леонардо е замесен в това.

— По какъв начин?

Той поклати глава.

— Категорично той не е убиецът. Не му е в природата. Но се опитва да прикрие много неща. Предимно безуспешно. Нали го видяхте. Картините му може и да ни заблудят — толкова приличат на живи. Но в изкуството на измамите не е никакъв маестро.

Изрекох в ухото му:

— Като военен инженер Леонардо трябва да е работил с кондотиери, преди да изменят на Валентино. Може би те са го заблудили.

Николо кимна.

— Във всичко това има нещо, което знаят само маестрото и този убиец. Нещо, което кара маестрото да се държи така, сякаш той ще увисне на бесилото заради него.

Завихме зад ъгъла. Малко по-надолу в края на улицата огромният каменен монолит на Рока се очертаваше на фона на небе, тъмнопурпурно като мастило от сепия. Ровът около него вече беше почернял. Влязохме в нашето палацо Макирели през вратата на конюшнята, през която преди няколко часа бяхме излезли поотделно — тогава, когато все още бях невинна за много неща и значително по-малко объркана от цялата тази история. При появата ни животните в клетките си започнаха да тупат с копита, сякаш самият Дявол ни бе последвал.

— Трябва да се погрижа за мулето си — каза Николо.

Сега обаче се страхувах дори да изляза сама на двора, затова тръгнах след него към клетката.

— Проявявате необикновена отдаденост към това муле — отбелязах. Беше останала точно толкова светлина, колкото да видя благодарното примигване на животното, докато месир Николо го галеше по муцуната.

— Купих го от един въглищар, който го беше изтормозил до смърт от работа. Горкото животно беше натоварено с вързопи с лози, толкова високи, че можеха да стигнат до балкона, а коремът му се влачеше в прахта. Убедих онзи cacapensieri[50], че мулето му струва повече за мен живо, отколкото за него мъртво. Смятам да му помогна да си възвърне силите и да се кача на него, за да поема към Флоренция.

Сега разбрах защо месир Николо е толкова отдаден на животното: за него мулето представляваше обещание, което бе дал на самия себе си — че ще се върне у дома. Но макар да вярвах, че съм разгадала чувствата му, видях, че ме поглежда.

И ако се съдеше по изражението му, бе видял нещо, което заслужаваше съчувствието му.

— Вече не съм толкова сигурен — промълви той почти скръбно, — че тези убийци имат нещо общо с договора между Валентино и кондотиерите.

Можех да предположа само, че Николо наистина не знае нищо за амулета на Хуан, в противен случай и той като мен щеше да повярва, че целта на първото убийство е да провокира папата. Може би второто, извършено по същия начин, е било само подигравателно напомняне, препратка към смъртта, и то от най-жестокия вид. Както самият месир Николо ми каза само преди няколко часа, Вители имаха интерес да продължат да дразнят Негово светейшество и да протакат преговорите.

Но не познавах месир Николо достатъчно добре, за да рискувам да му се доверя. Можех само да го попитам неопределено:

— Какво ви кара да мислите така?

— Старанието, което са положили при разчленяването на трупа. Отрязаното зърно. Мазилото с упойващи билки, намазано върху кожата. Тази история с „ъглите на ветровете“.

Тук месир Николо кимна леко и отсечено — жест, който ме опари повече от открито обвинение, напомняйки ми, че в началото не му споделих тази подробност.

— Изчисленията на Леонардо, отбелязването на квадратите и кръговете. Всичко това е част от един пъзел — огромен ребус или гатанка, написана в човешка плът. Сякаш всичко това е било забавление за някой жесток човек.

— Да — промълвих. — Нямат край гатанките и загадките, които забавляват хората. Соломоновият гримоар, кабала и „Хептаплу“, мистериите на Хермес Трисмегист и питагорейците… а да не споменавам, че знам за мъже, които си доставят удоволствие, като режат жените с нож.

На устните на месир Николо се изписа печалната усмивка на мъж, който познава света прекалено добре.

— Но — продължих — според мен идеята за това забавление е имала една-едничка цел: да предизвика папата. Ако мога да цитирам теорията ви от днес следобед, може би зад всичко това стоят Вители, защото договорът с Валентино не им се струва достатъчно изгоден. И ако успеят да отложат преговорите с тези умни и жестоки игри, могат да получат допълнителните отстъпки, за които споменахте.

Тук хванах месир Николо за ръката и го въведох в двора, ненадейно разбрала какво трябва да направя. Когато стигнахме до подножието на стълбите ми, се обърнах към него:

— Ще изпратя момичето си в покоите ви с храна и вино.

Не смятах да влизам в ролята на сводница, но си помислих, че пленителната — макар и целомъдрена — компания на Камила може да запали пламъче в очите му и със сигурност ще напълни корема му. Той сякаш не се хранеше добре.

Разбира се, очаквах клетият месир Николо да остане разочарован, че може да вечеря с мен само чрез пълномощник. Затова се изненадах — а може би и малко се разочаровах на свой ред, каквато съм суетна, — когато той не изрази никакво съжаление. Всъщност изглеждаше облекчен, че няма да съм там. Като ме удостои единствено с лек ироничен поклон, той се отправи към стаите си.

Въпреки безразличието му не исках да поема риска месир Николо Макиавели да застане зад кепенците си и да започне да ме наблюдава така, както толкова често го бях наблюдавала аз. Затова уморено се заизкачвах по стълбите, прегърнах с благодарност Камила и я изпратих от другата страна на двора с вино, сирене, хляб и варен петел.

Веднага щом останах сама, призовах цялата си смелост, измих лицето си и се преоблякох.

Нямах разрешение да вляза в Рока, но извадих късмет: зърнах същия пазач, който предишната вечер ме придружи до вътрешността. По силата на дълъг навик се старая мъжете да ме запомнят, дори и шансът по-късно да имам полза от тях да е съвсем малък.

Макар че помолих да се срещна със секретаря на дука, месир Агапито, пътуването ми завърши в същата зала, в която вечерях снощи. Вътре намерих трапезарията преобразена. Раздигната, дървената маса изглеждаше почти миниатюрна, измазаните стени също бяха голи — драпериите бяха заменени от едно-единствено златно разпятие и една старинна икона.

Агапито, в обичайния си черен жакет, бе заел цялата страна на тази по-малка маса срещу неколцина господа и една жена с медноцветна коса. Отряза с ножа си парче месо и вдигна поглед от чинията, след което също толкова бързо погледна надолу. Слабата му челюст пулсираше.

Заобиколих масата, застанах зад него и прошепнах близо до ухото му:

— Днес видях нещо, което ще заинтересува Негово превъзходителство — едно обстоятелство, което неговият инженер-генерал не забеляза.

Надявах се по този начин да изпреваря неминуемия доклад на Леонардо, а също така и да изкуша Валентино с подмятането, че маестрото е пропуснал нещо. Разбира се, това беше опасна игра. Валентино обаче така или иначе щеше да побеснее, когато разбереше, че не съм стояла да чакам той да реши по какъв начин мога да съм му „полезна“.

Агапито просто преглъщаше като вол, заставяйки ме да стоя там, сякаш са ме повикали да му държа салфетката. Огледах масата. Двама от мъжете бяха посланици, ако се съдеше по самурените им яки и изпитите лица. До тях, сякаш призован от мислите ми за Вителоцо Вители преди по-малко от час, седеше неговият пратеник Оливерото да Фермо. Компания му правеше жената с медноцветна коса — прекрасна представителка на венецианските примадони, с великолепни къдрици и гърди, кръгли и твърди като портокали, повдигнати почти до ключиците от брокатено деколте, права според миланската мода.

Без да ми продума, месир Агапито стана и се отправи към ярко осветеното стълбище в ъгъла на голямото помещение и изчезна в него.

Синьор Оливерото проследи излизането му. После ми кимна.

Отвърнах на поздрава му.

— Buonasera[51], синьор.

— Сигурен бях, че ще се срещнем пак.

Ако думите на маестро Леонардо приличаха на ноти, изсвирени от орган, то думите на синьор Оливерото бяха изтръгнати от най-дълбокия регистър на лютнята.

— Както ви казах, известно време ще остана тук.

Не можех да не се зачудя дали не е прекарал тук достатъчно време, за да убие една жена, да изчака да отнесат кесийката й със заклинания на папата в Рим и скоро след пристигането на пратеничката на Негово светейшество да убие втора жена по същия брутален, но прецизен начин.

Неговата дама ми кимна.

— Прекрасна рокля — каза със сладък като цитра глас. — Днес вече не правят velutto allucciolati[52] с такова качество. Навярно сте я ушили преди няколко години.

Потиснах смеха си: тя вече приличаше на ревнива съпруга. Ако целта ми беше да се насоча към нейния господин, бързо можех да превърна ревността й в завист — далеч по-кисела реколта.

Само че нямаше нужда да окуражавам синьор Оливерото. Той се обърна към малката си cortigiana и я подкани:

— Изсвири нещо. Без думи.

Момичето мълчаливо взе своята лира от съседния стол и се отдръпна заднишком от масата като придворна дама, която напуска компанията на дукеса. Започна да свири Gelosia[53], хванала тънкия лък между двата пръста и палеца си, прокарвайки стегнатите конски косми по струните с плавната грация на танцьорка, макар че нотите не бяха така завладяващи.

Докато девойката свиреше, придружителят й насочи вниманието си към сребърна чиния, пълна с миниатюрни маслини. Ръцете на синьор Оливерото изглеждаха два пъти по-големи от тези на повечето мъже, но той започна деликатно да подрежда маслинките в някаква форма, макар че отначало не стана ясно какво смята да направи. Не вдигна глава, преди да е довършил своя disegno[54], след което напрегнатият му поглед ме стресна така, че не можах да видя какво е създал.

— Ще се научи — обърна се той към мен. Гласът му беше много по-благ от погледа. — Лирата, също като войната, изисква дълга практика, докато човек е млад. Малко инструкции ще й се отразят добре. — И наклони глава, както предишната вечер на мостчето. — Но вас няма нужда да ви уча, нали?

Синьор Оливерото се усмихна леко и побутна чинията с маслини към мен. След като ми направи този подарък, стана, направи кратък поздрав с ръце, допрени към кадифената му шапка, и ме остави. Когато отиде да вземе момичето си, пое ръката му толкова бързо, че финият лък изскърца върху струните.

Чак след като излязоха, погледнах към чинията с маслини. Синьор Оливерото бе направил съвършена спирала.

* * *

Чаках цял час до завръщането на месир Агапито, след което той ми нареди да почакам още и отново изчезна. Вечерта продължаваше. Повикаха поотделно посланиците за дълга аудиенция. Рамиро да Лорка също влезе и излезе с яростно тракащи ботуши и почервеняло почти като тухла мургаво лице. На него изобщо не му се наложи да чака, срещата му с дука също беше кратка. Когато мина покрай мен, почти не ме погледна, макар със сигурност да знаеше, че съм същата скандална жена, чиято къща претърси така старателно в деня след изчезването на Хуан.

Най-после Агапито слезе по стълбите и за миг остана да стърчи мълчаливо над мен като свещеник на литургия, сякаш ми предлагаше опрощението на благоприлично оттегляне.

— Негово превъзходителство е готов за вас.

Стълбището се осветяваше от голям канделабър. Това ми се стори странно, защото една малка маслена лампа щеше да е повече от достатъчна. Агапито почука на единствената врата на стълбищната площадка и после бързо я отвори сам. Една жена се измъкна отвътре като призрак. Носеше снежнобяла риза и зърната й образуваха тъмни точки под тънкия плат. Помислих си, че е от студа, докато не видях очите й.

Изражението, което прочетох в тях, ми се стори познато, макар че съм го зървала рядко — повечето жени от предишния ми занаят прикриват добре чувствата си, защото иначе скоро са загубени. А тази дама беше загубена. Сякаш се луташе над огромно море, без звезди и без уреди, които да я насочват, и търсеше само докосването на мъжа, с когото току-що се бе разделила. В такива очи се чете ужасно робство и винаги страх.

Въпреки всичко в това състояние човек изобщо не владее сетивата си, затова видях вътрешността на устата й, нежната й, но подута долна устна, все още влажната от пот плът над горната устна.

Едва когато забелязах, че косата й е също толкова руса, колкото моята преди пет години, сепнато се отдръпнах от нея, защото за миг си представих, че съм се сблъскала със сестрата на дука, Лукреция, сега дукеса на Ферара. Стреснах се още повече, защото твърдо вярвах, че във всички тези мръсни слухове, че Валентино е любовник на Лукреция — същото говореха и за Хуан, а и за самия папа, — в тях няма и капчица истина.

Не можах обаче да видя останалата част от лицето на дамата — прикриваше го карнавална маска с изображение на птица. Погледът й остана прикован в мен, а тя извърна глава, докато се разминавахме, макар и не по начин, който да показва, че ме смята за съперница. Стори ми се, че забелязва някаква прилика помежду ни, сякаш бяхме сродни души.

Когато обаче влязох в стаята, изпитах усещането, че жената е била илюзия. Дук Валентино седеше зад единствената маса в голям кабинет, в който нямаше други мебели, и внимателно четеше някакъв документ на светлината на лампа. Жакетът му беше закопчан чак до брадичката. Масата беше затрупана с купища документи.

Валентино бутна настрана бронзовата лампа, облегна се назад и преплете ръцете си в ръкавици на гърдите. Беше облечен от глава до пети в черно, над което дългото му сериозно лице сякаш се носеше във въздуха. Огледа ме внимателно — безмълвен поглед, който ме смути дълбоко. В най-добрия случай очаквах мрачно предупреждение да остана в покоите си, докато ме изпрати обратно в Рим. А за най-лошия не исках и да мисля.

— Искам да ти покажа една от рисунките на маестро Леонардо.

Веднага разбрах, че Леонардо е бил при него, докато аз чаках в „Рая“. Несъмнено до тази стая се стигаше по няколко маршрута. Още докато си мислех това, забелязах малка врата в стената зад него.

Валентино скочи от стола си като преследваща плячка пантера, но заобиколи масата със същата плавна грация, която демонстрират тези животни тогава, когато са нахранени и на каишка. Погледна надолу и започна да рови из една от купчините. След миг извади няколко чертежа и ги сложи близо до лампата.

— Ела тук — подкани ме. — Погледни това.

Беше изображение на мъжка ръка, с червен молив. Контурите на мускулите бяха елегантно очертани в съвършено подобие на живот, само дето кожата я нямаше. Безбройните оголени по този начин вени наподобяваха на голи дървета, по-дебелите клони се разделяха на по-тънки клончета и вейки, така да се каже.

— Маестро Леонардо е направил не едно и две подобни изображения — каза Валентино. Стомахът ми се сви; запитах се дали маестрото смята да направи подобен чертеж и на крайниците на закланата жена. — Нашите съвременни художници ни предлагат убедително изображение на формата на човека, такава, каквато вярват, че я е създал Бог. Но само този маестро ни показва света, скрит зад плътта ни. Само в тези рисунки можем да видим човека такъв, какъвто го е усъвършенствала Природата — сложно изобретение от тръби и механизми. — Очерта с пръст кръг около рисунката, почти така, сякаш проследяваше очертанията на спиралата на синьор Оливерото. — Маестро Леонардо вече има планове за машини, които могат да подражават на Природата по най-различни начини — устройства, които могат да вървят като хората или дори да летят като птиците.

Дори не бях започнала да осмислям тази амбиция, която сякаш представляваше предизвикателство и към Бог, и към Природата, когато Валентино отдръпна скицата и отдолу се показа друга, по-голяма, ярко украсена с акварелни бои върху хартия; стори ми се, че е някаква архитектурна fantasia[55] — план на вила или палацо с фантастична сложност. Ярките сини тухли контрастираха с дебела синя змиевидна ивица, нарисувана на един палец разстояние под фантастичния дворец, като огромно знаме, плющящо на вятъра.

Изведнъж си се представих на триста метра във въздуха, с рамене, стиснати в ноктите на някой орел, как гледам надолу към земята и виждам укрепен град — всъщност същата Имола, която зърнах от хълмовете същия този ден. Но това беше Имола през погледа на някой с крилата и очите на птица. Всяко укрепление, резиденция и двор, всяка река — защото синята змия беше река Сантерно — беше на точното си място, но видяно от голяма височина право отгоре. В миналото съм седяла на възглавница с позлатена тапицерия в апартамент във Ватикана и съм държала в ръцете си картите, които ръководят моряците ни по пътя им към новите земи. Но никога не бях виждала нещо подобно.

— Виждаш ли какво е направил маестрото?

Шепотът на Валентино беше толкова тих, че се напрегнах да го чуя дори в тишината на стаята.

— Точно както може да види във вътрешността на телата ни, така може да изобрази света от перспектива, която не сме виждали никога досега. Ако нанесем това разстояние на картата му — и почука с пръст по Рока в ъгъла на града, която лесно се познаваше по кръглите си кули, а после и към пиаца Маджоре в центъра на града — и това разстояние — сега премести пръста си към река Сантерно отвъд стените, — ще получим точно същата пропорция, както ако изминем пътя пеш или измерим разстоянието с механични инструменти. Mappa[56] на Леонардо е изображение на света, идентично във всичките си характеристики и смалено до скала, с която можем да го държим в ръцете си.

Но дори докато Валентино възхваляваше тази изключителна mappa, виждах съвсем ясно, че необикновената й перспектива и свръхестествената правдоподобност не са единствените й забележителни черти. Центърът на картата представляваше също така и центъра на града, където се пресичат двата древни римски пътя, виа Емилия и виа Апиа. На картата мястото на това пресичане представляваше също така и център на начертан с мастило кръг, който заобикаляше целия град и полята отвъд стените му. Като всички географи, Леонардо бе нанесъл точките на компаса под формата на роза, с осем линии, които продължаваха внимателно от центъра до периметъра на този кръг и го разделяха на осем равни площи. Там, където всяка линия на розата достигаше ръба на кръга като спица на колело, имаше надпис, дело на малка фина ръка: Septanrione — северният вятър; Greco — североизточният; Levante — източният; Scirocho — югоизточният; и така нататък по компаса, докато се изброиха всичките осем основни ветрове.

— Това е, нали? — промълвих. Сложих пръст на картата, точно там, където линията с надпис Scirocho стигаше до кръга, начертан около града, точно до един завой на Сантерно. — Мисля, че точно тук са намерили един къс от жертвата. Днес видях грамадата от камъни, които маестрото е оставил до реката.

Всеки път пропускайки по една линия, посочих към местата, където още три линии на ветровете стигаха до кръга, като четях имената, написани до тях: „Libecco, Maestro, Greco“. Югозападен, северозападен (най-силният или „господарят“ на ветровете), североизточен.

— Всяка точка представлява ъгъл на въображаем квадрат, който можем да видим благодарение на забележителната карта на мосю Леонардо. Ето как убиецът е успял да се похвали, че е оставил по един къс от тялото на жена във всеки ъгъл на ветровете. Кълна се в разпятието! Който и да го е сторил, трябва да е виждал тази карта.

Разбира се, предполагах, че кондотиерите на Валентино са получили привилегията да зърнат тази карта, преди да го предадат.

Валентино дори не кимна.

— Но ти не си свършила — каза той с равен глас. — Покажи ми останалото.

Картата на Леонардо беше толкова точна, че успях да проследя маршрута ни от днес следобед, от купчината камъни край реката нагоре по хълмовете на юг от града, като прокарах пръст право по компасната линия, обозначена с името на южния вятър, Mezzodi. Но докато се опитвах да изчисля разстоянието на тази карта пропорционално на разстоянието, което бяхме изминали, разбрах проблема в логиката си: трябваше да сваля изцяло пръст от картата.

— Предположих, че ще направи още една геометрична фигура — казах — въз основа на точките от тази карта. Несъмнено точно такива измервания е правил днес следобед. — Поклатих глава. — Освен ако самата карта не греши, това, което открихме днес… — вдигнах ръка и се прекръстих — … не може да бъде нанесено на тази карта.

— Маестрото продължава с измерванията си. — Тук Валентино кимна леко, сякаш удовлетворен, че току-що е измерил дълбочината на познанията ми — и на невежеството ми.

— По някакъв начин този убиец възнамерява да създаде кръг в квадрата — заявих, предполагайки, че Леонардо вече е показал bollettino на работодателя си. — Така че тази фигура не е довършена. Ще има още.

Имах предвид още късове от женско тяло.

Но когато Валентино не отговори, попитах:

— Заповядахте ли на Рамиро да Лорка да потърси останалите части от тази жена?

Предполагах, че е така, не само защото току-що видях Рамиро да идва и да си отива забързано; сред всички хора на Валентино той бе най-добре запознат с убийството на Хуан, както знаех твърде добре.

Валентино разсеяно поклати глава.

— Не, изпратих Рамиро да поеме командването на гарнизона в Римини. Методите му на разследване са много старомодни: дибата, въжето и нажежените пръчки. Леонардо използва методите на scienza.

Несъмнено бях направила някаква физионочия, изразяваща изненадата ми… и страха ми. Рамиро беше един от най-доверените приближени на папата, преди Негово светейшество да го прикрепи към домакинството на Валентино, и ми се струваше вероятно да е останал предан на бащата, а не на сина. Щом Валентино беше изключил Рамиро от разследването, можех само да се запитам дали не иска да контролира изцяло това, което трябва да научи баща му. И ако това второ убийство целеше да повтори провокацията на първото, може би Валентино смяташе, че е в негов интерес — в интерес на мирния му договор — да запази част от информацията в тайна от баща си.

Валентино не каза нищо за изгнанието на Рамиро. Вместо това се върна към предишното ми предположение.

— Смяташ, че ще има още открития. Провокации. — Направи продължителна пауза и ноздрите му се издуха няколко пъти. — Да. Ще има още.

Думите му прозвучаха не като покана да продължа с въпросите, а като забрана да задавам още. Подготвих се да ме освободи, ако не и да ме порицае.

Той отново погледна към мен съвсем за малко. Аз обаче си спомнях добре това изражение: то предшестваше мълчание, с което Валентино изискваше — или умоляваше — някого да задоволи някакъв копнеж, скрит в гърдите му. Това беше единственият ключ към съблазняването му: докато почти всички мъже искаха само да нахлуят в жената и да я изпълнят докрай с члена си, мислите си и чувствата си — в много случаи и трите еднакво отпуснати, — той вкарваше жената докрай в себе си. Не можеше да съществува, ако тя не влееше душата си в него.

Затова, след като помълчах, му дадох нещо.

— Жената, която беше тук. Тя ви обича с всяка фибра на съществото си. Надявам се да проявите милост.

И все пак може би просто се молех за себе си.

Валентино примигна.

— Тя не знае нищо за мен. Не познава нищо друго освен плътта ми. Най-първичните чувства.

След миг Валентино погледна надолу и отново взе картата на мосю Леонардо.

— Сега разполагаме със средство да вземем в ръцете си цялото земно кълбо. Трябва само да го измерим, за да го притежаваме.

Следващите му думи, изречени почти шепнешком, сякаш не бяха насочени към мен.

— Но не бива да подаряваме този наш нов свят на Фортуна, хаоса и войната.

Дукът кимна към вратата.

— Маестрото ще продължи да проучва този въпрос — каза той без никакво чувство. — Когато приключи с наблюденията си, пак ще говорим.

Глава 9

През тази нощ минах тичешком пред подвижния мост, като си представях как от тъмния ров се надигат ръце и ме сграбчват. Когато стигнах до улицата, дъхът ми образуваше облаче пред мен. През времето, което бях прекарала в чакане на Валентино, откъм планините отново бе започнало да вали сняг — малки, носени от вятъра зрънца, които пареха лицето ми.

Заслепена от тях, се изправих пред истината, която не пожелах да приема в кабинета на Валентино. По същия нехаен начин, по който щеше да отхвърли клетницата, която го обичаше толкова неприкрито, дукът щеше да отхвърли и мен. Нямаше да ме удуши или да ме подложи на „разпит“ — ако просто искаше да ме отстрани от пътя си, можеше да го направи тази вечер. Вместо това Валентино щеше да ми остави свободата да душа около Имола; бе възможно дори да науча нещо, което да му позволи да изтръгне по-благоприятни отстъпки от кондотиерите. Всъщност предполагах, че точно затова е инструктирал един толкова важен придворен като Леонардо да продължи да търси истината, която смяташе само да погребе. Но твърде скоро синьор Оливерото щеше да предаде документите на Вителоцо Вители за подпис и в този момент договорът щеше да обвърже всички страни.

След това аз щях да се върна в Рим невредима, но прекалено късно, за да откупя момченцето си. Името на убиеца на баща му вече нямаше да струва нищо — щеше само да дразни раната в гърдите на дядо му. Останал без никакво друго отмъщение, Негово светейшество щеше да потърси утеха в бавната ми и мъчителна смърт. И дори Светата дева да се застъпеше за мен в рая, щях да понеса вечно мъчение, по-голямо от всяко наказание в ада, породено от мисълта, че съм оставила безценния си син да израсне в дома на Дявола.

* * *

След като излязох от нашето палацо, се осмелих да мина през цялата дължина на двора. Изкачих се по стъпалата до piano nobile[57] в отсрещното крило. Почуках на вратата на месир Николо, на която ме посрещна призрак — или поне така ми се стори: момчето по нощна риза беше толкова бледо и слабо, че беше цяло чудо как е успяло да бутне резето, камо ли да го вдигне. Не можеше да има и седемнайсет години, но жизнеността му можеше да се мери с тази на някой старец — прикова ме с едно сълзящо око, защото другото беше почти затворено от коричка, после влезе, залитайки, обратно вътре.

Последвах това плашило в спалнята, където то се строполи на леглото с измъчен стон. Точно пред затворения прозорец се намираше масичка, осветена от лоена свещ и затрупана с книги и документи. Едно съвсем малко местенце беше разчистено за мастилницата.

Месир Николо бе заспал дълбоко на това малко бюро, останал седнал на стария стол, все още по риза и панталон, с глава, наклонена под ъгъла, под който се накланят главите на обесените. Зърнах част от нещата, които проучваше. Освен купчините сгънати писма и дипломатически депеши открих текст на латински — Decades на Тит Ливий. Изглежда, че месир Николо бе започнал да пише и някакво писмо с поздрава Magnifici Domini, несъмнено предназначено за господарите му във Флоренция.

Бутнах го доста неделикатно по рамото.

— Месир Николо — казах, — надявам се, че вечерята ви е харесала.

Той скочи на крака, примигна и ме удостои с леко махване на ръката, с което сякаш се подиграваше и на себе си, и на мен.

— На Антонио много му хареса — успя да живне и да хапне малко. Чудото от Имола. — Погледна към момчето на леглото и прошепна: — Моят прислужник превърна леглото ми в болнична постеля и ме остави да избирам между неговия сламеник или този стол. Когато не е болен, Антонио трябва да се старае единствено да възстанови здравето си; когато е болен, аз трябва да се старая да възстановя здравето му и същевременно да се грижа за себе си. — И добави: — Загубих вкуса си към Теренций.

Говореше за комедиите, в които прислужниците диктуват живота на господарите си.

— Затова ли се развличате с по-сериозен латински? Този екземпляр от Ливий е целият нашарен с бележки.

Той прокара ръка по салатата върху главата си.

— Тит Ливий ни показва, че изучаването на историята е най-добрият лек за днешните злини.

— Аха. Значи вие сте лекар не само на прислужника си, а и на Италия.

Николо леко повдигна вежда.

— Е, добре, Dottore[58] — продължих, — съгласна съм с нещо, което ми казахте днес. Всичко това трябва да е свързано с измерванията на мосю Леонардо.

Той потърка очите си.

— Трябва да е свързано с много повече неща. Но трябва да започнем с това, което измерва Леонардо, дори и само защото то ще ни отведе до нещото, от което има нужда този човек. И до природата му.

— До това, от което има нужда ли? — Прозвуча ми като някаква философска измишльотина. — Нуждата и природата на този зъл убиец съвсем не ме вълнуват. Искам да узная името му.

Но реших, че сега не е моментът да споменавам колко силно подозирам името Оливерото да Фермо.

— Въпреки това не смятам, че ще научим името му, преди да научим от какво има нужда — настоя Николо. На светлината на свещите ми беше трудно да определя дали прилича на пакостливо момче, или на самия Дявол.

Тук видях възможност да помогна и на двама ни.

— Вече видях ъглите на ветровете — съобщих му и му разказах за картата, която Леонардо бе начертал на Имола, описах му как частите от тялото на първата жена са били поставени точно на четирите разположени на равни разстояния върхове на розата на компаса.

Когато свърших, Николо погледна надолу и допря върховете на пръстите си върху Тит Ливий.

— Да. Disegno, начертан с човешка плът. Но Леонардо вече го знаеше. Така че какво измерва сега нашият маестро?

Поклатих глава.

— Точката, която маестрото измери в маслинената горичка, не е на картата му. Вие сам казахте, че всичко това е гатанка или ребус. Мисля, че местоположението на маслинената горичка е някакъв ключ към тази загадка. Може би Леонардо вярва, че измерванията му ще го отведат до главата на първата жертва.

— Така и не обикнах геометрията. — Пръстите на месир Николо останаха върху екземпляра му на Тит Ливий. — Въпросът, който бих си задал най-напред, е: защо изобщо има загадка?

— За да измъчват папата — отвърнах нетърпеливо, прекалено добре си спомнях яростта на Негово светейшество в Залата на светците. — За да го объркат и разярят с тези игри, така че самият той да свали бремето на отлагане на преговорите от Вители, защото другите кондотиери горещо желаят мир. Нали точно вие ми казахте за тези „допълнителни отстъпки“, които се надяват да измъкнат Вители, ако разполагат с време да наемат повече войници и да се сдобият с числено превъзходство.

Не проумявах защо трябва да продължавам да напомням на месир Николо за собствените му думи.

— Не знам. Може би всъщност това е нуждата на този убиец — да измъчва папата. Или може би просто природата му е такава.

Аз обаче нямах време за още философски глупости.

— Нека ви предложа нещо, месир Николо. Смятам да огледам кабинета на маестро Леонардо и да видя какви рисунки и бележки е направил във връзка с геометричните фигури на този убиец. Искам да ви поканя да ме придружите.

— Смятате да му отидете на гости? Какво, да не би да възнамерявате да изпратите Камила да му занесе вечеря, преди да похлопате на вратата му посред нощ? — Той не се и опита да прикрие колко е развеселен.

— Смятам да го посетя — отсякох — още тази нощ. Но не мисля да хлопам.

Отново успях да изтрия усмивката от лицето му. Месир Николо прокара пръсти по страницата отдолу, сякаш милваше лицето на дете. Когато погледна обратно към мен, черните му очи блестяха на светлината на свещите и ми разкриха желанието, което преди това се бе постарал да скрие. Виждах обаче и нещо друго: не ми вярва.

Най-накрая той поклати глава, очевидно объркан от собственото си решение, и каза:

— Щом смятате да тръгнете веднага, трябва само да си взема пелерината.

След това го поведох през двора към стаите си, за да се преоблека бързо за пореден път. Докато той чакаше пред спалнята си, казах на Камила къде отивам и тя ме облече подобаващо, в панталон и къс момчешки жакет, с прибрана под berretta коса.

Когато се върнахме при месир Николо, наредих на Камила:

— Залости вратата, разбира се. Но няма дори да се сбогувам, защото ще се върна скоро.

Скъпата ми приятелка ми подари усмивка, от която ми се стори, че в сърцето ми се е забило копието на някой стратиот[59].

* * *

Предполагам, че трябва да ти кажа някои неща за твоята zia Камила, която по доброта надминава и серафимите. Тя дойде при мен в anno Domini 1494, годината, през която французите влязоха в Рим. Шарл Осми и огромната му армия пристигнаха в последните дни на септември и прогониха папа Александър от Ватикана в замъка Сант Анджело. Но Негово светейшество, макар и по-слаб в оръжие и войници, беше прекалено умен за онзи дребен крал с влажни очи и течащи лиги. С помощта на скъпия ми стар покровител кардинал Асканио Сфорца се стигна до договор, който се оказа по-изгоден за папата, отколкото за Негово най-христолюбиво величество.

Френските войници бяха допуснати в Рим като пантери на каишки. Повечето ги държаха под контрол, но имаше предостатъчно, които се изтръгнаха от каишката, разграбиха десетки къщи, накладоха огньове от масите и столовете, изпиха най-хубавите ни вина и опитаха деликатеси от най-различен вид, без да си платят — макар че крал Шарл лично издаде заповед нито една куртизанка да не пострада. Дори къщите на шамбелана на папата и на майката на децата на Негово светейшество — твоята баба — не бяха пощадени. А участта на злощастните прислужници и евреите често пъти беше не по-добра от тази на мебелите.

Тогава бях на двайсет и шест години и в целия Рим — от чистача, който изнасяше урина в бъчвите си в Трастевере, до папата на престола на свети Петър — нямаше мъж, който да не знае името ми; възнаграждението за лошата ми слава ми бе донесло най-хубавата къща на виа Дей Банки. Дори сега усещам аромата в тези стаи, на портокаловата вода и лавандулата; на цветята, които ми носеха всеки ден през пролетта и лятото: рози, карамфили, жасмини и нарциси.

Но в деня, в който се запознах с твоята zia Камила, нямаше такава bellezza[60]. Бях навън, под студения дъжд, за да се погрижа за bravi, които винаги охраняваха къщата ми — а освен това в тези мъчителни дни ми носеха и информация за френските разбойници, в случай че се наложи да избягам. Наблюдавах евакуацията на кварталите над Понте Сант Анджело[61], където към оловносивото небе се издигаха мътни стълбове дим. Тези бегълци бяха натоварили мулетата си с всичко, което се надяваха да спасят: ковчежета с пари, рокли, сребърни прибори, какво ли не. Огледах няколко от тези клетници, които наивно бяха повярвали на клетвите на французите, и тъкмо се канех да затворя вратата си, когато зърнах една двойка, възседнала муле, да препуска по виа Дей Банки, но в посока към всички беди. Мъжът имаше две подутини на носа и светли белези по покритите с набола четина бузи. Жената беше на половината на възрастта му — на не повече от четиринайсет, — с детско слабо лице и очи като въглени, които вече бяха видели всичко.

Заключих, че мъжът е откраднал и момичето, и мулето, и му махнах да спре.

— Месир — попитах, — къде отивате с мулето на приятелката ми?

Той отметна назад пелерината си и посегна към меча на колана си — но после видя моя bravi, който излезе от рамката на портата ми.

— Коя казахте, че е приятелката ви? — попита той. Очите му се бяха присвили в тесни процепи.

— Дона Ваноца Катанеи — изрекох името на баба ти, за която ти споменах, макар да си измислих, че мулето е нейно. Исках този крадец да реши, че току-що се е сблъскал с по-добър крадец.

Той ми се ухили с типичната усмивка на негодник, която разкри издадените му зъби.

— Точно така. Мадона Ваноца ми повери това муле със заповед да го продам на oltramontani, преди да успеят да го откраднат. — И кимна към стълбовете пушек.

Знаех, че смята да го продаде на французите.

— Кое е момичето?

— Сестра ми. Когато чух какво й причиняват монасите в „Санта Чечилия“, изведох оттам собствената си плът и кръв и се помолих отсега нататък да я закриля по-добър Бог.

— Наистина ли? Аз пък търсех някого, който да чете Литанията към всички светци.

Босите пурпурни крака на момичето ми подсказваха, че идва не от манастир, а от някоя бояджийница, макар че не можех да кажа кое от двете е по-лошо.

— За кое си мислите, че французите ще ви платят повече, за сестричката ви или за мулето?

Той заби пети в ребрата на мулето, но аз кимнах на момчетата си да хванат поводите. Обърнах се към негодника:

— Според мен за oltramontani[62] фактът, че мулето вече е било яздено, ще е по-маловажен.

После погледнах внимателно към момичето.

— Искаш ли да отидеш с него?

Знам какво казаха очите на девойката. След миг тя поклати глава.

— Месир — заявих и протегнах ръце към момичето, — оставям ви мулето.

Ето как моята Камила се озова в къщата ми.

През първите две седмици ми нямаше никакво доверие, макар че ядеше супата и месото ми и оглеждаше всичко с живите си всепоглъщащи очи. Разбира се, вярваше, че ще я използвам така, както бяха използвали мен на нейната възраст — като момичето от Андрос[63]. Но един ден ме последва в спалнята ми и остана на място, загледана във всичките ми гръцки вази и римски медальони. С тези нейни будни очи не знаех дали не смята да сграбчи нещо и да побегне. Вместо това от устните й излезе тих глас:

— Мадона, мога ли да остана тук до Великден?

Взех я в прегръдките си за първи път, откакто я свалих от онова муле. И я обсипах поне с десетина целувки, преди да отговоря:

— Можеш да останеш тук завинаги.

И тогава тя започна да ми разказва историята си. Също като мен, и Камила беше родена в низините — в нейния случай на червената земя на неаполитанската провинция. Останалата част от разказа й беше плетеница, по-голямата част от която дори и тя не можеше да разплете, но е достатъчно да кажа, че я продали като кошница с големи испански маслини на друго семейство, за да служи като компаньонка на дъщеря им само за да се озове на улицата, когато момиченцето умряло от чума. След това претърпяла повече метаморфози от Овидиевата Местра, докато най-накрая се озовала зад стана на една работилница за боядисване на платове близо до Монте Марио, от която скоро била прогонена при плячкосването на френските войници. Нямало къде да отиде и приела отровното милосърдие на грубияна, от когото я прибрах.

Научих скъпата си Камила да чете, както ме бе научила майка ми, и това бе началото на любовта ни. Тя не й донесе нищо, защото прекара повече години с мен в Трастевере, отколкото в нашето palazzo на виа Дей Банки. Но без Камила нямаше да преживея деня, в който ти се появи на този свят, и тогава, когато можеше да уреди собствения си живот, тя остана с теб, безценни мой сине, така, сякаш беше неин. Тя беше първото ми бебе, а ти — второто. Аз бях първата ти майка, а тя — втората.

Няма да кажа нищо повече освен това, че любовта на нашия ангел е вплетена в тъканта на душата ти така, както и моята, и нищо на този свят не може да я разплете.

Глава 10

Стигнахме до ъгъла, от който месир Николо беше наблюдавал палацото на Леонардо, и аз се обадих:

— Тук отстрани има една уличка — защото и аз бях огледала внимателно голямата сграда. — Да видим какво има отзад.

На високата фасада се забелязваха единствено укрепени с решетки прозорци и масивната дървена порта.

Непавираната уличка ни отведе до недобре поддържана градина, където сред малка овощна градина с избуяла растителност лежаха прекатурени саксии с цветя. Зад ниска тухлена стена се виждаше парче разчистена земя, засята предимно с тикви, под тънък килим от сняг, който се простираше до градската стена. За миг се загледах пред себе си с меланхолия и удивление и си спомних градинката ни в Трастевере. Видях как ти и скъпият малък Ермес тичате наоколо, а Камила ви гони. Сега единственото нещо, което исках на този свят, беше отново да чуя смеха ти.

Двамата с месир Николо огледахме задната част на къщата. По-малките прозорци на приземния етаж бяха защитени с железни решетки; украсените с арки прозорци на piano noble бяха просто затворени с кепенци, макар че се намираха на цели десет braccia над нас. След като поровихме из нашарените със сняг храсти, зърнахме груба стълба — най-обикновен дълъг прът с парчета дърво, заковани на разстояние през около една braccia.

Облегнахме я на каменния корниз на един от прозорците и се обърнах към месир Николо:

— Аз ще вляза.

Той ме погледна така, сякаш бях полудяла.

— Можете ли да заявите, че някога сте си изкарвали прехраната с кражби от хорските къщи?

Усмивката му беше бърза, но тъжна.

— Като честен служител на Флорентинската република изобщо не си изкарвам прехраната. Вземам назаем, за да покрия разходите си тук, и все още чакам да ми отпуснат някакви средства.

Започнах да се катеря. Парчетата дърво скърцаха под краката ми, а треските раздираха ръкавиците ми. Когато стигнах до кепенците, ги отворих с ножа си и седнах на широкия перваз, а краката ми увиснаха вътре. Успях да видя, че се намирам в просторна стая — навярно това някога е било sala grande[64] на някой епископ. Наистина изглеждаше подредена за пиршество — на трите големи маси вече имаше сложени множество предмети, макар че не можах да видя какви са.

Разстоянието от прозореца до пода под краката ми не беше голямо, но преди да успея да скоча, дъхът ми замръзна в гърлото.

Безизразното призрачно лице се рееше почти пред мен. Помислих си: „Открих главата й.“

Но се оказа нещо друго, макар и почти толкова зловещо. Очевидно на широкия корниз, който минаваше по всички стени, бе поставен оцветен в бяло човешки череп — така, както често се поставят дребни антики. Зачудих се дали в тази стая няма други предмети, с които маестро Леонардо се е сдобил от трупове, и реших най-напред да претърся нея.

Близо до отворената врата трепкаше слабата светлина на мангал. Приближих се на пръсти и запалих свещичката, пъхната в колана ми. Когато се обърнах назад, открих, разхвърлян в безпорядък по тези маси за пиршество, цял един нов свят.

С всяка крачка трепкащата светлинка осветяваше ново чудо: избеляла бедрена кост, поставена до подвързан в кожа том на Херодот, върху който бе поставено нещо като миниатюрна мелница с множество дървени зъбци и колелца. Навсякъде лежаха разпилени като ноемврийски листа чертежи, много от които представяха човешкото тяло от външната страна, но други приличаха на тези, които ми показа Валентино — цели мрежи от кости, сухожилия, нерви и вени, сякаш изтръгнати невредими от заобикалящата ги плът, като скелет на нарязана риба. Светлината блестеше по огледала, лещи, дебеломери и везни. На безброй късчета хартия видях нанесени изчисления, добавени количества, геометрични записи. Но това, което привлече погледа ми с най-голяма сила, бяха формите, които се повтаряха във всяко нещо: вкаменена черупка от мида, превърната в зъбец на някаква странна дървена машина, а после повторена във фантастични чертежи на въртящи се вихрушки и въртопи.

Известно време обикалях наоколо, така запленена, че едва не подминах най-важния чертеж в помещението, поне що се отнася до мисията ми. Небрежно заобиколена от няколко тетрадки и дървени многоъгълници, диаграмата беше начертана с червена креда на тънка прозрачна хартия, каквато използват художниците за направата на копия.

— Кълна се в разпятието! — промълвих на глас. — Ето какво сте измервали.

Глава 11

Тази тънка хартия беше значително по-голяма от картата, която ми показа Валентино само преди около час. Маестро Леонардо бе начертал кръг, разделен на октава, идентична с роза на компаса; всъщност изглеждаше, че Леонардо е пречертал тази фигура от собствената си карта на Имола. Освен това бе поставил червени точки на всеки от четирите разделени от равни разстояния върха на ръба на колелото, така да се каже, и тези точки, несъмнено съответстваха на ъглите на вятъра, които ми показа Валентино. А освен това Леонардо бе нарисувал линии между тези върхове, при което се получаваше квадрат, идеално разположен в кръга, до който се допираше само в четирите ъгъла.

Това можеше да го очаквам. Леонардо обаче беше начертал и втори, по-голям квадрат, около кръга, който го докосваше само в четири точки, и тези допирателни бяха четирите ъгъла на ветровете; по-големият квадрат бе завъртян под ъгъл към по-малкия, при което се получаваше последователност от квадрат, кръг, квадрат, всички идеално напаснати.

— Кръгът в квадрата — изрекох гласно, макар че в този миг не проумях докрай какво означава.

Ненадейно ми се стори, че свещта ми е започнала да свети много по-силно. Рязко се обърнах.

На прага стоеше маестро Леонардо да Винчи, облечен в селска риза и с престилка, покрита с неправилни тъмни петна, за които си помислих, че са от боя. В дясната си ръка държеше лампа със свещ; паякоподобните пръсти на лявата му ръка сякаш деряха престилката на гърдите му. Едва когато си спомних за твърденията, че Леонардо се занимава с дисекция на трупове в мазата си, разбрах, че престилката е касапска, а тъмните петна — кръв, която той се опитваше да избърше от пръстите си.

— Какво си мислите, че виждате?

Сега в острия му тенор се долавяше авторитет, който отсъстваше в маслинената горичка; сякаш извличаше сила от зашеметяващото безредие на собствения си интелект. Приближи се към мен с леката походка на огромен лъв.

И все пак поради някаква причина не се страхувах. Когато застана на крачка от мен, отговорих:

— Дукът ми показа картата ви. И ъглите на ветровете.

— Предположението ви е погрешно. — Сега гласът му беше по-висок, раздразнителен. — Ъглите на ветровете не са мое изобретение.

— Не. Но убиецът ги е наложил върху вашата роза на компаса.

Поставих пръст върху хартията за копиране, точно върху един от върховете на по-големия квадрат.

— Да предположим, че този връх представлява мястото, на което бяхме днес, в маслинената горичка. Там, където намерихме един къс от тялото на втората жена.

В бърза последователност преместих пръста си върху всеки един от останалите ъгли на този по-голям квадрат.

— Ъглите на квадрата са местата, където след това сте открили останалите три части от нея.

Бях стигнала до извода, че Леонардо и помощниците му са се върнали там тази нощ или може би през деня хората на Валентино са отишли на останалите три места.

— След като измерванията ви са ви отвели до тази маслинената горичка, сте разбрали как да нанесете кръга в квадрата, защото кръгът е бил собствената ви роза на компаса и сте разполагали с първия връх на квадрата.

— Отново правите неправилно предположение. Все още не сме открили нищо на останалите три места. Войниците на дука ги охраняват и ще продължат да ги охраняват дотогава, докато можем да проведем нашата esperienza на подходяща светлина.

Колкото и припряно да беше предположението ми, не се съмнявах, че останалите части на тази нещастница ще бъдат открити заровени в примитивни крипти.

— Маестро, този убиец използва вашата карта — казах остро. — Направил е нейно копие, свой собствен модел, както демонстрира вашият чертеж тук. Кой би разполагал с възможност да проучи толкова подробно картата ви?

Устните му се раздвижиха безмълвно и си помислих, че просто ще се обърне към въздуха.

— Аз съм военен инженер — каза най-после той. — Отбраната на този град изисква старателни измервания.

— В такъв случай предполагам, че офицерите и близките приятели на дука са виждали картата ви.

Както бях споменала пред месир Николо, инженер-генералът на дука несъмнено бе работил с кондотиерите преди неотдавнашната им измяна. И тъй като Леонардо не възрази на първото ми предположение, веднага направих второ с надеждата да го изненадам:

— Маестро, познавате ли се със синьор Оливерото да Фермо?

Паяшките крачета отново задраскаха по престилката на Леонардо, сякаш ръката му искаше да се зарови в гърдите.

— Само дотолкова, доколкото е свързан с Вителоцо Вители.

Значи познаваше и двамата и очевидно по-добре — Вителоцо Вители, който щеше да спечели най-много от всички кондотиери, ако изпратеше пълномощника си в Имола с инструкции да възпрепятства мирните преговори тайно и нечестно. Маестрото обаче потвърди подозренията ми към синьор Оливерото само защото не очакваше такъв пряк въпрос. Втори път нямаше да ми отговори с такава готовност. Затова казах просто:

— Mille grazie[65], маестро. Сега ще ми позволите ли да си тръгна през вратата ви?

Леонардо мълчаливо ме поведе по скърцащо дървено стълбище към преддверието. Когато спря пред голямата дъбова врата, очите му внимателно преминаха по лицето ми, сякаш изучаваха тъканта под моята кожа. Най-накрая се наведе и отключи малката врата за тези, които вървяха пеша.

— Маестро — казах, — някой много се е постарал да насече две нещастни жени на късове и да ги разположи в съответствие с вашата mappa. Греша ли, като допускам, че който и да го е сторил, може да положи също толкова старания, за да обвинят други за престъплението?

Намеквах, че успее ли веднъж да се сдобие с надмощие в преговорите, Вителоцо Вители може да реши, че ще е полезно да намери изкупителна жертва за същите престъпления, които бяха отложили постигането на споразумението — съдба, която можеше да се окаже отредена за мен и за инженер-генерала на дука.

Все още без да откъсва поглед от мен, Леонардо отвори вратата.

— Когато добрата Съдба влезе в някоя къща, Завистта я поставя под обсада. — Примигна с изражението на човек, който си спомня нещо. — А най-голямото оръжие на Завистта е лъжливото обвинение.

Веднага щом вратата се затвори зад гърба ми, забързах по алеята към задната част на тази огромна къща. Месир Николо стоеше предано до стълбата с посипани със сняг глава и рамене. Стресна се, когато ме видя да идвам иззад ъгъла, и понечи да премести стълбата, преди да познае лицето ми; в този костюм спокойно можех да мина за някой прислужник или bravo на маестрото. Хванах го за ръката и го поведох тичешком към уличката. Забавихме ход чак когато се озовахме обратно на виа Апиа.

— Какво стана? — попита той. — Видях светлината. Да не сте събудили цялата къща?

Пуснах ръката му и му разказах какво съм видяла в кабинета на маестро Леонардо. Вече бяхме преполовили пътя си по виа Емилия, преди да приключа разказа си:

— Този касапин е начертал един квадрат в кръга на розата на компаса на Леонардо и втори квадрат извън нея. И всички прилепват плътно един до друг, като яйце в черупка. Маестрото вярва, че който и да е го е извършил, ще се опита да го набеди било поради завист, било поради някакво съперничество.

Спомних си за похвалите, изсипани от Валентино за плановете на Леонардо за Романя. Може би кондотиерите — мъже, които владееха само изкуството на разрушението — изпитваха и страх, и завист към един инженер-генерал, заплашващ да построи нови градове, в които всички хора да живеят в мир и благоденствие.

— Това би обяснило защо убиецът е следвал толкова стриктно картата на маестрото.

Изчаках, докато изминем десетина стъпки. Сега дебелият сняг духаше силно в лицата ни. Най-накрая Николо изказа какво мисли.

— Да. Този човек се интересува много от Леонардо — промълви той замислено, както му беше навик. — Дали е завист? Може би. Аз обаче съм склонен да мисля, че става въпрос за нещо друго. Убиецът се вълнува най-много от собственото си забавление — забавление, което извлича основно от това да обърква всички ни. Всеки път, щом погледнем към този disegno, който е създал, ни става все по-трудно да разберем към какво се стреми. — Поклати глава и отърси снега от салатата, която минаваше за коса. — Не. Той не иска да закопае маестрото с лъжливи обвинения. Иска да го въвлече в ужасна игра.

Не можех да го слушам повече.

— Сега си въобразявате — прекъснах го и гласът ми стана по-писклив, — че този касапин и маестрото ще седнат един срещу друг и ще започнат да играят на triche-tach[66]?

Николо ме погледна предпазливо.

— Нали помните — маестро Леонардо ни каза, че някакви селяни му съобщили къде се намират останките, които открихме днес. Но ако се съди по последните ви думи, Леонардо е открил къде се намират останалите три само с помощта на изчисленията си спрямо първите.

— Защото е разполагал с една от точките на квадрата — потвърдих нетърпеливо, като заобиколих една дупка, пълна с киша. — Така лесно е могъл да измери къде са останалите три — знаел е местоположението им на розата на компаса.

— Да. Точно така. Останките на първата жертва са били поставени на ъглите на ветровете. Убиецът е платил на селяните да съобщят къде се намират, но да не ги пипат, така че да ги намерят точно на тези места — и маестро Леонардо със сигурност е щял да разбере какво означава това. По същия начин селяните са съобщили на хората на Валентино къде се намира криптата, която отворихме днес. Убиецът обаче не е платил на селяните, за да съобщят за събирането на животни на местата, където е погребал останалите три части. Вместо това е предизвикал Леонардо да разбере каква е новата му геометрична фигура.

Тук завихме по улицата, която завършва в подножието на Рока, макар че самата крепост вече не се виждаше заради снежната пелена.

— Не виждате ли? — продължи Николо. — С първата жертва той е определил правилата на играта си. С втората е поканил Леонардо да играе срещу него. Ето защо е погребал късовете от втората жертва — за да не ги открие никой, преди Леонардо да направи изчисленията си, да открие този нов квадрат със собствения си кръг или розата на компаса вътре и да стигне до тях.

На върха на езика ми беше да му кажа за амулета на дука на Гандия и така безусловно да потвърдя, че целта на тази иначе безполезна „игра“ е да предизвика яростта на Ватикана — и, изглежда, да хвърли лъжливи подозрения върху инженер-генерала на Валентино. Вместо това обаче просто отбелязах, че методът на месир Николо е доста несигурен, с надеждата, че повече няма да ми се наложи да слушам теориите му:

— Както е казал Лукреций, „Правим големи заключения от малките податки и така се докарваме до заблуди и самозаблуди“.

Не останах съвсем изненадана, когато той се разсмя, макар че шегата беше на негов гръб.

* * *

Стигнахме до сградата, в която бяхме отседнали, и влязохме в обора през вратата за пешеходци. Вътре заварихме животните сгушени едно до друго, за да се топлят. Когато излязохме на двора, погледнах към кепенците на стаите си. Бяха затворени, но светлината от лампата на Камила блещукаше успокоително през процепите.

Почти над затворените ни прозорци някакво движение привлече погледа ми. През падащия сняг зърнах нещо, което ми заприлича на призрачна бледа глава на огромна забулена сова, кацнала на покрива. Огромната птица изчезна почти веднага в сивото небе.

— Видяхте ли я? — обърнах се към Николо.

Той хукна по стълбището ми; можех само да гледам объркано как лети нагоре и изчезва на площадката.

Нещо ме накара да погледна надолу към краката си. Видях отпечатъци от двама души, които водеха към стълбите ми. Вторите току-що бяха оставени от самия Николо.

Полетях след него. Не усещах как краката ми докосват стъпалата. Вратата беше широко отворена и виждах право в спалнята. Свещта все още гореше на масичката под прозореца. Николо се появи изведнъж на прага отвътре. Лицето му беше бяло като совата, която бях видяла току-що.

Втурнах се към него.

— Кажете ми, че тя е още тук! — изкрещях.

Николо ме бутна назад така, сякаш аз бях натрапникът. Притисна ръка към тила ми, накара ме да заровя лице в пелерината му. Не виждах нищо друго, освен изоставената селска къща, в която вече бяха заклали две жени.

— Още е тук — каза той. Веднъж двете с Камила се изкачихме на хълма Есквилин, за да разгледаме руините на Златния дворец на Нерон, и се викахме една друга в тези огромни стаи с дълбоко ехо. Сега гласът на Николо беше глух и далечен като нашите тогава: — И вие не бива да влизате вътре.

Глава 12

Нямаше да преживея тази най-черна от всички нощи или следващите няколко дни без месир Николо. Най-напред ми попречи да вляза в спалнята си, макар че трябваше почти да ме задуши, за да го постигне; след това, когато потънах в черното вцепенение на скръбта, направи приготовленията, които живите трябва да направят за мъртвите. Спях на сламеника на слугата в стаите му, защото не можех да понеса мисълта да прекрача собствения си праг. Вместо това оставих Николо да ми донесе дрехите ми и другите неща, от които се нуждаех.

Започнах да изпълзявам от пропастта на втория ден, когато Николо ме накара да се изкъпя. Пренесе медната вана от стаите ми и накара пазача да донесе гореща вода, после ме остави сама, за да се погрижи за мулето си. Пъхнах се в малката вана, която Камила бе излъскала за мен; колкото и да бях благодарна за този последен символ за неспирното й усърдие в грижите за мен, изпитах яростта на Електра, задето сега можеше да ме обгърне само тази метална черупка вместо любящите ръце на моя ангел. Дори след като водата изстина, продължих да седя във ваната, сякаш беше броня и ме пазеше от скръб, която не можех да победя по никакъв друг начин.

Можеше да остана там завинаги, ако Николо не беше влязъл, за да ме завари все още свита като бебе в утробата.

— Cacasangue — измърмори той. Смътно забелязах, че започва да се суети напред-назад и спуска пред мен кърпи. — Трябва да се облечете.

Станах, без да си направя труда да се покрия, но Николо вече се бе оттеглил в спалнята. Почти не се избърсах и навлякох ризата си на мокро. Краката ми все още бяха във водата, когато Николо надникна предпазливо и веднага се приближи към мен, вдигайки няколко от кърпите, които бяха паднали на пода. Обърна ме с гръб към себе си и започна да суши косата ми точно както правеше Камила открай време.

— Знаеш как да се отнасяш с жените, месир Николо.

Стори ми се, че думите излизат от устата на друг. Но знаех, че е вярно: повечето мъже копнеят да положат ръце върху някоя жена, ала малцина знаят как наистина да се отнасят с нея, макар че мъжете в семейството ти са сред тях. Несъмнено и ти си наследил тази дарба от баща си.

— Ти познаваш жените, нали, Николо? И то не само съпругите и сестрите.

В кратките си проблясъци на разум по време на бдението за Камила бях разбрала едно-две неща за него. Имаше млада съпруга от богато семейство, но почти без зестра; лесно можеше да се разбере защо това разглезено момиче и секретарят в опърпани дрехи не изпитват епична любов един към друг. Жена му Мариета дори отказваше да му пише по време на престоя му в Имола, макар че вече имаха дъщеричка на по-малко от годинка.

Николо обаче се чувстваше удобно край жените и това не се дължеше на факта, че е спал с младоженка, която е била почти дете.

— Познаваш ни — продължих със същия този пророчески глас. — Наблюдаваш ни, кръжиш около нас като ястреб. Чакаш своя миг…

Обърнах се с лице към него. Може би бях отворила раните на душата си и от тях изтичаха не само скръбта и гневът ми, а също така и желание, на което не се бях поддавала от последния ден в живота на баща ти.

Сведох поглед — престорено свенлива покана, която правех по навик — и забелязах, че подгъвът на ризата ми се влачи във водата. Събрах го на топка и го изстисках. Водата закапа между краката ми.

Когато погледнах към Николо, очаквах да видя по-похотлива разновидност на тънката му като острие усмивка. Но само очите му трепкаха в знак, че е изкушен. В предишния си живот винаги намирах тези леки признаци на желание най-ласкателните за суетата ми — а в този случай още повече поради предишното безразличие на Николо. Плътта му трябваше да направи само някой също толкова деликатен жест, и щях да я разкъсам като вакханка.

Устните ми бяха на по-малко от длан разстояние от неговите.

— Това е твоят миг — прошепнах и думите ми ме накараха да потръпна леко.

Почувствах леката топлина на въздишката му. Когато затвори очи, видях, че трепкат под клепачите.

Отново ги отвори. И в тях забелязах само състрадание.

И аз затворих очи, сякаш се молех.

— Николо, аз съм лъжкиня, крадла и проститутка.

Изрекох признанието със собствения си изпълнен с неизмерима умора глас.

— И всеки, когото обичам, е прокълнат от Фортуна, защото злата й воля към мен я кара да ми го отнема.

Надявах се, че ще се вслуша в предупреждението ми. Той обаче остана в стаята.

— Избърши се — каза ми. — Облечи се и влез под завивката ми.

За миг се зачудих защо не е донесъл много по-дебелата завивка от моята спалня.

— Ще намеря малко minestra[67] и ще я стоплим на мангала.

Затвори вратата след себе си и приглушеният удар ме накара да потръпна. В последвалата тишината осъзнах, че ако умра в Романя, единствената ми епитафия ще си остане признанието, което изрекох току-що. От всичко, което съм направила в този живот, от всички, които съм обичала, ще останеш само ти. Но като затворник в дома на дядо си, за да ме помниш само с въпроси. И с гняв.

Тази мисъл ми даде смелост да изляза от студената си вана и да започна да местя едната си ръка пред другата, за да изпълзя от адската дупка и да потъна в лечителната забрава на съня.

* * *

На следващия ден бях започнала да си възвръщам разума, както и целеустремеността. Купих двайсет и пет килограма восъчни свещи за погребалната литургия, която се състоя в красива стара бенедиктинска църква близо до центъра на града. Погребахме я в сянката на църковната кула, където надгробните камъни бяха древни, скупчени един до друг като зъби на старица. Но преди да положим скъпата ми Камила в осветена земя, дръпнах Николо настрана в мръсната арка над каменоделницата, водеща право към гробището, където дълбаеха в камъка й стиха от Петрарка, който бях подбрала: „Но нейната душа и днес сияе и мами ме сред тая звездна бездна.“[68] Разгърнах пелерината си, свалих един предмет от шията си, притиснах го в студената ръка на Николо и го помолих да го сложи в ковчега. Не можех да погледна в тази дъбова кутия, но не исках и смъртните останки на моя ангел да останат лишени от какъвто и да било спомен от семейството й.

— Можеш да видиш какво е — казах на Николо, когато пръстите му се сключиха около медальончето. — Това е миниатюрно изображение на моя Джовани. Изваях го сама, когато беше бебе.

По време на бдението ни бях разказала на Николо много неща за теб. Не му казах обаче кой е баща ти.

За миг Николо остана загледан изпитателно в мен. Когато понечи да се отдалечи, го дръпнах назад.

— Скъпи Николо — рекох и го погледах право в очите, — когато ме изпрати тук, Негово светейшество задържа един заложник във Ватикана, за да е сигурен, че ще му съдействам. Моя Джовани. Моето момченце е гаранцията на папата, че покорно ще изпълня задачата. Трябваше да ти кажа. Но сега знам, че благосъстоянието на твоята дъщеричка също виси на косъм. — А освен това знаех колко му липсва момиченцето му. — Вече не мога да искам от теб да рискуваш надеждите, които храниш за нея, дори заради сина ми.

Николо стисна здраво устни. От ноздрите му излязоха струйки пара. Не бях сигурна какви чувства се опитва да прикрие. Но след миг той се обърна и тръгна сред назъбените надгробни камъни.

* * *

Когато погребението свърши, се обърнах към Николо:

— Не мога да се върна там.

Имах предвид, разбира се, мястото, където бе умряла Камила. Хванах го за ръката и двамата се отправихме към централния площад на Имола, където се бяха събрали какви ли не хора: достатъчно работници с груби наметала, за да изкопаят цял канал, и почти толкова чуждестранни търговци и богати граждани с подплатени със самур или хермелин яки, ревери и шапки. Много от тях ги придружаваха пажове и bravi в яркоцветни панталони и къси подплатени жакети. Имаше и много дами — не само продавачки на свещи, а и куртизанки, в чиито коси блестяха скъпоценни камъни. Червендалестите войници на Валентино бяха навсякъде, със стоманените си шлемове на главите и облегнати на германските си пики.

— Очакват да се случи нещо — заключи Николо. — Чули са слуховете, че Валентино скоро ще напусне Имола.

— Верни ли са тези слухове? — Ако беше така, дукът навярно щеше да ме изпрати обратно в Рим, където ме очакваше още по-горчива участ.

— Ето какво ще се случи според мен — отговори Николо. — Когато най-накрая направи всички отстъпки, за които настоява Вителоцо Вители, Валентино ще бъде принуден да напусне Имола и да потегли с армията си на юг, да се присъедини към войските на кондотиерите и да започне да подготвя пролетната си кампания. И когато това помирение настъпи, ние, флорентинците, ще загубим всичко — парите си, живота си, libertas.

— Толкова ли сте сигурен, че Валентино ще позволи на Вителоцо Вители да завладее Флоренция?

— Ще ми се да не бях. Вителоцо е майсторът кукловод на заговорниците — Орсини и Оливерото да Фермо стъпват само там, където им каже той. Преди три години Флорентинската република нае брата на Вителоцо, Паоло, да ни върне пристанището Пиза, което по това време се намираше в ръцете на бунтовници, заплатени от дука на Милано — същият impicatto, който преди това покани французите в Италия и превърна всички ни в слуги на династията Валоа. След пробива в стените, докато пехотата ни чакаше заповед да се втурне в града, Паоло Вители реши да отложи атаката — напълно непонятно решение, ако не се вземат предвид подкупите, които получаваше от дука на Милано. Пизанските бунтовници поправиха стените и ние все още сме без нашето морско пристанище. В редовете ни се намериха хора, които събраха смелост да се погрижат Паоло Вители да бъде екзекутиран за измяна — и оттогава Вителоцо Вители не се кланя на никой бог освен на разрушаването на Флоренция.

Бяхме се приближили до една от онези открити кухни с голяма желязна решетка, сложена над огромна купчина горящи въглени. Една готвачка, облечена в престилка от волска кожа, се опита да ни съблазни със змиорки на шиш.

— Според мен, за да постигне подписването на този свой мирен договор — продължи Николо, като поклати глава към търговката, — Валентино ще бъде принуден да добави тайна клауза, с която предлага Флоренция на рода Вители.

Спрях и се обърнах към него. Досега смятах унищожаването на Флорентинската република за възможно последствие от договора на Валентино. Изобщо не ми хрумна, че пожертването на Флоренция може да е условие за сключването му, че без него Вителоцо Вители може изобщо да не подпише. Това откровение бе оповестено с пронизително кънтене в ушите ми: самата Флоренция беше „допълнителната отстъпка“, която Вителоцо е възнамерявал да изтръгне още от самото начало по невъобразимо жесток начин.

— Нали разбирате — продължи Николо, — че Вителоцо Вители и Оливерото да Фермо ще влязат във Флоренция при същите условия, които предложиха на Капуа.

— Капуа?

Дори в Трастевере името на този укрепен град, охраняващ подстъпите към Неапол, неотдавна стана известно сред тези, които клюкарстват за последните събития. Самото име бе започнало да вдъхва страх.

— Миналата година Валентино поведе голяма армия към Капуа — отговори Николо — по заповед на баща си. Папата беше замислил план да подари Неапол на френските и испанските си съюзници, които изпратиха хора за кампанията. Макар че официално Валентино беше командирът, повечето от войниците при Капуа бяха гасконски и германски наемници на служба при кондотиерите. Когато разбиха стените, подпалиха града и хилядите хора, които можеха само да се крият в къщите си, бяха принудени да излязат на улицата; там ги набучиха на копия, насякоха ги… Мъже… жени… деца. Без да правят разлика. Без милост.

Николо поклати глава, сякаш не искаше да види тези неща.

— Сега виждаме как дукът беси собствените си войници за плячкосване и трябва да сме му благодарни, че ги държи далеч от гърлата на романците. Но няма да може да удържи кондотиерите и наемниците им, дори да иска. В Капуа не успя. Когато Валентино подпише този договор с кондотиерите, те ще завлекат душата му в ада.

Все още с кънтящи уши, отговорих:

— Може би Валентино вярва, че стремежът му към мир и справедливост за всички ще изтрие това петно върху честта му.

— И най-големият ми страх е — отговори Николо, — че дукът ще може да осигури този мир само с цената на втора Капуа.

* * *

Продължихме меланхоличната си разходка и стигнахме до древната Съдебна палата в другия край на пиацата. Точно под грубо одяланата каменна фасада зърнахме малък кръг работници и занаятчии, увити в шалове с цвят на кал. Бяха се събрали около един уличен разказвач, седнал на щайга за вино, над която крайниците му стърчаха настрани като марионетка, докато дрънкаше на лютнята си и пееше популярната cantafavola за Джиневра дели Амиери — флорентинска дама, погребана жива от богатия си съпруг, който мислел, че е умряла от чумата. Уличният изпълнител пееше за мъката на съпруга и прекрасно подражаваше на скръбта му, преди още по-убедително да изиграе Джиневра на носилото й — остана прав с лютнята в ръце, затвори очи и застина толкова неподвижен, че тълпата се размърда неловко, а после ахна и заръкопляска, когато очите му ненадейно се отвориха и започнаха да се стрелкат напред-назад, оглеждайки вътрешността на въображаема гробница. Със същото въздействие изпълнителят представи бягството на Джиневра оттам и твърдото й решение да не се връща в дома на съпруга си. Вместо това в този втори живот тя намери убежище при един беден мъж, когото бе обичала винаги и истински.

Представлението свърши, излязохме от размахалата шапки тълпа и аз прошепнах на Николо:

— Нали знаеш, че Платон е вярвал, че след смъртта душите ни се раждат в нови тела и сме свободни сами да изберем следващия си живот, макар често да сме водени единствено от желанието да избегнем грешките и злините от предишните?

Мисълта, че Камила вече е избрала да живее в дом, който никога няма да е принудена да напусне, ме утеши малко.

— Тогава в предишния си живот съм бил богаташ — каза Николо, — служил съм на малко господари и всички те са били мъдри и храбри.

Леката му усмивка беше толкова язвителна, колкото очите му бяха непроницаеми.

— Николо, ако със следващата си стъпка можеше да се махнеш оттук сега, в този миг, да се озовеш в нов живот също като Джиневра дели Амиери. Щеше ли да го направиш?

Той затвори очи, сякаш имитираше мъртвата Джиневра. Боях се, че е помислил въпроса за още едно изкушение от страна на жена, която все още не си е възвърнала разсъдъка.

Но сега, когато Николо ме погледна, видях в очите му съвсем различен отговор.

* * *

Продължихме да вървим и скоро стигнахме до Хана на шапките, където цяла дузина куриери по ездачески ботуши и къси жакети кръжаха пред конюшните. Когато си пробихме път сред тази тълпа, той погледна обратно към посоката, от която бяхме дошли, както вече на няколко пъти, откакто напуснахме пиацата.

— Познаваш ли го?

Николо ме дръпна настрана и посочи с глава към високия, як мъж в дълга cioppa със самурена яка, който стоеше на двайсетина стъпки зад нас в лоджията на една аптека, по чиито маси блестяха стъклени шишета и мускалчета. Без да се опитва да прикрие интереса си, синьор Оливерото да Фермо допря пръсти до малката кадифена шапчица върху дългите си къдрици с цвят на пясък. Усмихна се и гънките край устата му станаха по-дълбоки, заприличаха на белези.

— Той я уби. Той уби моя ангел.

Отново пророческият ми глас. Николо обаче вече бе застанал на пътя му и ръцете му стискаха моите като менгемета.

— Ако е бил той — процеди през зъби Николо, — тук не можете да си уредите сметките.

Бутна ме назад и изпъхтя от усилието, въпреки че намесата му ме накара да изскимтя от гняв.

— Ще съберем доказателства срещу него. Не можеш да направиш нищо нито за Камила, нито за сина си, ако се изправиш срещу него сега.

Не си казахме нито дума повече, преди да стигнем до вратата на конюшните си. Николо ме огледа внимателно. Лицето му беше зачервено, а дъхът му излизаше на пара през ноздрите.

— Защо мислиш, че Оливерото да Фермо е убил Камила?

Ако е имало миг, в който Николо да трябва и да заслужава истината, това беше този.

— Николо, точно както подозираше ти, това е свързано с убийството на дука на Гандия. В кесийката със заклинания на първата жена имаше амулет, който папата подари на сина си…

Помъчих се да прогоня образите, които ме връхлетяха.

— Може да са го свалили от тялото на Хуан само през нощта на убийството му.

Николо кимна леко, но почти чувах щракането на мозъка му, така да се каже, стърженето му като воденичен камък.

— Значи папата вярва, че синът му е бил убит от кондотиерите?

— Според мен дълбоко в душата си Негово светейшество знае, че е така — потвърдих. — Но отчаяно се опитва да избяга от тази истина. Защото ако приеме, че кондотиерите са убили Хуан, трябва да признае, че самият той е хвърлил най-любимия си син като агне в бърлогата на лъвовете, когато го изпрати да нападне Орсини и Вители.

Николо погледна надолу към краката си и така ми спести всяко обвинение или подозрение, което можеше да зърна в очите му.

— Да. По времето, когато убиха дука на Гандия, Орсини навярно са искали мир с папата — макар че Гандия не успя в нито едно от начинанията си, отбраната на всичките им имоти и крепости стана прекалено скъпа. Повече от всичко друго Орсини ценят просперитета си. Но всъщност голяма част от борбата я водеха Вители от името на Орсини. Те нямат имоти край Рим, които да защитават, така че войната между Борджия и Орсини им носеше само полза.

И аз така си спомнях.

— А Оливерото да Фермо е оръдие на Вители — те го прибраха като сирак, отгледаха го като син и сега е женен за дъщерята на Вителоцо.

Не знаех, че наистина са famiglia[69].

— Той беше ли в Рим, когато убиха дука на Гандия?

— Не знам.

— Със сигурност е способен и на още по-лоши неща — изгледа ме предпазливо Николо. — Предполагам, че знаеш за онази история с вуйчо му?

— Знам, че името на Оливерото да Фермо е прочуто почти колкото това на град Капуа. Но в Трастевере е трудно да се добереш до достоверни подробности.

— По-рано тази година Оливерото се прибрал у дома, след като прекара известно време на кампания с Вители. Устроил вечеря в чест в вуйчо си, властващията господар на Фермо, в компанията на много други от видните мъже в града. След поднасянето на всички ястия Оливерото поканил вуйчо си и гостите в една по-малка стая за интимен десерт… — Дъхът на Николо излезе шумно от устата му като облак от пара. — Избили ги всичките. А после главорезите на Оливерото препуснали към домовете на тези господа… — Наведе глава, сякаш и той като тях бе виновен. — Ще се огранича да кажа, че Оливерото вече не се бои някой да не оспори правото му като единствен и законен господар на Фермо.

Въпреки грижливо подбраните думи на Николо разбрах, че Оливерото е наредил да избият и децата на най-видните благородници. И все пак не можах да си представя образите, които той се помъчи да ми спести — в съзнанието си виждах само пейзаж от сиви тлеещи руини, превърнати в пепел и угаснали въглени от амбициите на хора като Оливерото и самия папа.

— Николо, дойдох в Имола, като вярвах само в едно — промълвих отчаяно, сякаш ако признаех тази вяра, можех да остана вкопчена в нея. — Вярвах, че същите кондотиери, които убиха сина на папата, са заклали и онази клетница, че ще установя, че е била свързана с тези зли хора, че двете с Камила ще се върнем в Рим с доказателство за това, че ще използвам тази тайна, за да откупя безценния си син и да оставя папата да си отмъсти на тези, които наистина са виновни, вместо да тормози невинните…

Млъкнах, защото първото ридание заплаши да ме задуши. Николо ме прегърна, а аз започнах да плача и да се разтърсвам от спазми, сякаш се мъчех да повърна душата си. Когато спрях, единственото, което ми бе останало, беше едно момченце, което търпеливо ме чакаше в Рим и все още не можеше да знае, че под очарователната усмивка и сладкодумните обещания на дядо му се крие озъбената в ухилване муцуна на самия Дявол.

Най-накрая примигнах, за да прогоня сълзите си.

— Николо, сега трябва да се кача там горе. — Имах предвид собствените си стаи. — Вече няма нужда да ме пазиш от истината. Време е да ми кажеш какво си открил.

Глава 13

Предполагам, че Николо е заключил вратата, за да опази вещите ми, защото извади ключ и я отвори. През процепите в кепенците нахлу малко светлина. На пода до кутията ни с вино, бутилките все още подредени в сламата, имаше кош с въглени. Въглените в мангала отдавна се бяха превърнали в пепел и стаята изглеждаше по-студена от улиците.

Приближих се към прага на спалнята и за миг останах там.

— Отвори ги — обърнах се към Николо, който бе отишъл до кепенците, но като че ли чакаше позволение-то ми.

Пътническите ни сандъци от орехово дърво все още се намираха на пода до долния край на леглото — този на Камила със страна, украсена с изображението на търпеливата Гризелда, което толкова й подхождаше, а моят — със сцената как свети Георги убива дракона — разказ, който винаги съм обичала. Купеният от втора ръка бюфет беше от дясната страна на леглото, а върху него бяха поставени синята ни фаянсова кана и леген, кърпите ни, гребените и бурканчетата с козметика. На масичката под прозореца месинговият свещник бе почти изчезнал под втвърдения восък. Дори и екземплярът на Камила на Петрарка все още бе отворен. Едва когато зърнах тази малка книжка, си помислих, че ще избухна в плач.

Очевидно Николо бе внимавал да не разбута нищо — само памучният матрак беше оголен от пухената завивка. Погледнах към леглото, неспособна да задам въпроса на глас.

— Пазачът го изгори.

Продължих да гледам към Николо и едва сега осъзнах, че изпитото му лице с изписана на него болка несъмнено е отражение на моето.

— Кажи ми сега — подканих го. — Никога няма да стане по-лесно. Нито за теб, нито за мен. Не са я нарязали на четири, нали?

Лицето му беше почти толкова бледо, колкото в онази нощ.

— Главата й…

— Знам, Николо. — Разбрах още когато не ми позволи да я видя. — Като с онази жена ли са го направили?

Имах предвид жената, половината торс на която бяхме открили в маслинената горичка. Вратът й представляваше гладко оформена яка от плът, а разрезът беше чист и внимателен. Исках същата ужасяваща милост за обичната си Камила.

— Прерязал е донякъде врата й… с нож. Останалото… плътта е била изтръгната.

Потръпнах толкова силно, та си помислих, че ще се сгъна на две, като марионетка. Това създание почти бе откъснало главата й.

— Бил е силен мъж — промълвих и си помислих за огромните ръце на синьор Оливерото. — Какво… още?

— Не е свалил дрехите й, камо ли да я намаже с мазилото. Но е… отстранил… ръката й. Дясната й ръка. Точно както и с главата. Първо частичният разрез… а после…

Опърничавото ми съзнание се опита да си го представи.

— Има ли още?

— Не. И не е оставил при нея нито предмети, нито съобщения.

— Но й е отрязал главата. И ръката. Същата, в която при останалите е сложил съобщенията.

Удивих се, че мога да забележа такова нещо.

Николо поклати глава и очите му се отклониха леко настрана.

Изкрещях му:

— Какво?

Той преглътна, сякаш думите бяха заседнали в гърлото му.

— Мисля, че се заблуждаваш, ако виждаш убийството на горката Камила като част от същия пъзел като предишните две.

— Това е лудост! — изпищях. — Наистина ли го вярваш? Че не са свързани?

— Вярвам, че са свързани. Но не са породени от същата нужда. Не вярвам дори, че са дело на един и същи човек.

Ако не друго, дължах на Николо поне това да го изслушам. И все пак ми мина през ума, че след като е видял ужаса в тази стая — и сега е принуден отново да го изживее, — може би е по-близко до ръба на пропастта на разума, отколкото аз.

— Защо смяташ така, Николо?

— Първите две убийства са били извършени толкова старателно. Дори и лекар не би могъл да направи по-прецизни разрези. Зърната на гърдите им са били грижливо отрязани. Кожата е била намазана с мазилото. Оставил е bollettini с послания-гатанки. Извлякъл е геометричните фигури от картата на Леонардо…

— Ти забеляза тези неща още преди.

— И те ме отведоха до нуждата на този човек.

— Той изпитва нужда да измъчва и предизвиква папата — отговорих. — Или, ако вярваме на последната ти теория, просто изпитва нужда да ни въвлече в жестоката си игра.

— Сега виждам, че го смята за нещо повече от игра. Неговата необходимост е суетата. Създал е този disegno с човешка плът и суетата му е не по-малка от тази на който и да било маестро на изобразителното изкуство, скулптурата или архитектурата. Ние сме неговата публика — хората, които трябва да се възхитят на интелигентността и гения на творението му.

— Папата е неговата публика — отсякох и се върнах към първото си убеждение. — Ние, останалите, не го интересуваме.

— Не. Още от самото начало той е също толкова заинтересуван от Леонардо, колкото и от папата. А сега… Както забеляза ти, той ни наблюдаваше онзи ден. Боя се, че е наблюдавал теб.

Късното следобедно слънце навярно бе изгряло иззад облаците, защото блестяща светлина обгръщаше като ореол главата на Николо.

— След като е разбрал коя си, е изпратил някого в стаите ти — да ги претърси, да научи нещо за теб.

— „Изпратил е някого“?

— Не може да го направи сам. Също като маестро на bottega[70] за картини, той трябва да разполага с помощници или с чирак. В неговия случай едва ли са повече от един или двама заради естеството на изкуството му. Този, който се преструва на Дявола, почти със сигурност е един от тях. Предполагам, че помагат на господаря си в измерването на околностите и оставянето на късовете от телата на върховете на розата на компаса. Почти като Леонардо и хората му. — На лицето му се изписа изражение, сякаш бе опитал развалено месо. — Но според мен чиракът му прави и друго: отвлича тези клети жени предварително.

Притиснах ръка към очите си.

— Искал е да отведе моята Камила в онази селска къща. Тя обаче не му е позволила да я изкара през този праг. Самият Дявол не би могъл да я принуди. Борила се е… Намери ли ножа й?

— Не. Може той да го е взел. Но трябва да разбереш едно: чиракът е убил скъпата ти приятелка в изблик на гняв. Защото не е могъл да направи с нея това, което е искал. Не е успял да направи това, което смятам, че му е наредил да направи неговият маестро. Маестрото на ателието не би му позволил да… — И Николо вдигна и двете си ръце като свещеник, изричащ благословия. — Този зъл маестро не убива в изблик на гняв. Той убива точно и пресметливо. Без да изпитва съжаление към жертвите си. Вярвам, че не изпитва никакво чувство, когато убива.

Ненадейно изпитах такава умора, че рухнах на стария стол до масичката. Там, където беше седяла прекрасната ми Камила в последните си мигове сред нас, клетите окаяни грешници.

— Николо, знам кой е той. Погледнах го в лицето. В очите. И изобщо не ме интересува защо убива, ако не мога да установя със сигурност, че го е направил.

Заговорих му с възможно най-благ глас:

— Сега ми трябва единствено доказателство. Може би маестро Леонардо ще открие нещо в тези геометрични фигури, някакъв ключ, който да ни отведе до… главите. — Може би и до главата на моята красива Камила. — Сигурно са се запазили заради студа. Когато открием главата на първата жена, ще разберем със сигурност. Ще свържем този зъл човек и извършените от него престъпления.

Николо започна да примигва бързо.

— Не. Измервателното колело, картите и геометричните фигури на Леонардо няма да те отведат доникъде. Пътуването, което трябва да предприемем, е вътре в него. В главата му. Все едно дали този маестро е Оливерото да Фермо, или някой друг, най-напред трябва да проникнем в мозъка му.

Живеем в епоха на удивителни открития, в която дори един незначителен секретар може да стъпи на раменете на древните и да се устреми към някаква наука на хората. Но след като видях анатомичните рисунки на Леонардо, ми се струваше далеч по-вероятно той, а не месир Николо да успее да проникне в човешкия мозък.

— Mille, mille grazie[71], скъпи мой Николо — казах му. — Никога няма да мога да ти се отблагодаря за всичко, което направи за мен. И за моята Камила. Винаги ще съм ти признателна.

Надигнах се да го прегърна, макар да ми се струваше, че върху плещите ми се е стоварила тежестта на целия свят.

— А сега трябва да се опитам да остана насаме с тъгата си.

Николо ме погледна предпазливо. Може би се безпокоеше за разсъдъка ми също толкова, колкото и аз за неговия. Отвори уста да каже нещо, но се спря, затвори очи, обърна се и ме остави сама.

* * *

Отново седнах, но вече не бях сама. Също като Симонид, който възстановява руините в двореца на паметта си, се върнах в малката ни градина в Трастевере, която обичната ми Камила бе запечатала в паметта си преди по-малко от две седмици. Тя вече ме чакаше, както в първия ни ден там, осем месеца от деня на убийството на баща ти. През това време бяхме прекарали не повече от три нощи под един и същ покрив — нощувахме при различни жени, които познавах от занаята, понякога скрити в някоя guardaroba[72], където спяха прислужниците, понякога в някой нужник под стълбището, и винаги се сбогувахме, преди домакинята ни да е стигнала до момента, в който не може да устои на изкушението да получи своите трийсет сребърника от преливащата от събрани по безчестни начини средства съкровищница на дядо ти. Камила беше тази, която ни намери убежището в Трастевере през първия ден от живота ти. Заведе ни там в каруцата на един щавач, заровени под твърди вонящи кожи, с плацентата, завързана с въже за бедрото ми, защото акушерката нямаше време да я отстрани, а не искаше тя да влезе обратно вътре и да ме отрови. В този ден малката градинка ми се стори същинска Гетсиманска градина — толкова сигурна бях, че хората на дядо ти ще ни проследят дотук — място, също толкова порочно, колкото светът, от който бяхме избягали, тъмен лабиринт от храсталаци, с жалки дървета, задушени в хватката на увивни растения, същинско свърталище на плъхове.

Но двете с Камила преобразихме този Гетсиман, превърнахме го в нашия рай. Това е градината на спомените, в която се завърнах, в онези дълги пролетни дни, в които двете копаехме, кастрехме, засаждахме подправки, цветя и плодни дръвчета, оформяхме пътеки от чакъл и забивахме дървената решетка. Гледахме те как растеш, виждахме как нашето момченце заприличва все повече на баща си с всеки изминал ден.

Останах в тази градина до здрач, когато студеният вятър зашумоля по страниците, отворени на масата до мен. Бях подарила на Камила тази малка книжка на Петрарка преди години и тя бе направила с мастило малки отпечатъци на медальона до стиховете, които най-много обичаше. Видях, че е отбелязала следното: „Но ако не дочакам старини…“[73] Станах, затворих кепенците и се опънах на голия дюшек, покрих се с подплатената си с кожа cioppa. Не вярвах, че ще заспя, но сякаш се пренасях от един сън в друг — мимолетни образи на живите, мъртвите и многобройните лица на разкаянието.

Спомням си само последното от тези видения. Намирах се в прекрасната си спалня с изглед към виа Дей Банки. До кепенците стоеше мъж. Слънцето го бе преобразило в създание, изтъкано от светлина, но не повече от материя, отколкото от златен пламък, сияещ и блещукащ. Той се обърна към мен бавно; макар че не можех да видя лицето му, знаех, че е Хуан, защото цялото му тяло бе покрито с тъмни разрези и през тези рани се изсипваше не светлина, а сянка, която бързо се втвърдяваше в черна кръв.

Опитах се да се събудя, но над мен се надвеси бледо лице. Една ръка затисна устата ми и ми попречи да дишам. Стори ми се, че гласът ми прошепва:

— Искам да ви чуя как пеете.

А после се чух как изкрещявам безмълвно в ума си: „Това не е сън!“

Глава 14

Това, което затискаше устата и носа ми, като че ли не тежеше много повече от пухена възглавница, но не можех да поема в дробовете си и глътка въздух. Един друг глас прошепна умалително на името ми, което не бях чувала от години. Помислих си, че е Хуан, че ме призовава отново към съня ми и към смъртта.

— Дами, Дами, не викай. Чезаре е. Не викай.

Мъжът, когото цяла Европа познава като Валентино, свали ръка от устата ми.

— Божия майко! — изохках. Едва успявах да различа чертите на удълженото му, мрачно и сериозно лице. Почувствах се почти така, сякаш самият Исус бе дошъл да седне на леглото ми.

— Трябваше да се вмъкна тук като крадец. — Шепотът му беше остър. Може би дори уплашен. — Пазачът спи. Не можех да рискувам да привлека вниманието му.

— Защо? Вие сте дукът.

— Не мога да се доверя на никого. Дори на баща си. Пазачът тук е на служба при него. Не можех да изпратя дори Микелото при теб. Дами?

Той свали ръкавицата си и внимателно ме докосна по лицето.

— Толкова си студена, Дами. Тук нямаш никакво отопление.

И все пак студена сякаш беше неговата ръка.

— Спомням си я. Твоята Камила. Беше толкова хубава. Толкова жизнерадостна. Ако можех, щях да ти предложа утехата на вярата, която загубих отдавна. Ако изобщо някога съм я имал.

Колкото и малко да можех да видя от лицето му, забелязах, че изражението му изведнъж става по-тъжно.

— Баща ми не биваше да те изпраща тук. Трябваше да остави Хуан да почива в мир. И да остави момчето при теб. А сега това…

Изпъна гръб, сякаш стоеше прав, макар че продължаваше да седи на леглото.

— Когато дойдоха от реката, за да съобщят на баща ми, че са открили Хуан, той дори не обърна глава към мен. — Гласът му беше далечен. — Помислих си, че просто не може да понесе мисълта, че Фортуна ме е пощадила, а е отнела безценната му икона. Спомням си първия път, когато ме погледна след това. Беше се затворил в спалнята си за цели пет дни, без храна и без вода. Влязох с една свещ в тази гробница и си помислих, че вече не познавам баща си. Очите му се бяха превърнали в рани — всичко друго освен зениците беше пурпурно и червено, сякаш се е опитал да ги изтръгне от орбитите.

Чух как въздъхна през носа си.

— И все пак, когато ме погледна през тези рани, за първи път в живота си си помислих: „Баща ми ме вижда.“ И веднага разбрах, той вярва, че съм съучастник и подстрекател — не само на Фортуна, а и на мъжете, които са държали остриетата.

Докато се връщаше към този спомен, Валентино бе затворил очи, но сега видях в тях слаб блясък.

— Понякога си мисля, че няма човек, когото Негово светейшество да не подозира. До ден днешен.

— Тогава е още по-важно да потърсим сметка на кондотиерите.

Той поклати глава, но не можех да съм сигурна дали изразява несъгласие, или просто се е примирил, че ще се наложи да се заеме с въздаването на правосъдие.

— Дами. Трябва да знаеш още нещо за картата на Леонардо. Маестрото я завърши чак в средата на октомври. Дотогава моите кондотиери вече бяха оповестили, че ме напускат и се вдигат на бунт. Никой от тях не е бил в Имола от началото на лятото.

— А Оливерото да Фермо?

— Пристигна преди една седмица. Заедно с Паоло Орсини.

Не можех да го приема: първата жена е била заклана най-малко преди три седмици.

— Дами? Разбираш ли какво ти казвам? Имам предател в къщата си. Вероятно не само един. Не всички заговорници се разкриха през октомври.

Значи Николо е бил прав: убиецът — маестрото от ателието — наистина е разполагал с някаква помощ. И щеше да е още по-трудно да свържем тези престъпления с кондотиерите, ако бяха прибегнали до заместници — както предполагахме, от хората на самия Валентино, — за да ги извършат.

Валентино се наведе над мен и ме хвана за главата така, сякаш се канеше да ме яхне.

— Самият Хуан не искаше нищо — прошепна той. — И все пак беше като магнит за другите. Искаше — вземаше — всичко от всеки, до когото се допреше. Все още е така. Дори и след смъртта. Понякога вярвам, че Негово светейшество вижда от небесата да се спуска не Новият Йерусалим. А възкръсналият Хуан.

Отвърнах също с шепот:

— И вие искате всичко.

Той повдигна дясната си ръка, като остана подпрян на другата, и прокара пръсти по бузата ми; сега докосването му ме опари като нажежено клеймо. Допир, който ме върна в спалнята ми с изглед към виа Дей Банки, в един късен летен следобед, в който слънцето превръщаше всичко в светъл камък, сякаш цялата стая и всички мебели бяха изваяни от бял сардоникс. Дори чаршафите и голата ми плът излъчваха този суров блясък.

Пръстите му трепереха. Лицето му беше толкова близо до моето, че усещах аромата на розмарин в дъха му.

— Знам някои неща, които ти не знаеш. Неща, за които не е съобщено дори на баща ми. И не мислех, че трябва да ти казвам… — Млъкна и отново седна на леглото. — За жената. Жената, у която открихме амулета на Хуан.

Сърцето ми сякаш се блъсна в ребрата.

— Знаете ли коя е?

— Не и името й. Нито в коя селска къща — или колиба — е живяла. Но ще разбереш защо се постарах да запазя тайната. Тя беше уличницата на Вителоцо Вители.

— Кълна се в разпятието! — промълвих. Предположих, че вече са открили главата й, очевидно дори преди последния ни разговор. — Видели ли сте лицето й?

— Не. Никой не е успял да намери главата. — Замълча, сякаш съжаляваше, че ми е разкрил тази информация. — Но знам, че докато беше тук, в Имола, Вителоцо имаше една жена в бордея до францисканците. Селско момиче. Обича да вижда пръстта по стъпалата им, когато им вдига краката. Тази жена участваше в една gioca[74] заедно с още няколко проститутки.

— Имате предвид, че са играли gioce di Diana[75]?

— Игрите на вещиците. Всички в Трастевере и малките градове, в които съм израснала, знаеха за stregoneria — религията на вещицата — и за gioce di Diana. Streghe — вещиците — наричат сборищата си игри, на тези игри.

— В общи линии по време на тези игри те танцуват голи по нивите нощем и се чифтосват като животни със селянчета, които наричат себе си магьосници — потвърди Валентино. — Не ги осъждам и в никакъв случай не вярвам, че трябва да ги изгаряме на клада. Но ми съобщиха, че тези вещерски игри включват също така и пророкуване.

— Gevol int la carafa — промълвих. Според помощника на Леонардо, Томазо, това беше някакъв вид пророкуване с помощта на кана с вода. — Дяволът в гарафата.

Валентино кимна.

— Това е една от игрите им. И „язденето на козел“. Намазване с упойващо мазило, което предизвиква състояние на транс.

В паметта ми нахлу вонята от гърнето, което открихме в онази прокълната селска къща.

— Streghe вярват, че този транс им дава силата да летят до далечни места на гърба на Дявола, който приема форма на козел — обясни Валентино. — Леонардо откри това мазило по всички тела. По всички части. Били са намазани целите с него.

— Значи убиецът използва магията на вещиците срещу тях. Като крадец, който убива касапина със собствения му нож.

Той кимна.

— Това мазило му помага да ги отвлече по-лесно.

— Но защо? Защо не удар с ръка по тила? — Или ръка върху устата. — Защо прави всичко това, останалото? Карта, игрите, гатанките… — Всички неща, които бе забелязал Николо. — И моята скъпа Камила… Защо?

— За Камила не мога да кажа… Не знам. — Той поклати глава с известно оживление. Или раздразнение. — Но мисля, че закланите вещици са били повече от средства за тази гатанка, която ми описахте с маестро Леонардо. — Замълча, сякаш следващите му думи бяха обвързваща клетва. — Вярвам, че двете вещици са знаели нещо.

— Нещо за кондотиерите.

Чух повторна въздишка.

— Нещо, което отвежда до убийството на Хуан. По начин, по който не отвежда дори амулетът му.

— Нещо, което е подслушала уличницата на Вителоцо Вители? И после го е казала на своята приятелка в тази игра? Нещо, заради което е трябвало да затворят устата и на двете.

Валентино се изправи и за миг остана загледан надолу, в мангала до леглото.

— Трябва да запалиш малко въглени — каза и се обърна с лице към кепенците. — Сега вече не става въпрос за война или мир. Става въпрос за честта на рода ни. Баща ми чака повече от пет години за отмъщението си. В гърдите му няма нищо друго… — Беше съвсем неподвижен. — Можех да се справя с кондотиерите, стига само да разполагах с достатъчно време. Но трябва да стане така, както иска Хуан. Както винаги. Трябва да отворим гроба му и да пренесем трупа му тържествено по виа Алесандрина. — Не се и опита да прикрие горчивината си. — Повече не мога да удържам положението. Трябва да разберем какво са знаели тези жени. Преди Хуан да познае спокойствието на смъртта, в Италия няма да има мир.

— Искате ли да разбера каквото мога в онзи бордей?

— Не знам. Трябва да помисля за следващия…

Ненадейно тръгна към вратата и остави отговора да виси във въздуха. Чух повдигането на резето и се провикнах:

— Чезаре! Баща ви подозира, че Джовани може да е ваш син. Почти ми го каза. Каза, че скоро ще разбере кой е баща му.

Чух само как вратата се затваря.

* * *

Скоро след зазоряване прекосих двора. Почуках и призрачният garzone[76] отвори вратата, но самият Николо спеше, завит с пелерината си, на сламеника на момчето и с разрошената си коса и младежко лице приличаше досущ на прислужник, който живее в лоши условия.

По навик се промъкнах безшумно в спалнята, открехнах кепенците и отново огледах книгите и документите на масата. Не видях на видно място никакви доклади до господарите на Николо във Флоренция, но екземплярът му на Decades на Тит Ливий беше отворен както преди. Върху печатните страници имаше парченце хартия, несъмнено откъснато от някакво писмо, върху което Николо бе направил два списъка. Първият се състоеше от имена:

Александър Ферски

Персей

Деметрий

Сула

Калигула

Нерон

Мисля, че първите трима са споменати в „Успоредни животописи“ на Плутарх. От останалите Сула, разбира се, беше жестокият римски диктатор, докато Калигула и Нерон си бяха спечелили мрачната слава на покварени императори. Под тази литания на злото Николо бе написал:

Забавление

Арогантност

Суетност

Амбиция

Безжалостност

Уважение

Поклатих глава, объркана. Не можех да си представя какво ли може да означава вторият списък, но първият подсказваше, че Николо възнамерява да открие този убиец сред най-големите злодеи в историята — мъже, които отдавна са умрели, но по някакъв начин се бяха върнали, за да убиват по зловещ начин вещици в Романя. Реших, че е дошло време да го разбудя, при това в повече от едно отношение.

— Николо!

Той не скочи, но крайниците му несъзнателно се раздвижиха и той седна в леглото. Сложи ръка на врата си и се помъчи да се обърне към мен.

— Облечи си жакета. — Беше спал по риза и панталони. — Отиваме в моите стаи. Трябва да поговорим за много неща.

* * *

След като запалих мангала си със свещ, която бях запалила от мангала на Николо, го взех до мен на леглото си и го накарах да седне, облегнат на възглавниците, преди да покрия и двама ни с моята cioppa и вълнена пелерина. Предполагам, че нито един от двама ни не се замисли много за интимностите, които му бях предложила съвсем наскоро, когато не бях на себе си от скръб.

— Ти беше толкова добър с мен, Николо. По-добър, отколкото заслужава такава грешница като мен. Затова трябва да ти кажа нещо, което заслужаваш да знаеш.

Изчаках, докато той ме погледна в очите.

— Моят малък Джовани, който ме чака в Рим, е син на дука на Гандия.

Нищо в очите на Николо не показа изненада. Почувствах обаче как тялото му трепва, сякаш разтърсено от един от онези малки спазми преди заспиване.

— Има и нещо друго, Николо. Негово светейшество вярва, че съм съучастница в убийството на бащата на сина ми. Както ти казах, Негово светейшество взе безценното ми момченце за заложник и не мога да се надявам да си го върна, преди да докажа, че Хуан е убит от кондотиерите. Не ти го казвам, за да предизвикам съчувствието ти и да те помоля да продължиш да ми помагаш. Казвам ти го като предупреждение, за да знаеш какъв е залогът за мен и какво съм готова да рискувам. И после да те попитам, Николо, какво си готов ти да рискуваш за тази твоя република, която те хвърли в устата на лъва, без да се замисли нито за теб, нито за момиченцето ти. Срамно е, че за толкова време нито са изпратили посланик, нито са платили за разноските ти.

За миг той се разтресе от веселостта на човек, който знае, че най-ужасните му опасения са се сбъднали.

— Всеки нов куриер, който пристига тук, ми обещава плащане — нали съм от град на търговци и банкери, обещанията са нашият отчетен метод. Надяват се да умра, преди да се наложи действително да ми възстановят разноските.

— Николо, кълна се в Бог, че ми се иска да бях приела съвета, който ми предложи в онази маслинена горичка. Но сега искам да ги дам същия съвет. Напусни Имола. Тръгни си още днес. Ако проблемът са парите, мога да ти дам колкото ти трябват. Нито един човек, който има дори една честна кост в тялото си, не би посмял да те обвини, че се отказваш от мисия, която може да доведе само до ужасно бедствие за всички флорентинци. Върви си у дома. Все едно как се чувства жена ти, дъщеричката ти има нужда от теб.

— Имам само едно желание за моята Примерана. — Гласът на Николо спокойно можеше да бъде лък върху кървящите струни на собствената ми скръб. — Същата мечта, която майка ми и баща ми имаха за мен. Да израсне в свободна Флоренция.

Устоях на изкушението да го обгърна с ръце.

— Николо — прошепнах, — жената, в чиято кесия със заклинания са намерили амулета на Хуан, е била уличницата на Вителоцо Вители.

— Откъде разбра? От Леонардо ли? — Но гласът му не звучеше невярващо.

По-рано щях да оставя собствените му предположения да замъглят истината. Сега обаче казах:

— Каза ми дук Валентино. — Но не разкрих обстоятелствата на срещата ни. — Според него тя е работила в онзи бордей, който се намира до францисканците. Може би и втората жена е работила там. Очевидно двете са били членове на една и съща gioca от вещици.

— Да. Тази връзка звучи логично.

— Има и още, Николо. Чувал ли си за ездата на козела?

Той кимна.

— Баща ми притежаваше малка ферма близо до Флоренция. Като момче слушах наемателите ни да разказват за streghe, които можели да летят нощем за игрите на Диана. На гърба на козли.

— Това е някакъв вид транс. Валентино казва, че мажат телата си с някакъв упойващ мехлем. Ето какво си открил, когато претърсваше онази селска къща. И какво си помирисал върху телата на тези жени. Дукът вярва, че това упойващо средство е улеснило отвличането им.

Николо се обърна към мен и аз разбрах въпроса, изписан в погледа му: „Защо дук Валентино е чакал досега, за да ти го каже?“ Но той беше достатъчно опитен дипломат, за да замълчи; често пъти незададеният въпрос получава най-задоволителния отговор. А може би вече си бе отговорил сам: „Валентино не вярва на баща си — и не е сигурен доколко може да разчита на пратеничката му.“

Продължих:

— Николо, трябва да те помоля за прошка, защото също като теб, и дук Валентино вярва, че убиецът си има чирак. Оливерото да Фермо не е бил в Имола по време на първото убийство, затова предполагам, че е изпратил плана си във вид на хартия, като работа на някой художник, и е разчитал на помощника си да го оцвети, така да се каже.

— Значи и дукът като теб вярва — попита Николо, — че Оливерото да Фермо е маестрото на ателието?

— Дук Валентино не ми сподели мнението си.

Гърдите на Николо се надигнаха и спуснаха няколко пъти, преди да каже:

— Ти и аз трябва да сме съвсем сигурни кой го е сторил. Ако кажем, че е бил Оливерото да Фермо, а се окаже, че маестрото на ателието е Вителоцо Вители, кондотиерите няма да се задоволят само да ни се подиграят — ще направят нещо много по-лошо. Имаме си работа с най-могъщите и жестоки хора в Италия… както и с най-закоравелите лъжци. Ако ги обвиним в нещо и се окаже, че грешим — за каквото и да било, — те могат да обърнат всичко това срещу нас. Ще ни смачкат като буболечки. Дори дукът няма да може да ги спре.

Придърпах завивките до брадичката си.

— Прав си, Николо. Докато не намеря доказателство, убиецът няма име. Но и ти трябва да се откажеш от това начинание — да се опитваш да проникнеш в ума му… или да го търсиш в книгите си по история. Видях бележките ти. Какво общо имат Александър Ферски и Нерон с нашия проблем, освен че ни подтикват към размишления за злата природа на хората?

Зърнах проблясък на иронична усмивка и се почувствах почти окуражена.

— За да разберем природата на хората — каза той, — трябва да разберем какво е общото между всички тях, на всички места и във всички времена.

— Аха. Значи и ти си имаш своя собствена scienza. — Гласът ми не прозвуча нито доверчиво, нито скептично. — Трябва ли да предположа, че търсиш принципите, които направляват човешката природа, така както математиците търсят общите принципи на конуса и кръга?

— Защо не? Времената се менят. Човешката природа обаче не се променя.

Започнах да съзирам тънката нишка на логиката му.

— Значи вярваш, че ако проучиш злите дела на някой Нерон или Калигула, ще разбереш природата на този убиец.

— С внимателно проучване човек може да направи полезни сравнения. Също като Плутарх в своите „Успоредни животописи“.

— Признавам, че Плутарх ни показва какво огромно влияние може да окаже характерът на един единствен човек върху съдбините на цяла държава или дори на империя. Но, Николо, чудя се дали твоят Тит Ливий, Плутарх или Светоний наистина ни казват какво се е таяло в ума на такива хора, или просто какво се е таяло в ума на Тит Ливий, Плутарх или Светоний?

Той измъкна ръката си изпод завивките ми и я прокара по рошавата си коса, сякаш се опитваше да я приглади.

— Проницателният историк може да прецени действията на човека на фона на обстоятелствата, които са го принуждавали да действа, и да стигне до оценка за характера му.

— И все пак просто разчиташ на древните да дадат оценка за тези хора.

— Не. — Той седна с изпънат гръб. — Аз гледам отвъд преценката на историците. Трябва да започна да ровя по-надълбоко, както казват.

— Аха. Значи сега трябва да хвърлиш бездна в пъкъла и да се надяваш да извадиш нещо.

Той се ухили така, сякаш бе получил парите за покриване на разходите си.

— Позволи ми да ти дам един пример: Анибал. Ако наистина искам да проумея Анибал, трябва да се обърна към него така, сякаш стои до мен, толкова истински, колкото си ти сега. И да му кажа: „След Кана най-мъдрите сред хората ти те посъветваха да се задоволиш с победата си и да я използваш, за да постигнеш мир с Рим при изгодни за Картаген условия. Но други членове на Съвета ти вярваха, че ти предстоят още по-големи победи, че можеш да завладееш самия Рим. Защо избра пътя, който доведе до унищожаването на народа ти?“ И ако проуча въпроса достатъчно внимателно, мога да се пренеса изцяло в ума на Анибал. — Николо допря пръст до челото си. — И той ще ми отговори ето тук.

— Да, намерил си нещо в мрежата си — съгласих се, — въпреки че не мога да кажа дали е риба, или птица.

Наистина разбирах разсъжденията на Николо, макар че мнозина биха сметнали разговора му с Анибал за лудост, ако не и за някаква особена форма на некромантика.

— Вярваш, че по подобен начин можеш да попиташ този убиец защо е извършил тези ужасни неща. Но човек би си помислил, че ще е много по-трудно да говориш с този касапин, отколкото с Анибал — Анибал е описван в толкова много истории, а думите и делата му са познати на всеки ученик. Ти обаче си първият, който настоява, че не можем дори да допуснем, че знаем името на този убиец. И всичко, което ни е написал, е „ъглите на ветровете“ и „кръгът в квадрата“.

— Точно в това се състои сегашното ми затруднение.

Ако се съдеше по спокойния му тон, Николо не се притесняваше особено от тази слабост в метода си.

— Но вярвам, че този човек ще започне да ми отговаря. И скоро ще позная лицето му.

Потърсих ръката му и здраво я стиснах. Може би тази странна scienza на хората, която практикуваше, някой ден щеше да се окаже полезна, но по-вероятно беше да е лудост, която дори и той скоро ще забрави. Месир Николо Макиавели обаче беше добър и смел човек и ако искаше да избяга от тази долина на плача в историите си и разговорите си с древни генерали, нямах право да го съдя.

— Скъпи мой Николо — промълвих, — ако някои от gioca на убитите жени са още живи, възможно е да са в този бордей. Тази вечер ще отида там.

Бях приела колебанието — или объркването — на Валентино по този въпрос като позволение.

— Но отново ще ми трябва помощта ти.

Изпитах огромен страх, че ще ми откаже. И не можех да го виня за предпазливостта му.

Неговото Si прозвуча като въздишка.

— Ще направя всичко, което трябва.

— Ако Фортуна изобщо ни даде нещо — отговорих с възродена надежда, — може би утре сутрин ще добавиш името на този убиец в литанията си от исторически чудовища.

Глава 15

Това, което Валентино нарече „францисканците“, представляваше голям стар женски манастир на ордена с посивели от времето тухли, свързан с дори още по-стара църква. Когато онази вечер с Николо пристигнахме там, улицата бе претъпкана с продавачки на свещи, отворили магазина, така да се каже, за всички онези яки занаятчии и работници, които току-що бяха затворили своите магазини. Имаше и много други търговци, предлагащи какви ли не стоки, от огледала и чифтове от различни премети до сапун и бисквити. Факлите им прокарваха светли ивици в здрач, който бързо се превръщаше в тъмнина.

Мястото, към което се бяхме запътили, беше тухлена сграда, още по-стара от църквата и манастира. Навярно някога е било епископски дворец — Църквата не смята, че е грях да отдава сгради под наем за бордеи, но анатемосва греха, от който придобива тези печалби. Пред масивната дъбова врата стоеше на пост един единствен bravo, пъхнал камата си в колана. Беше кисел младеж, облечен в риза с разрези на ръкавите, като на куртизанка, и малък жакет, който оставяше цяла длан и повече разстояние до задните му части и подчертаваше препаска, голяма колкото половин диня.

Дръпнах Николо настрана.

— Трябва да останеш до вратата — заръчах му. В Трастевере бях научила много повече за сградите като тази, отколкото желаех, защото подслонявах не една и две бегълки от такива места. — Ако открия жената, която търсим, тя най-вероятно ще се опита да избяга колкото може по-надалеч от мен, защото се намира в голяма опасност. Затова трябва да й попречиш да се измъкне. Bravo несъмнено ще ти помогне, защото ще иска да получи половината от това, за което ще повярва, че е откраднала от сводника.

Ниските каменни стъпала на тази стара сграда бяха толкова изтъркани от безброй посетители, че в средата сякаш хлътваха надолу. Но докато мислех за изкачването си, кълна се в седемте църкви, че тези няколко стъпала сякаш се издигаха пред мен като самата Планина на Чистилището.

* * *

Скъпи мой, ако изобщо можеш да се надяваш да разбереш огромния страх, който събуди в гърдите ми този публичен дом, трябва да оставиш настрана всички детински сантименталности, които може би все още се таят в твоите, и най-накрая да ме видиш лице в лице, както би казал ученикът на нашия Бог. И за да се случи това, трябва да ти разкажа малко повече за родната ти майка, отколкото може би би желал да знаеш. Ако Фортуна е решила да те задържи в дома на Борджия, тогава семейството ти несъмнено вече ти е казало коя съм. В това отношение Борджиите винаги са били повече републиканци, отколкото монархисти: всичките им деца са равнопоставени, независимо дали са дошли на този свят от potta[77] на някоя puttana[78], или от парфюмираната плът на дукеса. Затова не се извинявай на братовчедите си, които са излезли от второто: родът ти гъмжи от чичовци и братовчеди, които като теб са родени от първото.

По подобен начин и аз няма да се извинявам. Разбираш ли, всяко дете, родено от семето на левия тестис, може да избира само и единствено между тези възможности: съпруга, монахиня или проститутка. Когато бащата може да си позволи зестра, се прави първият избор: девойката предава своята девственост, имущество и libertas на съпруга си и се моли на Светата дева баща й да й е купил добър мъж. Бащата, който не разполага със зестра или я е пропилял за първородната си дъщеря, или иска да я запази за най-красивата, винаги може да избере Исус за зет — удобство, поради което манастирите ни са толкова пренаселени… и което кара тези паразити, които се наричат монаси, да са толкова нетърпеливи да сложат рога на Небесния си отец.

Ако не това, остава проститутката. В началото и тя няма по-голям избор кой и кога ще откъсне цветенцето й, отколкото съпругата със зестра или Христовата невеста, и е истина като самата Библия, че и с мен беше така. Ето каква е историята ми.

Докато растях, майка ми — твоята баба — и аз се местехме от град в град — прости места като Карпи и Лука. Тя реши да отидем в Рим чак когато вече бях дванайсетгодишна. Когато зърнах този град, останах поразена от страх — безброй хора от целия християнски свят и Леванта, които бързаха по улиците, без да спират да дърдорят на най-различни езици, като строителите на Вавилонската кула; още по-лошо, мама трябваше да отиде в ospedale[79], защото страдаше от ужасен катар, който я измъчваше от месеци. Затова един ден ме остави на грижите на една мадона Тадея, чиито стаи се намираха на третия етаж на древен palazzo, близо до Кампо дей Фиори, където живееше сред масивни стари мебели и фрагменти от антични статуи. Мадона Тадея беше първата жена, която видях да носи перука, и застаряващото й лице беше изрисувано като статуя на светец.

Няколко седмици по-късно мама още не се беше върнала. Един следобед на мадона Тадея й дойде гостенка — много по-млада дама, която не приличаше на нито едно от живите същества, които бях зървала до този ден. Стори ми се, че е излязла от песните на Петрарка или басните на Пулчи. Малко руж й стигаше, за да придаде цвят на лице, бяло като сметана, с очи като ахати и устни толкова червени, че сякаш кървяха.

— Аз съм мадона Гамбиера, родна дъщеря на принца на Скилаче — каза ми видението. Думите му се лееха като вода от извора.

С това искаше да каже, че е копеле на принца. Тогава бях прекалено невинна, за да знам, че дори това потекло е нейно invenzione. След като се представи в тази благоприятна светлина, Гамбиера се зае да ме опипва като лекар и да оглежда зъбите ми, сякаш съм кон на пазара малко по-надолу на улицата. Щом приключи, оповести:

— Ти си моя сестра. На име Санча. — Кимна, сякаш това име й бе прошепнато от някой божествен пратеник. — Сега ще дойдеш да живееш в къщата ми.

— Но майка ми се връща — възразих. — Как ще намери къщата ви?

Ахатовите очи на Гамбиера изглеждаха почти златисти, когато погледна мадона Тадея. А после тя погледна към мен с най-чаровното изражение, което бях виждала през живота си, сякаш беше ангел, изпратен да ме увери, че такава дреболия изобщо не трябва да безпокои нито майка ми, нито мен.

— Живея на виа Джулия, на един хвърлей разстояние оттук. Майка ти няма за какво да се притеснява.

Така започна животът ми като малката сестричка на Гамбиера и ще са ми необходими всички думи не от една, а от две Библии, за да ти разкажа дори половината от него. Къщата й на виа Джулия не беше толкова великолепна, колкото тази, която след по-малко от десет години щеше да стане моя, къщата на виа Дей Банки; аз обаче си помислих, че съм се озовала в рая, когато Гамбиера ме заведе по стълбите в салона си, където едва не припаднах от аромата на цветя и парфюми. Месеци наред не напуснах тази къща, докато Гамбиера ме подготвяше за занаята ми, обличаше ме и ме гримираше като кукла безброй пъти, преди най-после да ме вземе със себе си навън.

Първата ми „делова“ вечеря се състоя в palazzo на „Негово превъзходителство“, за когото сега знам, че е бил секретар и отговорник за сметките на някакъв кардинал, но в очите на младото ми „Аз“ спокойно можеше да мине за самия папа. Не беше млад и макар че боядисваше косата си, отпуснатите му клепачи го издаваха. Имаше и още няколко мъже и Гамбиера ги въвлече в разговор с чуруликащия си глас, предимно на италиански, макар че от време на време вмъкваше по някоя кратка фраза на френски или латински.

Самата вечеря беше може би най-удивителното чудо на тази къща. Никога не бях виждала десерти, които да приличат на скулптури и статуи, а остатъците от свинското и петела, които слугите раздигнаха, навярно бяха повече, отколкото бях изяла през целия си живот. Но след като изядох оформения си като еднорог захарен памук, Гамбиера ме заведе в нужника и каза:

— Негово превъзходителство ще те получи за тази нощ. Сега ме погледни. Не е платил за нищо повече от това.

Тук тя започна да се преструва на мъж, който хваща члена си в ръка и го пъха между бедрата ми.

— Само си вдигни полите и стискай крака, колкото и да се опитва да ги раздели. Остави го да си търка оная работа между бедрата ти. Не си е платил да те докосне там.

Стисна силно малката ми безкосмена маймунка.

— Ако го направи, викай и аз ще дойда. Този член ще излее семето си между краката ти, затова, когато свърши, ела обратно тук и се измий. Може да те целува, но не пускай в устата си нито езика му, нито нещо друго. Пазя те за нещо по-добро.

Ще ти кажа само, че изпълних инструкциите й, а после отидох в нужника и започнах да се мия с кърпа, която бях намокрила в легена до леглото на Негово превъзходителство. Стоях в мрака и търках тази гнусна течност от краката си. Никога не си бях представяла, че „семето“ на един мъж може да е по-различно от сухите семена, които селските стопани хвърлят в браздите. И в този миг разбрах, че майка ми никога няма да се върне за мен.

Не избухнах в плач, както може би си мислиш, че съм сторила. Вместо това си спомних „Божествена комедия“ — първата книга, която прочетох в живота си, сцената, в която поетът влиза през портите на ада и поглежда към огромно гробище с огнени гробове, разпръснати във всички посоки, докъдето ми поглед стига. Все още момиче, видях пред себе си живот, не по-малко ужасен и неизбежен от града на Велзевул, в който вярвах, че ме е изоставила родната ми майка. Така обвиних горката жена за избора, направен от други хора.

Точно тогава Гамбиера се втурна в нужника. Очите й бяха потъмнели и се стрелката напред-назад.

— Трябва да тръгваме — каза тя със суров шепот, сграбчи ме за ръката, преди дори да успея да пусна полите си, но вместо да ме изведе на улицата, ме повлече още по-навътре в къщата. Малко след това влязохме в най-забележителната стая. Осветяваше я една-едничка лампа, но можех да видя, че навсякъде има антики и книги.

Гамбиера въртеше глава като сова, докато оглеждаше всички тези съкровища.

— Вземи нещо — прошепна злобно тя.

Миг по-късно се хвърли към една от масите. Извитите й като птичи нокти пръсти сграбчиха „бакшиша“, както винаги наричаше тези кражби.

Видях само, че е стиснала нещо, приличащо на огромна монета, макар че несъмнено беше някакъв старинен медальон.

— Ако всеки път не вземаш по нещо — продължи тя и ме прикова с тези свои гарванови очи, — ще свършиш живота си в някой бордей и всеки деформиран малоумен обесник в християнския свят ще си пъха оная голяма като на магаре работа в малката ти бутилка с парфюм.

Ужасена при самата мисъл за по-страшна участ от тази, на която вече бях обречена, грабнах една книга, по-малка от повечето от останалите. Кожената подвързия беше станала почти черна от масло. Сграбчих я и я притиснах към гърдите си като последна надежда, докато Гамбиера ме влачеше към улицата.

Когато се върнах в спалнята си в нейната къща, прочетох заглавието на първата страница: Regulaes grammaticales. Не знаех, че това е латинска граматика, нито пък че това е първата книга, с която се сблъсква всяко дете, когато прекрачи отвъд границата на родния си език. Но когато започнах да обръщам страниците, се взрях удивена в тези странни и примамващи латински думи. За мен те приличаха на отговори на всички загадки на вселената.

След това скромно начало започнах да придружавам „сестра си“, крадлата, на вечери, градински увеселения, концерти, театрални пиеси и балове. Това продължи почти четири години, някъде по средата на които отдадох целомъдрието, което Гамбиера бе пазила така пестеливо, на този, който плати най-много — един дебел германски кардинал, който сумтя и пъшка като каменоделец през цялото време… след като плати четиристотин дуката за удоволствие, което сякаш не струваше и carlino[80] нито за него, нито за мен.

Но освен това от моята Regulaes grammaticaes се придвижих към Овидий и Хораций, а после и към Цицерон и Тацит. И скоро станах достатъчно мъдра, за да разбера, че мога да отмъквам знание от ума на всеки учен мъж със същата лекота, с която мога да открадна ръкопис от неговото studiolo. По този начин си спечелих слава, която най-накрая ме отведе на масите на най-изтъкнатите мъже на учението, както и на принцовете на Църквата. Когато Родриго Борджия стана папа — пост, който не би могъл да си купи без решителната помощ на моя голям приятел и покровител кардинал Асканио Сфорца, аз бях сред тези, които вечеряха с новия наместник на Христа на следващия ден — двайсет и четири годишна жена, седнала на място, за което всеки мъж в Рим би дал дясната си ръка — и десния тестис.

Не спрях да се изкачвам по тази Яковова стълба на учението и богатствата, докато не се запознах с баща ти. След няколко години, прекарани в Испания, той се върна, за да стане капитан-генерал на папските армии — пост, към който като че ли се стремяха всички освен Хуан. Баща ти беше единственият човек, когото съм срещала, който поставяше любовта, колкото и безразсъдна и безумна да беше, над собствената си алчност и амбиция. Всички се присмиваха на суетността на Хуан, на глупавите му костюми alla turca, но така и не видяха, че той се подиграва на тяхната собствена суета и самомнение, че иска просто да живее всеки ден така, сякаш слънцето, което залязва, никога вече няма да изгрее. Обожавах достойнствата му и не разбирах, че не може да оцелее с недостатъците, които притежаваше. И се надявам само, че си наследил първите и колкото може по-малко от вторите.

И така, скъпи мой, извлякох най-доброто от избора, който други хора направиха за мен. Година след година обогатявах съкровищницата на знанията си и спечелих libertas, каквито могат да си представят малко монахини и омъжени жени: бях господарка на имуществото си и свободна да разговарям с когото пожелая на всяка тема, която ме интересува. Озовах се в центъра на големи събития и познавах добре, често пъти за своя изгода, не само знатните мъже, а и особеностите им.

И все пак дори онази cortigiana onesta, имала щастието да овладее до съвършенство занаята си, трябва да се бои от неизбежната загуба на своите активи — красотата и младостта. Когато Герас[81] ни притисне към съсухрената си гръд, има някои куртизанки, съумели да управляват доходите си достатъчно добре, та след оттеглянето си да живеят в скромен комфорт. Но много повече са тези, които продължават да се трудят дори когато са се превърнали в черупки и скръбните останки от младостта им тракат в тях като семена в суха кратуна. Ако една куртизанка трябва да заживее в бордей, почти никога не излиза оттам, освен в ковчег. И всеки ден се моли това да й е последният. Кълна се в тялото Христово, че казвам самата истина: една cortigiana onesta би предпочела да влезе в гробището и сама да се хвърли в гроба си, отколкото да прекрачи прага на бордей.

Глава 16

Много повече от бордея обаче се страхувах от мисълта да те оставя в дома на дядо ти. Затова изчаках сърцето ми да пусне гърлото, насилих се да си поема въздух и се изкачих по стълбите.

Bravo ме посрещна на вратата. Сънливите му очи обходиха цялото ми тяло. А после ме пусна в голяма стая, осветена от мазни лоени свещи и камина с голям огън и теракотен покрив, широк колкото покрива на малка селска къща. Масите представляваха голи дъски, отрупани със стомни, чаши, чинии и кости. На грубите пейки седяха мъже от всички прослойки: секретари, селяни, търговци с подплатени с кожа шапки, кавалерийски офицери с жакети със златни шевове. Момичетата, които се разхождаха важно-важно пред очите им, бяха облечени във вълнени рокли, каквито слугините не биха носили в неделен ден. На някои от тях им личеше тежестта на годините — както и белезите от сифилис и пустулите, — които не можеше да прикрие и цяло гърне с белило. Но няколко все още притежаваха онази често срещана у селските момичета хубост, която не се придружава от никаква украса. Помолих се за всички тези жени, защото добре знаех, че Бог ще си вземе малкото милост, която вече е проявил към тях, къс по къс с всеки ден от живота им тук.

Въпреки стълпотворението не беше трудно да намеря сводника — няма мъж с друг поминък, който да носи испански обувки с толкова дълги и остри върхове, че на тях спокойно да може да се набучи петел. Вдигнах ръка, за да привлека вниманието му.

Той се приближи към мен, като пъчеше хълбоци. Панталонът му в четири цвята беше толкова стегнат, че на коленете беше розов. Несъмнено беше натъпкал в препаската си другата половина от динята на bravo. Френската болест[82] беше оставила лицето му грубо като разорана нива. Той сложи ръка на моя culo[83] по-бързо от кардиналски шамбелан, който посяга към бакшиш.

— Не съм тук, за да работя за сифилистично лайно като теб — отрязах го, с което така го разгневих, че вдигна ръка, сякаш за да ми стовари един по ухото. Свали я само защото вече бях извадила от подплатата на пелерината си няколко дуката. — Искам няколко момичета. В моя palazzo е отседнал един флорентински търговец на вълна, който изплюска всичко, което му подхвърлихме, и още не ще да стане от масата. Ако си размърдаш капещия задник, ще се кача горе и ще ги огледам.

Сводникът се качи след мен на горния етаж, където единствената стая беше разделена от завеси на няколко по-малки. Невидим тромбонист свиреше толкова силно, че само от време на време чувах сумтенето и виковете на мимолетна страст; трябваше да викам малко, за да съобщя инструкциите си.

— Трябва ми едно хубаво момиче и да говори тоскански — той обича да им казва да правят това и онова. Ако не трябва да сочи, е готов да плати десет дуката. А освен това искам да е запозната с вкусовете на господата от сой, ако ме разбираш. — Разбира се, имах предвид господата като кондотиерите.

Сводникът мина край мен, сумтейки, и отиде почти до края на залата, където дръпна завеса, направена от един чаршаф, използван многократно и никога непран. Момичето от другата страна, все още по риза, бе коленичило на един сламеник, съвсем малко по-хубав от това, което продават на поклонниците по време на юбилейните години на Църквата. Главата на девойката закриваше мъжествеността на клиента й, който бе вдигнал грубата си селска туника.

Канех се да възразя, че това момиче не изглежда особено запознато с господата от по-горните прослойки. Но в този миг нейният селянин ми се усмихна, сякаш и мен ме бяха повикали да го обслужа.

Познах черните му зъби на минога, те бързо изчезнаха от погледа ми в мига, в който и той ме позна: очевидно ме бе видял достатъчно добре в онази страховита селска къща. Мъжът отблъсна главата на момичето и се хвърли към мен толкова бързо, че ми остана време само да обърна гръб и да потръпна. Зачаках удара, но вместо това той изхвърча през вратата, като все още си вдигаше панталоните.

— Спрете го! — изкрещях.

Сводникът се обърна към момичето, което се бе надигнало от олтара, тъй да се каже:

— Плати ли си?

Видях, че през лятото девойката е изсветлила дългата си коса, защото оттогава й бяха израснали тъмни корени, дълги колкото човешка длан — нещо като шлем. Лицето й представляваше маска от белило, устата — розова рана, далеч не толкова блестяща, колкото петната от руж, големи и кръгли като френски топки за тенис, на бузите й. Тъмните й очи се стрелкаха напред-назад. Тя кимна на сводника.

Той наклони глава и вдигна рамене. Момичето прелетя покрай нас. Не бях виждала жена по бельо да се движи толкова бързо, откакто Гамбиера, моята учителка в кражбите, прекоси тичешком Понте Сант' Анджело, следвана по петите от венецианския посланик. А ти не си виждал жена в жалейни дрехи да бяга с бързината, с която аз хукнах след нея.

Никой не охраняваше входната врата и изпитах надежда, че bravo се е спуснал да гони побягналата проститутка. Но изглежда, че вместо това беше отишъл да се сбие с някого или нещо подобно, защото когато стигнах до стълбището, видях Николо в подножието. Момичето дереше лицето му като амазонка, а миногата се приближаваше към него в гръб. Но тъй като нямаше видимо оръжие, а аз бях извадила ножа от ръкава си, вдигнах острието над главата си и се провикнах към него:

— Ти! Когато кажа на моя bravo да пусне момичето ти и да се обърне към теб, и двамата ще те повалим на земята и ще се погрижим да опиташ същото месо, което тя се мъчеше да преглътне! Ще ти хареса ли?

Мъжете винаги се страхуват от жена с нож повече, отколкото от мъж с нож, защото смятат, че сме неподвластни на разума. Каквото и желание да имаше миногата да освободи дамата си, то изчезна със същата бързина, с която той се стопи сред тълпата. И несъмнено вече бяхме уловили в мрежата си птица, по-склонна да пропее.

Хванах тази крещяща птичка за двуцветната коса и я дръпнах с такава сила, че тя спря да крещи на Николо и вдигна нокти с надеждата да запази скалпа си на място. След като привлякох вниманието й, й показах ножа, който толкова ефикасно бе прогонил придружителя й.

— Сега, ако млъкнеш и се разприказваш — процедих през стиснати зъби, — тази нощ ще ти донесе далеч по-голяма печалба, отколкото си очаквала. Ако ли не… — допрях ножа до бузата й — …от теб ще остане по-малко, отколкото сега.

Тя престана да се бори, макар и само защото започна да дебне за по-удобна възможност да избяга.

* * *

Докато излизахме от улицата, направих няколко покупки: малко въже и факла от един търговец на това-онова, наметало от продавач на вещи втора ръка и един хубав печен фазан от гриловете с въглени. Нямах намерение да прекарвам горката девойка през целия град, където можеше да привлече нежелано внимание към всички ни, затова реших, че ще свършим работата си в една близка уличка. Открихме я зад огромен palazzo на отсрещната страна на улицата — съвременна сграда, до неотдавна дом на един от местните деспоти, прокудени от Валентино. Нямаше нито стълбища, нито балкони за безделници, затова бяхме съвсем сами.

Николо хвана пленницата ни, за да мога да завържа глезените й, а после и ръцете зад гърба. След това приближих пращящата факла до лицето й, дотолкова, че да я видя ясно. Зад маската от белило се криеше момиче, което нямаше и двайсет години; тесните му очи блестяха с плашеща злоба.

— Кой беше мъжът, който си беше напъхал оная работа в устата ти? — попитах. — Мислеше, че заслужаваш да се опита да те спаси, докато не се наложи да рискува собствения си орган.

— Carogna — изръмжа девойката.

— Казва, че си мърша — поясни Николо, който бе прекарал в Романя достатъчно време, за да научи такива думи. После се обърна с равен глас към момичето: — Твоят приятел е meg.

Погледна към мен и преведе:

— Mago.

Това означаваше магьосник — мъж, който навярно идваше на gioca, за да осигури закрила на streghe… и ако извадеше късмет, да играе ролята на Дявола пред уличниците на Дявола, когато ритуалите им се превърнеха във вакханалия.

— Мисля, че и тримата, които дойдоха в селската къща през онзи ден, са били magi — добави Николо.

Девойката започна да мърмори молитвата Sant Antoni mi benefator, като същевременно се мъчеше да освободи ръцете си. Изглежда, искаше да се прекръсти или може би да направи corne — знака на рогата — срещу злите очи.

Обърнах се към нея:

— Ако говориш тоскански, можем да ти помогнем. Знам защо побягна приятелят ти. Знаеше, че съм го виждала и преди. Но в моите очи ти можеше да си всяка една проститутка. Ти защо побягна?

Цялата й челюст затрепери.

— Всички ще умрем.

Тосканският й беше достатъчно добър, макар и с жужащата интонация на местните.

— Кой ще умре?

— Аз. Те. Вие.

— Как ще умрем?

— Ездата на козела.

— Приятелките ти яздиха ли козела?

Тя знаеше за какво говоря, но примигна предизвикателно. Затова добавих:

— Двете момичета в твоята gioca, които сега са мъртви. Те са яздили козела. Знаеш, че някой те търси, нали? Мислиш ли, че съм дошла в този бордей, за да те заведа да яхнеш козела?

Тук тя плю в краката си и започна отново и отново да припява:

— Sant Antoni mi benefator.

Едва сега видях червената нишка около врата й. Извадих bollettino изпод ризата й. На малката картичка бе изписан рефренът й: Sant Antoni mi benefator. Молитвата към свети Антоний. Обърнах я и намерих друго подобно призоваване: Angelo bianc, per vostr santite. Това беше достатъчно близо до тосканския: „Белият ангел, за Ваше светейшество.“ „Белият ангел“ беше друго име за Луцифер.

Но под молитвата за ангела от ада беше надраскано друго име: Zeja Caterina. Погледнах към момичето.

— Zeja?

— Zia — обясни то, нетърпеливо да ми се подиграе.

— Аха, леля — казах на Николо, който гледаше момичето с присвити очи. — Несъмнено от тези лели, които завързват кърпичката на мъжа на възли, за да го накарат да се влюби в теб — или изкопават корен на мандрагора, поливан с урина на обесен, за да те защитава винаги от проклятия. Всяка проститутка в Рим има такава zia. И всички други наричат такава zia strega.

Обърнах се към момичето:

— Ти ли си тази леля Катерина?

Тя подви устни и изсумтя презрително.

— Няма да я намериш тук. Не тук. Нито пък там.

— Наистина ли?

Но вместо да я попитам защо леля Катерина толкова се старае да остане невидима, подходих към въпроса заобиколно, така да се каже.

— Откога работиш в този бордей?

— Десет mes.

Десет месеца. Била е в този бордей по времето, когато заговорът на кондотиерите все още е бил в началото си.

— Познаваш ли момиче, което е имало връзки с войник? Много важен войник. Кондотиеро.

Очите й се превърнаха в тесни процепи, като очите на Юда на картините.

— Той Вителоцо Вители ли се казваше?

— Vitello — каза тя — тосканската дума за „теле“, от която името наистина произлизаше. Но после поклати глава, сякаш бях описала получовек-полузвяр, като Минотавъра. — Не Vitello.

— Оливерото да Фермо?

Сега тя поклати глава бързо, но уморено, сякаш слушаше как някой pazzarone[84] изрежда безсмислени имена.

Улових я за брадичката.

— Някога виждала ли си амулет, не по-голям от връхчето на палеца ти, във формата на бича глава? Много стар амулет.

Тя почти се подсмихна, сякаш си го бях измислила. Николо сложи ръка върху моята — предупреждение, че не стигам доникъде.

Може би съм била прекалено разочарована, задето Валентино не ми сподели убеждението си, че в убийствата са замесени повече неща от амулета на Хуан.

— Приятелките ти, които са отишли да яздят козела и не са се върнали — продължих. — Те са знаели нещо, нали? Тайна, която им е казал някой войник.

— Secret — изсъска тя. Това беше романската дума, а не тосканската segreto. Момичето се намръщи, сякаш съм казала нещо, в което имаше смисъл, но не съвсем.

— Каква е тайната? — попитах благо. — Става ли въпрос за един убит мъж?

Очите на Юда се разшириха и тя отметна глава назад, сякаш аз бях тази, която й е разкрила тайната.

Ненадейно Николо протегна ръка, сякаш се канеше да сграбчи девойката за гърлото. Но вместо това само постави пръсти на bollettino. Интересът му обаче не й се стори добронамерен. Змийската злоба в очите й отново се върна.

— Zeja Катерина знае тази тайна — каза Николо, несъмнено заключил за себе си, че Zeja Катерина има основателна причина да се крие. — Как да открием Zeja Катерина?

— Caz — изръмжа тя в отговор. Пенис.

Николо погледна към мен.

— Zeja Катерина е в центъра на всичко това.

Когато кимнах, той добави:

— Ако искаме да имаме някаква надежда да я открием, ще трябва да прибегнем към по-крути мерки.

Бях се подготвила за такива мерки с надеждата, че няма да са необходими. Сграбчих наметалото втора ръка, което бях постлала на земята, и печения фазан, който бях сложила отгоре му и, демонстративно отхапах.

— Със сигурност е по-вкусно от наденицата, която опитваше преди малко — отбелязах. — Мога да те увия в това наметало и да те изпратя по живо, по здраво с останалата част от птицата. Или мога да задържа наметалото си, да си изям фазана и да те изпратя по живо, по здраво по риза. А за спомен да ти отрежа носа.

Тя обаче си остана все така войнствена. Толкова се отчаях, че едва не забих в корема си ножа, с който я заплашвах.

— Искаме да говорим със Zeja Катерина! — промълвих отчаяно. — Нищо повече. Можем да й помогнем. Мъжете, които я търсят, ще й вземат нещо повече от носа.

— Angelo bianc per vostr santite! Angelo bianc per vostr santite! Angelo bianc per vostr santite!

Блъснах я в тухлената стена на palazzo и изкрещях:

— Светците от рая не са много силни, а? Сега твоят benefator е Gevol, нали?

Забодох острието на ножа си между носа и окото й така, че й пуснах кръв.

— Но нито раят, нито адът ще спасят лицето ти.

Знаех какво рискувам — и вече съм загубила — и бях решена да започна да я режа, когато Николо ме хвана за китката.

— Чакай.

Дръпна ръката ми, измъкна ножа от вцепенената ми длан и го сложи в своята. Още не бях решила дали да му благодаря, или да го прокълня, когато той насочи върха на ножа ми право към врата на девойката. Двете изкрещяхме едновременно.

С едно-единствено движение Николо сряза връвта на bollettino и го дръпна от гърдите й.

— Angelo bianc per vostr santite! Sant Antoni mi benefator!

Клетото момиче продължаваше да призовава и рая, и пъкъла. От очите му потекоха сълзи и оставиха вадички по белилото.

Все още се задъхваше, когато Николо каза с тих глас:

— Ще си получиш bollettino обратно, когато ни заведеш при Zeja Катерина.

Най-накрая тя потръпна силно и почти избълва думите:

— Елате при камъка на пауна. Dmanansera.

— Какъв е този „камък на пауна“? — попита Николо.

— До Болоня, пет километра. До камъка на пауна. Ще го видите. Голям камък. С паун.

— Да отидем на виа Емилия и да изминем пет километра по пътя към Болоня — поиска да се увери Николо. — И тя ще се срещне с нас? Утре вечер?

— Si. Dmanensera. Ще дойдат.

В тънките устни на Николо не бе останала почти никаква кръв.

— Надявам се, че Zeja Катерина няма да ни разочарова. Смятам да й оставя твоя bollettino. В противен случай ще го използвам, за да направя maleficia.

Проклятие.

Тя преглътна и кимна.

— Трябва да развържем тази жена — каза Николо. — И да й платим дължимото.

Момичето се уви в наметалото, грабна фазана и веднага побягна като сянка към улицата зад нас.

Внезапно изпитах такава умора, тъга и страх, че не се сдържах: изрекох на глас това, което душата ми вече знаеше:

— Николо, не ми харесва накъде вървят работите. Ще умрем там.

— Да. Мисля, че най-вероятно някой ще се опита да ни убие. — Николо мънкаше почти като Леонардо. — И много искам да разбера кой.

Глава 17

Николо ме заведе у дома и известно време седя на леглото до мен, макар че не разменихме нито дума. Вярвам, че и той като мен знаеше, че ако това е последната нощ в живота ни, трябва да мислим за тези, за които сме живели и за които скоро ще умрем. Но дори докато седяхме безмълвно един до друг, изпитах странното дълбоко чувство, че по някакъв начин душите ни са се срещнали много преди запознанството ни, може би в Елисейските полета, където Платон твърди, че определяме следващия си живот. И там душите ни са се разбрали да се срещнем отново в Имола, за да споделим една и съща участ.

След петнайсетина минути Николо каза, че имал да пише писма, преди да заминем на следващия ден, и ме остави сама, като ми заповяда да залостя вратата си.

* * *

Мой най-скъпи Джовани, започнах да пиша този разказ още преди двете с Камила да напуснем Рим, с надеждата, че един ден ще разбереш обстоятелствата за раздялата ни. Но освен това записах и заповедите, които ми даде папата, и последвалите събития, защото знам, че облечените във власт мъже ще се опитат да изкривят истината в мой ущърб, и вероятно ще ми трябва хроника на действията ми — толкова точна и прецизна, че никой да не може да се съмнява в честността на намеренията ми… и от която да мога да проверявам подробности, които без нея бих могла да забравя.

Но не смятам малко момче да прочете всичко това. Бях дванайсетгодишна, когато скъпата ми майка ме остави в къщата на мадона Тадея, и години наред ми беше по-лесно да се опитвам да я забравя, отколкото да си я спомням с объркване и гняв и да се чудя защо не се върна за мен. Ако не успея да се върна в Рим, ти ще израснеш в дома на Борджиите. И за едно малко момченце ще е много по-лесно да ме забрави, отколкото да защитава един смътен спомен от обвинения, които дори не може да разбере. Заради случилото се в собствения ми живот обаче знам, че ще настъпи денят, в който в ума ти ще се породят въпроси, а истината, погребана у теб, ще се превърне в дълбока болка в гърдите ти — а в твоя случай лъжите, които са ти наговорили, може дори да се превърнат в заплаха за твоята сигурност в онзи дом. Ето защо се утешавах с вярата, че нашата обична Камила ще оцелее, дори и аз да не успея, и по някакъв начин ще ти предаде тази истина, когато си готов да я чуеш.

Но тази кучка съдбата си имаше други планове. Сега възнамерявам да увия тази купчина страници и да ги изпратя по куриер на банката „Фугер“ в Рим заедно с писмо с инструкции този пакет да ти бъде предаден на 10 февруари, anno Domini 1518. На двайсетия ти рожден ден, когато ще бъдеш мъж, готов сам да намери пътя си в този ужасен и прекрасен свят. И може би ще бъдеш готов и да си ме спомниш.

И така, разбираш ли, мой безценен и обожаван сине, пиша тези думи с вярата, че ако ги четеш, по Божията милост вече си мъж. А по злата воля на Фортуна аз съм станала на кости и прах, мъртва от петнайсет години.

Затова историята ми трябва да свърши. Мога да я завърша най-добре, като ти разкажа началото.

* * *

Историята ми започва с раждането на едно момиченце в някакво село или фермерска къща в долината на река По, мисля, макар че не съм сигурна. Майка му, макар че така и не го каза, навярно е била оставена с дете в утробата и с празни обещания от някой негодник от провинцията; щом не е пожелала да хвърли незаконороденото си бебе в По или в някоя канавка, навярно вече не е била желана в собствената си къща или в селото, в което е израснала. Прогонени от дома си, това момиченце и майка му, която не може да е била на повече от петнайсет, бродели от едно село към друго или от един град към следващия. Майката продавала единствените стоки, които имала, обикновено произведени в работилницата между краката й, и си тръгвала, когато селските кучки я прогонвали с камъни и проклятия. Никога нямали много за ядене, само кестенова каша или фасул с късче месо, а понякога това, което само селяните наричат змийски хляб — корени от змийска хурка, сварени като магарешки бодил. Можеш ли да си представиш колко много тази майка трябва да е обичала дъщеричката си, когато е можела да я остави на нечий праг — или още по-лошо — и да продължи по пътя си, отново да се превърне в хубава девица? Дори нашият Бог не ни обича толкова. О, знам, че е страдал на кръста си, но това е продължило само един ден. Какво е изтърпяла тази майка през всички тези години, всеки път когато й се е качвал някой тлъст пърдящ вол с брада като бодливо прасе и с дъх на нужник?

Двете преживели хиляди приключения, от малки градчета отивали на места като Модена и Лука, научавали завоите, така да се каже. По това време момиченцето носело на главата си кошница с печени ябълки и ги продавало из целия град, докато у дома майка му продавала себе си. Когато се връщало вечер, момичето винаги усещало миризмата на мъжете, на парфюмите и помадите им, и обичало тази миризма, защото тя често означавала повече месо във фасула. Понякога ядяли свински котлети или птици, а момичето получило първите си дървени обувки, така че можело да си представя, че е една от онези важни дами, които трополят по калдъръма с високите си налъми.

Но една година, точно след Карнавала, положението се влошило. Един и същ мъж започнал да идва все по-често. Момичето така и не го видяло, но познавало миризмата му — горчива като бадеми. Продължил да идва месеци наред, докато накрая двете отново започнали да ядат кестенова каша и варен магарешки бодил. Майката се превърнала в призрак, кожата й заприличала на изстърганите пергаменти, с които хората закриват прозорците. Момичето проклело Бог, защото вярвало, че майка му умира.

Но един ден, когато момичето се прибрало у дома с празната си кошница, майка му му казала, че иска да му покаже нещо. Извадила една кожена подвързия, която изглеждала стара като мощи на светец. Виждало се къде са я гризали мишки и насекоми. А после майката отворила този парцал и показала на дъщеря си страниците вътре. Несъмнено били от най-евтиния, три пъти използван пергамент, покрит с ужасно отпечатани букви. Но за това просто малко момиченце, което за първи път в живота си виждало страници на книга, тези груби листи били също толкова вълшебни, колкото всичко, което може да се намери днес в печатарницата на Алдус Манитиус.

— Divina Commedia[85] — казала майката и посочила към думите на първата страница. — Данте Алигиери.

Погледнала към дъщеря си и изпитото й лице заприличало на това на Беатриче в мига, в който сваля воала си и зашеметява Данте със своето сияние.

— Сега е наша. Учих се да чета тази книга почти толкова дълго, колкото те носих в утробата си. И сега ще науча теб.

През всички тези месеци тази майка не само продавала себе си, за да купи тази книга — тя купувала и учител по граматика. Свещениците биха казали, че е купила тази книга и това знание с греховността на покварената си плът, но това не е вярно. Тя купила книгата с любов — чиста ангелска любов, любов, която никой не може да разбере. Любов, огромна като безграничното състрадание, което кара небесните сфери да се въртят. Майчината любов.

* * *

Пиша тези редове върху мокрите петна, оставени от сълзите ми, които след петнайсет години ще са по-сухи дори от стари кости, но може би ти ще видиш къде са размазали мастилото. Както вече знаеш, същата тази майка, която се отказа от толкова много неща заради мен, така и не се върна да ме вземе. Сигурна съм, че тя е умряла скоро след като ме остави при мадона Тадея в Рим, но не мога да кажа как точно е отишла при Бог, точно както ти навярно няма да знаеш как е завършил земният ми път. Но дълбоко в душата си вярвам, че милата ми майка е умряла в болницата, издъхнала в предизвикан от треска делириум, и моето име е било на устните й с последното й леко издихание: Лаура, името на голямата любов на Петрарка. Лаура, която се превърна в Санча, незаконородената дъщеря на принца на Скилаче, а после и в Дамиата, Афродита на Ватиканската курия. Името на малко момиченце, родено в низините, в долината на река По, което майка му, тази светица, вечна да е паметта й, обичаше повече от всичко друго на небето и земята. Същото момиченце, което сега пише последния си завет в една студена стая в Имола, в средата на замръзналата Романя.

И така, сега трябва да тръгвам, мой скъпи Джовани, мое скъпо малко момче, сега вече мъж, който ще познава майка си само чрез обвити в мъгла спомени за малка къща в Трастевере и тези крехки думи — последният й трескав сън преди вечния, безкраен покой. Но те умолявам да попиеш тези думи с душата си, дори да ти се сторят лоша реколта. А после погледни в очите на хората, които обичаш най-много, и се опитай да зърнеш отражението на безграничната ми любов към теб.

До Великолепния Франческо Гуичардини

9 януари 1527

Тук свършва хрониката на Дамиата. И както „Енеида“ следва „Илиада“, така и аз представям в три части своето продължение на разказа є. Също като Дамиата, по време на тези събития аз разбирах огромното значение дори на малките неща, на които станах свидетел, затова записах много от описаните тук разговори и случки само часове или дни по-късно. Но едва преди няколко месеца се заех да събера тези наблюдения в един единствен разказ. Въпреки това не се опитах да направя сбито обобщение на събитията; вместо това ви предоставям това, което Цезар в своята книга „Галската война“ описва като „новата вълна на историята“. Когато започнете да пишете своята собствена история на тези времена, вашата задача ще бъде да острижете думите ми, да ги изчепкате и изпредете и да ги втъчете в тъкан, създадена от самия вас.

Платон е вярвал, че всяко дете, родено на този свят, представлява душа, завръщаща се към живота. Докато подреждах тези записки, се оказах дотолкова погълнат от спомените си, че вярвам, че съм се върнал малко по-наблизо, в живота си такъв, какъвто беше преди двайсет и четири години, когато бях млад и ми се струваше, че нови светове очакват да ги открием, че републиката ни може да процъфти и че нашата Италия все още може да бъде спасена. Уви, както е написал Сенека, Sed fates trahimur: но сме привлечени от Парките.

Сбогом

Николо Макиавели

Втора част

Човешката природа

Имола и Чезена: 9-26 декември 1502

Глава 1

Много по-добре е да изкушиш Фортуна тогава, когато има малка възможност да прояви благосклонност към теб, ако в случай че не я изкушиш, те очаква сигурна гибел.

Гореспоменатият афоризъм е цитат от трактата ми „Изкуството на войната“. Предлагам го вместо предисловие, описващо всичко, което ще последва в тази глава, защото последното би ме превърнало в жалък драматург. Но докато четете този разказ, ще разберете защо се устремих към една или друга опасност, вместо да се барикадирам в стаите си и да зачакам сигурната гибел.

След като се отбихме в бордея, с Дамиата се разделихме и аз прекарах почти цялата нощ на масата си за писане. Отново започнах да увещавам господата от Palazzo della Signoria[86] да изпратят посланик с неограничени пълномощия, за да се споразумее с Валентино — ход, който в светлината на очевидните подозрения на дука към кондотиери можеше да го подтикне да се откаже от договора, който им бе предложил — и да окаже полезния ефект да спаси републиката ни. Но хранех малко надежди, че слепците ще прогледнат.

На следващия ден се подготвих за възможността да не се върна от пътуването, на което щях да се отправя тази вечер. Основната ми грижа беше малката ми Примерана и съпругата ми да получат сумата за покриване на разходите ми, която все още не бе изпратена от Флоренция. Но освен това трябваше да помисля за мулето си и за клетия си прислужник, които щяха да имат нужда от грижи. Тези въпроси не бяха лесни за уреждане и приключих малко преди да тръгнем.

Въпреки това двамата с Дамиата излязохме от градската порта в уреченото време — около два часа преди мръкване, защото пресметнахме, че този камък на пауна не е по-далеч от един час път по виа Емилия. Щяхме да стигнем там съвсем по светло и щяхме да можем добре да огледаме околността и да видим дали някой ни залага капан… или дали някой ни е проследил от Имола. Бях наел едно муле, достатъчно яко да носи двама — не исках да уморявам моето, преди да се е възстановило, — но накарах само Дамиата да се качи, а аз тръгнах пеша до нея, защото исках да запазя силите му за по-късно, когато оцеляването ни можеше да зависи от тях.

Отвъд града и пътят, и околната pianura бяха изцяло покрити с януарски сняг, подранил с цял месец, тежък, но сух, като едро смляно зърно. Северният вятър, който фучеше над равнината, беше режещ и студен, а от небето, натежало като лист олово, все още се сипеха ледени висулки. Но се бяхме подготвили възможно най-добре. Качулката и наметалото на Дамиата бяха подплатени със самур; когато седна на мулето, видях, че носи дебел вълнен панталон и още една пола под черната си траурна рокля. Аз бях облякъл почти всичките си дрехи и бях обул селски обувки, които ако не друго, поне пазеха краката ми сухи. Въпреки това трябваше бързо да приключим работата си със Zeja Катерина, в противен случай студът щеше да ни се подиграе — и да ни накара да забравим за всичките си други страхове.

Сега, когато ръждивочервената почва беше прясно варосана, или поне така изглеждаше, човек по-лесно можеше да види незаличимия отпечатък, оставен от древните римляни върху тази земя. Правата линия на виа Емилия бе доказателство за способностите на земемерите им, притежавали умения, които ние отдавна сме загубили. Нещо повече, цялата равнина от източната й страна беше разделена на огромна шахматна дъска от полета, съвършени и еднакво големи квадрати, идеално подравнени спрямо виа Емилия като тухли към отвеса на някой зидар. Векове наред границите между тези квадрати са били отбелязвани с различни средства: иригационни канали; тесни пътища от пръст и чакъл; редици от черници и кипариси; редове от храсти и плетове.

Тази огромна мрежа бе съвсем различна от провинцията, която познавах като малко момче. Баща ми притежаваше малък парцел земя и една къща в Сан Андреа, близо до Перкусина, на около десет километра от стените на Флоренция, от която идваха почти целият му доход и повечето от храната на масата ни. Там нивите, маслиновите горички, лозята и гората покриваха ниските хълмове в безразборна мрежа, която спокойно можеше да е изплетена в някой магазин за стоки втора употреба. В някоя августовска сутрин можех да мина под жаркото слънце между стъбла синьоцветен лен, високи почти колкото мен, и ако затворех очи, да си представя, че съм насред някой океан; в следващия момент изчезвах сред усойни гори, където сечахме подпалките си и чувахме как зайците и фазаните бързат да се махнат само за да се появят миг по-късно в някой двор с пилета или в някоя кочина.

Докато вървяхме в студения следобед, не срещнахме почти никого, с изключение на колона от няколко мулета, натоварени с огромни кошове с въглища, и малка група загърнати в наметала селяни, един от които беше преметнал през раменете си два убити заека. Оскъдното движение, както и жалкият улов на ловците, показваше, че в района няма почти нищо за ядене благодарение и на климата, и на армията, която живееше от разграбване на околностите на Имола. Селяните видяха, че сме чужденци, плюха в снега и направиха corne срещу злите очи.

Вятърът затрудняваше разговора, но не ни забави много; прецених, че сме вървели едва около час, когато изкрещях:

— Виждам нашия камък!

Бяхме подминали дузина кръстопътища, но тези четири ъгъла бяха различни, защото всички бяха очертани съвсем ясно. От земята на на-близкия до нас стърчеше огромен варовиков камък, изтъркан от времето и навярно полузаровен в снега, макар че това, което оставаше видимо, беше високо почти колкото мен. Очаквах да видим на него еленче, издялано от някого върху камъка преди много векове.

Но когато се приближихме достатъчно, за да огледаме изображението, установихме, че не е така. Дълбоко издяланите букви бяха високи колкото дланта ми, латинският надпис все още се четеше лесно: SANCTISSIMUS FAUNIBUS, старинен призив към Свещените фавни.

— Камък на фавните — рекох и се зачудих дали това няма да се окаже най-нищожното от погрешните ми предположения. От другата страна на пътя срещу този монумент, в далечния край на полето, зърнах и кладенец — сив цилиндър, ясно очертан на фона на снега. До него лежеше дървен подемен кран за повдигане на ведрото.

— Ще отидем да чакаме там — казах. — Ако се наложи да се скрием, това ще ни свърши работа.

Пътят, който пресякохме, сякаш стигаше отвъд едноцветния хоризонт. Може би стигаше чак до адриатическото крайбрежие. Тази идеално права бяла пътека беше обградена от безкрайни редици голи черници, чиито остри клони се разделяха на деликатни мрежи от клонки, почти като черна дантела на фона на заснежените поля.

Дамиата спря и се загледа към пътя така, сякаш този проект на човека и природата бе някаква поличба за съдбата ни.

— Леонардо има много такива скици — промълви тя с глас, в който се долавяше почти унес. — Никога не съм виждала такива. Одрал е плътта, за да разкрие вените, нервите и сухожилията, които минават през нас като реки, потоци и ручейчета. Или като клоните на тези черници.

Тя се извърна към мен.

— Маестрото е открил този таен свят под кожата ни.

Качулката й беше вдигната така, че само лицето й оставаше открито, и тази тъмна рамка караше сините й очи да изглеждат по-дълбоки, отколкото ми се струваше възможно. Ако най-наситеното синьо, достъпно за художниците ни, е ultramare[87], което идва отвъд морето, хиляда пъти ще трябва да преплавате морето между Италия и mundus novus[88] на нашия приятел Америго Веспучи, благословена да е паметта му, за да се сдобиете с този оттенък.

Но този поглед можеше да претърпи удивителна метаморфоза само с едно примигване: в един момент изглеждаше измъчен, а в следващия — блестящ като светлината, която се отразява върху морската вълна. Да наблюдаваш Дамиата за повече от един миг означаваше не просто да те заплени, в смисъла на нашето съвременно тосканско affascinare[89], а и да си спомниш за древното латинско fascinare: да направиш заклинание на някого.

Затова, ако съм изглеждал нащрек в очите й, това е било само защото ги смятах за непоправимите крадци на всяка логика и всяка капка здрав разум.

* * *

С малки крачки Дамиата се приближи към каменния ръб на покрития със сняг кладенец. Надникна вътре, но бързо се отдръпна.

Застанах до нея и погледнах надолу, като се чудех какво е видяла. Аз зърнах само бездна, в която нямаше и най-малкия лъч светлина. На този етап от живота си едва бях започнал проучването си на човешката природа — моята scienza на хората — и кладенецът ми се стори алегория на собствените ми усилия да си представя лицето на този убиец: надничах в тъмнината, убеден, че на дъното има нещо, но съм съвсем неспособен да го видя.

— Да допуснем, че две вещици вече са загинали заради някаква тайна, свързана с убийството на дука на Гандия — казах. Знаех, че Дамиата вече го вярва. — Но дали тези вещици са били убити в опит да запазят тази тайна? Или да я узнаят?

— Несъмнено за да я запазят — незабавно отвърна Дамиата. — Кондотиерите знаят истината, която те се надяват да запазят скрита.

— Това е логично заключение. Но защо тогава са оставили телата по начин, който само привлича внимание към жертвите?

Дамиата наклони глава и изражението й стана предпазливо.

— Какво се опитваш да ми кажеш, Николо?

— Възможно е тези streghe наистина да са криели някаква тайна. Но не вярвам, че тя ще ни каже кой е убил Хуан Гандия. Или тези жени..

Тя изсумтя леко и подигравателно.

— В такъв случай вярваш, че в идването ни тук няма никакъв смисъл и само можем да си докараме смъртта.

— Търсим човек с особена природа — уточних. — Много рядка природа. И вярвам, че няма да успеем да го познаем, преди да сме разбрали един друг вид тайна. Segreto, която няма да открием тук, в pianura, а вътре в него. Нещо, което го прави различен от другите хора.

Дамиата просто ме погледна и се намръщи, а после се понацупи, което ме накара почти да полудея от желание. Трябваше ми малко време, преди да проумея какво означава изражението й: дълбок скептицизъм.

— Пак ли ще започнеш да обясняваш, че е суетен? И че се интересува от игри и гатанки, Николо? Защото това съвсем не е рядко. Такава е природата на много мъже, които познавах преди. Особено на високопоставените.

Знаех, че няма да я убедя лесно в истинността на аргументите си, защото в името на истината не бях убедил дори самия себе си докрай. И все пак в тези дни бях направил реторичен скок с надеждата, преди да падна, да намеря нещо, за което да се хвана.

— Вярвам, че хора като този човек се срещат рядко — отговорих, — защото много рядко ги откриваме в историческите съчинения.

— Също като теб, и аз съм чела Херодот и Тацит, Николо.

Всъщност оформеното с подходящи думи предизвикателство, което Дамиата отправи към интелекта ми, ме заплени не по-малко, отколкото красотата й.

— Историята не е нищо друго, освен каталог от суетни и жестоки мъже — продължи тя.

— Мъже, които почти винаги убиват, когато някаква човешка страст или чувство ги подтикне към това — уточних. — Амбиция. Ревност към властта на други хора. Когато стигнат до върха, са погълнати от подозрения и страх, че хора, които приличат на тях, ще им отнемат всичко.

— Да. Ти каза, че не забелязваш подобни чувства или страсти в тези убийства. — Тонът й беше заядлив. — Но не е ли по-логично да допуснем, че най-големият страх на този човек е, че ако престъпленията му се разкрият докрай, папата и дори Валентино ще са принудени да потърсят отмъщение и да му отнемат и положението, и живота?

— Признавам, че логиката не ни предлага лесно обяснение на действията на този човек…

— Тогава вярваш, че страда от някакъв вид лудост. Някакъв излишък на течностите на гнева в мозъка.

— Не. Спомни си колко е предвидлив, колко точни изчисления прави, как прецизно разчленява труповете. Струва ми се, че напълно владее способностите си.

Докато говорех, ръкавът ми забърса малко сняг, който падна в кладенеца — блестящ малък водопад, който изчезна, преди да бъде погълнат от черната вода. Продължих:

— Дори и най-великите сред древните не са разбирали докрай този тип хора.

Дамиата отмести няколко кичура коса от челото си; деликатната й ръка в сива ярешка кожа бе по-прекрасна от ръката на някоя мраморна Афродита.

— Но, Николо, ти вярваш, че си съставил списък с такива хора, нали така?

Вдигнах рамене.

— Плутарх ни казва, че Александър, тиранът на древния тесалийски град Фера, изклал населението на цели градове без никаква причина, избивал хора единствено заради собственото си извратено удоволствие и почитал като божество копието, на което набил предшественика си — но не съжалявал за нищо и плачел само при страданията на Хекуба и Андромаха на сцената. Плутарх обаче не е записал, че Александър Ферски е бил човек, какъвто се среща рядко дори в сравнение с други тирани. Историята ни разказва за още неколцина, извличали извратено удоволствие от извършваните от тях убийства и жестокости. Деметрий и Персей. Римският диктатор Сула. Императорите Калигула и Нерон. Платон вярвал, че причината за подобно покварено поведение е „болест на душата“. Но болестта на този човек или деформацията на душата му се среща толкова рядко, че дори Хипократ или Гален — или Марк Аврелий, или Августин — не са я описали.

— Николо, ако този човек е толкова различен от другите, не би ли трябвало веднага да го познаем? Нима римляните не са знаели много добре за лудостта на Нерон и Калигула, макар че са били безсилни да ги спрат?

— Точно това ме обърква. Защото за известно време римляните, дори и тези, които са били най-близко до тираните, са били заблудени. Това важи и за Сула. Сякаш тези хора са успели да си сложат маски, за да прикрият природата си, докато не са успели да утвърдят властта си достатъчно, за да си позволят да дадат воля на най-ужасните си зверства.

— Какви маски? — усмихна ми се тя леко и иронично. — Предполагам, нямаш предвид маската на Дявола, която откри помощникът на Леонардо?

Колкото и важен да беше този въпрос, нямах отговор. Вместо това се загледах в кладенеца така, сякаш е черно огледало.

— Може би това е тайната — промълвих. — Гатанката на Сфинкса.

Дамиата, разбира се, знаеше, че пътниците, които не успявали да разгадаят тази гатанка, бързо установявали, че незнанието им е смъртоносно.

— Може би имаш право за това, Николо. Тази вечер или ще намерим отговор на тази гатанка, или Фортуна ще ни отведе до края на пътуването ни.

Хвана ме за ръката и се премести по-близо до мен.

— Знам, че те питах и преди, Николо. Ти познаваш жените от моя вид, нали?

На този етап в живота си се бях наслаждавал на, нека кажем, „разговор“ с по-малко надарените куртизанки от френския двор в Лион, а да не споменаваме за танцьорките и певиците на interludi[90] във Флоренция. Но не можех да кажа, че съм познавал жена от нейния вид.

Дамиата навярно не можа да разгадае изражението ми, но разчете правилно мълчанието ми. Добави:

— Затова ли не ми вярваш?

— Вярвам, че беше откровена, когато ми каза, че не мога да ти вярвам — отвърнах й нехайно. Нямаше нужда да й повтарям греховете, които ми бе признала: лъжкиня, крадла и проститутка.

Усмивката й разкри зъби, съвършени като перли.

— Само ако се бяхме запознали в Рим преди всичко… Щяхме да станем големи приятели. И тогава нямаше да има нужда да те моля за доверието ти.

— Ако се бяхме запознали в Рим щях да съм просто един от трите дузини отдадени на учението мъже, стълпени пред вратата ти, и нямаше да смея да се надявам за нещо повече от кимване.

Това беше по-деликатен начин да й кажа, че една единствена нощ с нея би се равнявала на разноските ми за цяла година.

Тя сведе поглед.

— Не. Мисля, че щях да те сметна за различен от останалите. Или може би се опитвам да полаская не теб, а себе си. Може би в онези дни, докато пълзях към върха, не съм била толкова мъдра…

Когато вдигна глава, все едно сложи пръст върху сърцето ми — и ръка на моя cazzo[91].

— Помежду ни съществува някаква връзка, Николо. — Зъбите й загризаха долната устна. — И това ме плаши не по-малко, отколкото знам, че плаши теб. Сякаш някога, много отдавна, душите ни са скроили заговор да ни доведат на това място. В тази нощ.

Не бих описал тази връзка точно с тези думи, но истината е, че и аз я усещах също толкова силно. Погледнах в океана на очите й, без да мога да кажа дали виждам в тях Беатриче на Данте, която ще ме отведе до висините на небето, или Цирцея, която вече е омагьосала и тялото, и душата ми.

Глава 2

Винаги става така, че колкото по-малко се знае, толкова повече се подозира.

По времето когато момчето дойде до камъка на фавна, половината небе беше покрито със звезди, а полумесецът бе започнал да наднича през облаците, които бяха останали.

— Навярно това е съгледвачът им — казах, докато пресичахме полето, за да се приближим към него. Водехме мулето зад нас.

Той беше по-млад дори от местното момче, което бях наел да държи под око къщата на Леонардо; едва ли беше на повече от десетина години, светлокос, но със същото странно сериозно и намусено изражение, изписано на лицата на толкова много деца от Романя, сякаш никой никога не ги бе учил как да са щастливи. Лицата на тези деца бяха една от причините, поради които вярвах така силно във видението на Валентино — една Романя, в която всички граждани се радват на мира и справедливостта, от които толкова дълго са били лишени. В сегашния момент обаче войната бе превърнала тази провинция в още по-мрачно и сурово място.

Момчето носеше типичните за жителите на contado конопена риза, наметало от конски косъм и дървени обувки. Едва успяхме да кажем buonasera, когато пронизителният му въпрос отекна в тъмнината:

— Искате Gevol int la carafa?

— И Zeja Катерина — уточних.

— Si. Тя е тук.

— Къде?

Ръката му се стрелна напред и той посочи на север, право по протежението на този безкраен път с черници от двете страни.

— Pianura.

Този път и двамата с Дамиата се качихме на мулето, защото не исках да предоставям на тези хора лесна възможност да ни разделят. Нямах причина да съжалявам за предпазливостта си: момчето бързо сграбчи поводите и хукна напред с бързината на вестоносец. Щеше да ми е трудно да не изоставам с тромавите си дървени обувки. По времето, когато изминахме около три километра от пътя, облаците почти се бяха разнесли, а нарастващата луна бе придружена от огромната звездна ивица в центъра на небето, сякаш небесният път отразяваше нашия собствен маршрут.

Момчето свърна по тясна пътека, която видяхме едва след като се озовахме на нея, по-бързо от скачаща бълха. На моменти голите клони почти образуваха пергола над главите ни. От тази нощ се излъчваше благоухание, което няма да забравя никога — свежестта на снега, примесена с парфюма на Дамиата: портокали, тинктура от рози и остър аромат на лилии, който понякога ме спохожда, когато дори не мисля за нея.

Озовахме се на ивица земя, която не беше нищо повече от тясна пътека до един напоителен канал. Наложи се момчето да започне да увещава мулето ни, за да се качи на нея… или да влезе в нея може би защото клоните на черниците от двете ни страни се сплитаха в гъст храсталак, който посягаше към нас като човешки пръсти. Когато насочи мулето в правилната посока, момчето мина зад нас. Предположих, че смята да започне да го бута по задницата. Вместо това го чух да казва:

— Вървете. Zeja Катерина.

С тези думи плесна мулето по хълбока и когато се обърнах да го потърся, вече се бе стопил в мрежата от сребристи поля.

Бяхме изминали само няколкостотин крачки, когато Дамиата прошепна:

— Чу ли това, Николо? Това леко звънене. Като монети в кесийката със заклинания на някоя вещица.

— Някой ни следва.

Звънът се превърна в ясно тракане и продължи за кратко, а после заглъхна и остави само шума на вятъра, който разтърсваше клоните на черниците.

Може би бяхме изминали още половин километър, когато чухме нещо като ръмжене, нещо като старец, който си прочиства гърлото. Косъмчетата на врата ми настръхнаха.

Мастифът бе голям като глиган. Тъмният му силует, ясно очертан върху снежната пътека, се появи така внезапно, че можеше да е сътворен от някоя strega. Докато пристъпваше към нас, ясно видях светлите зъби и главата, малко по-малка от кошницата на някой сеяч. А после и мъжа, приведен зад него.

Мастифът спря и затрепери в очакване на нападението си. Мъжът хвана каишката по-отблизо, като арбалетчик, който затяга тетивата си.

Думите му сякаш заплуваха към нас. Всяка от тях бе отделно пухтящо издихание.

— Вие. Gevol int la carafa?

Отговорихме едновременно:

— Si, si.

Пазачът на мастифа позволи на смъртоносния си убиец да изръмжи и да се опита да ни се нахвърли, след което дръпна каишката и огромната като на вол глава.

— Тогава елате насам.

* * *

Хванал поводите на мулето ни също като предишния ни водач, скритият под качулка пазач на мастифа ни поведе на пътешествие, по-объркано и от пътя на Одисей от Троя до Итака: пресичахме поле след поле, понякога тръгвахме в една посока само за да се обърнем и да поемем по обратния път. Мъчех се да се ориентирам по звездите, но не намирах нищо друго, което да превърна в ориентир.

Не знам от колко време пътувахме така, когато Дамиата се извърна към мен с гъвкавостта на акробатка, преметна ръка около врата ми и притисна челото и носа си до моите. Очите й блестяха, а ароматът й прогони всички мисли от ума ми.

— Николо — прошепна настойчиво тя, — ако тази нощ се случи нещо, трябва да ме оставиш и да се прибереш у дома. Върни се при дъщеричката си и се научи да обичаш младата си съпруга. Тя е само момиче. Обикни я, и тя ще порасне за теб.

Устните й бяха толкова близо до моите, че буквално усещах топлината на думите й.

— Но трябва да знаеш и друго. Нямаше да ти се предложа, дори в скръбта си, ако не го исках. Ако тази нощ оцелеем…

Над главите ни прелетя една сова и нададе вой като отчаян призрак. Сякаш следвайки полета й, водачът ни дръпна силно поводите на мулето и ние се стоварихме върху един напоителен канал. Ледът се проби и по краката ни се плисна студена вода. Сключих ръце под сърцето на Дамиата и я стиснах силно, за да не я хвърли мулето.

Зърнах последователно първо оранжеви искри на ръба на голямо поле, а после и силуета на колибата на един нощен пазач. Това примитивно жилище бе по-голямо от повечето от този вид — тук можеше да се нагъчка цяло семейство, — но пак приличаше на колиба на човек, който се препитава със събиране на парцали и други отпадъци. Състоеше се само от камъни, тръстики и прибрани от боклука дъски. Покривът представляваше купчина от строшени плочки. Пазачът на мастифа ни махна с ръка да слезем от мулето близо до нея.

Дамиата отбеляза без капка веселост:

— Значи това е Равена.

Явно си беше спомнила познатата поговорка. А аз можех само да се чудя дали истината, която ще открием тук, наистина няма да ни докара смъртта.

Вратата представляваше крехка преграда от сплетени клони. Нашият водач ни махна да влезем вътре, макар че той и кучето му не ни последваха. Направо на пръстения под гореше огън от лози и сухи съчки. Зад него, осветена като Пресветата дева на трона й в пиеса със свещен сюжет, седеше жена, чийто стол бе изцяло скрит зад огромните й поли и катове ризи. Чертите й бяха силни, мъжки, но бе оскубала веждите си на тънки дъги, като някоя банкерска съпруга; зелена забрадка покриваше главата й. Изглеждаше на около двайсет и пет години, но може би беше само на седемнайсет. В pianura една жена на възрастта на Дамиата вече е vecchia[92]. С внезапно варварско движение тя вдигна глава и погледна към нас. Дамиата ахна сподавено, а аз почувствах как страхът пълзи надолу към вцепенените пръсти на краката ми. Светлите очи на жената блестяха като намазани с живак, като вълчи. Селяните наричат това особено оцветяване occhi burberi — свирепи очи.

Тя отпусна разтворените си ръце в скута си, сякаш изтърсваше трохи от планината си от поли. На всички пръсти носеше пръстени, а китките й бяха украсени с евтини гривни.

— Аз съм Катерина. Какво искате да откриете?

Тосканският й беше учудващо добър.

— Един убиец — отговори Дамиата много по-бързо, отколкото успях аз. — Един мъж, който уби най-скъпата ми приятелка. И още две невинни жени.

Свирепите очи на вещицата се присвиха като на котка, която наднича към място, осветено от факли.

— Искате да попитате Angelo bianc?

— Да — отговори Дамиата и погледна несигурно към мен. Но вече нямаше връщане назад.

Грубата врата се открехна. Влезе още една млада жена. По-висока, по-мургава и по-слаба от Дамиата, тя носеше само наполовина по-малко селски поли, пръстени и гривни, отколкото Zeja Катерина. Главата й се люшкаше малко, а очите й бяха нефокусирани, сякаш е взела опиум. Или сякаш се връщаше от ездата на козела.

След тази strega в колибата влезе мъж във вълнена туника. Веднага го познах по неестествено белия му кожен нос. Както подозирах, мъжете, които видяхме в онази изоставена селска къща, бяха magi. Повече се изненадах от това, че зад него идваха две деца, момче и момиче, на не повече от осем-десет години, и двете по конопени ризи и с печално изражение. Като момчета хористи в процесията на Тялото Христово, и двете носеха по една запалена восъчна свещ. Застанаха зад трона на вещицата, където се издигаше малка палатка от две наметала от конски косъм, преметнати над скеле от клони. Децата се шмугнаха вътре като мишки, които се връщат в дупката си.

Мъжът с кожения нос премести zeja и трона й съвсем малко, колкото да се види друг реквизит: на малка масичка бе поставен прозрачна стъклена гарафа, в която можеше да се побере съдържанието на цяла винена бутилка, макар че беше пълна само с вода.

Zeja Катерина отново направи онова бръснещо движение с длани, сякаш изтърсваше нещо от скута си. Сега обаче върху полите й имаше книга, вече отворена; тя притискаше страниците, за да не се обръщат. Сигурен бях, че не съм я забелязал да взема този предмет, защото съм наблюдавал децата; книгата навярно е била загърната в многобройните й поли. Ако обаче бях малко по-доверчив, щях да си помисля, че се е появила в ръцете й с помощта на магия.

Докато zeja обръщаше страниците, видях, че книгата не е печатна; текстът беше написан само в една колона с широки полета от двете страни. Твърдият пергамент беше почти толкова зацапан, колкото и кожената подвързия. Май беше книга за ученици, вероятно по геометрия. Стори ми се, че виждам начертани в полетата квадрати и кръгове, макар че бяха бледи.

— В тази книга има много могъщи заклинания — каза магьосницата, без да спира да отгръща страниците. Другата strega и магьосникът с кожения нос я гледаха така, сякаш е извадила безценна реликва, част от самия Честен кръст.

Най-накрая Zeja Катерина като че ли намери подходящо заклинание. Тя надникна в палатката и заговори на децата вътре. Романският й беше толкова висок и пронизителен, че успях да разбера думите й не повече, отколкото цвърченето на някое врабче към малките му.

Инструктажът бе последван от тишина, нарушавана единствено от пращенето на въглените и скърцането на нестабилната колиба, която се тресеше от вятъра.

Децата започнаха да говорят на цвърчащ романски диалект. Ритъмът на гласовете им беше нестабилен, но думите се разбираха. Angelo bianc, per vostr santite e mia purite.

Сега разбрах защо тези малки врабчета са толкова важни: светият Луцифер можеше да бъде призован само от purite — девствеността — на дете.

Така и не видях как zeja тайно протяга ръка над гарафата на масата, но сигурно го беше направила и беше капнала в нея някакво вещество, защото водата се надигна и придоби червеникав оттенък, нашарен с искри, някои от които ярки като светулки.

— Облаците се разнесоха — каза zeja. — Кралят дойде.

В ръката й се бе появило перо и тя се наведе напред и го натопи в малка глинена мастилница. Не бях видял нито перото, нито мастилницата, макар че малкият глинен съд сега се намираше на масата, където всеки можеше да го види.

— Кой го вика?

— Дамиата. — И тя безстрашно вдигна брадичка.

— Тогава го подпиши — каза zeja и обърна книгата настрани в скута си.

Дамиата заобиколи огъня и подгъвът й разбута жаравата сред горящите въглени. Когато стигна от другата страна, взе перото и се наведе напред. Наметалото й, издуто от катовете поли, ми пречеше да видя книгата. Вече не можех да видя и лицето й. Загледах се внимателно в гърба й, но не видях издайническо потръпване, нищо, което да ми подскаже какво вижда от новото си място. Затова не мога да кажа дали въпросът, който зададе с треперещ глас, е бил представление или страх, породен от някакво суеверие от детството й:

— Това ще застраши ли душата ми?

Вълчите очи на вещицата се впиха в нея.

— Много велики господа са го подписали.

Можете да си представите колко отчаяно исках да разбера имената на тези „велики господа“. Ако сред тях бяха Оливерото да Фермо или Вителоцо Вители — или дори Паоло Орсини, — подписът им можеше да ги свърже пряко с убийството на сина на папата. Знаех обаче и друго: че Дамиата може да загине след миг, ако само се изкашлям.

Сега Дамиата започна да обръща страниците на свой ред. Пергаментът шумолеше като сухи дъбови листа. С всяко движение на ръката й раменете й трепкаха съвсем леко, затова забелязах ясно кога това движение спря. Раменете й се надигнаха от бърза въздишка.

Този път треперещият й глас със сигурност не беше номер:

— Ти видя ли как тези мъже го подписват?

Ноздрите на вещицата потръпнаха. Зад нея децата се разхихикаха. Свирепите й очи все още бяха приковани в лицето на Дамиата и тя кимна съвсем леко. Ако е казала нещо, не съм го чул.

Зад гърба си обаче чух гласа на нашия водач, който се обади отвън:

— Licorn.

Това със сигурност беше licorno. Еднорог. Предположих, че е парола.

Пазачът на мастифа прелетя край мен, сякаш носен от вихрушка.

Дамиата се обърна също толкова бързо. Лицето й беше побеляло.

— Вземи книгата! — изкрещя ми тя. — Те всички са в…

Пазачът на мастифа я стисна за плитката и допря ножа си до голото й гърло. Но преди да успея да прескоча огъня, някакво гюлле ме удари в тила. В главата ми избухна ярка светлина, последвана от мрак, който заплашваше да ме погълне.

Слепотата ми продължи само миг, но това бе достатъчно: когато отново можех да виждам, лежах на пода, а нападателят на Дамиата ме прекрачваше по пътя си към отворената врата.

— След него! — изкрещя Дамиата. Сега я сграбчи мъжът с кожения нос и я стисна и за ръката, и за плитката. — Книгата е у него!

Излязох, залитайки, навън. Снежното поле пред мен бе осветено като седеф и можех да видя как беглецът и кучето му изчезват през редица от ниски храсти в края му.

Зад мен се разнесе тих звън.

Обърнах се и зърнах само нещо, което ми заприлича на издути ноздри на кон и бяла брада на козел.

Този път гюллето ме улучи в слепоочието, светлината беше избухващо слънце, а мракът — абсолютен.

Глава 3

Мъжете са мотивирани много повече от надеждата за печалба, отколкото от страха от загуба.

Събудих се в ада и наказанието ми бе съобразено с всички слабости в живота ми.

Аз, който никога не съм можел да стоя неподвижен или на едно място — както постоянно се оплакват семейството и приятелите ми, — щях да прекарам цяла вечност замръзнал в позата да дете в утробата, със свити ръце и крака, които сякаш се опитваха да ме предпазят от света и всичките му злини.

Аз, който открай време събирам групата и обсебвам разговора, бях и ням, и съвсем сам в един безкраен мрак.

И все пак в известен смисъл можех да виждам, защото аз, който никога не съм оставал само с една идея за повече от миг, бях осъден да зърна хиляди видения в един-единствен момент: шествие на всички, които съм познавал и обичал, и много други създания и демони, които никога не са съществували; под краката ми като мравуняк пълзяха воините от велики битки като тези при Кара и Фарсала, които отново се разиграваха и аз не можех да открия в тях никакъв смисъл; покрай мен се изниза целият Сенат на древния Рим и аз нямах време да задам дори един въпрос на нито един от сенаторите. Посетих места, на които бях ходил — Лион, Сиена, Пистоя, Форли — и прелетях като птица над места, на които не е стъпвал човешки крак, градове като ковчежета, пълни с блестящи бижута, стени от слонова кост, украсени с перли, прелитах над чудеса, които замръзналото ми тяло не можеше да докосне, а скромният ми мозък не можеше да се надява да проумее.

В ада обаче има сън. Или поне в този имаше. Когато отново се събудих, светлината беше не по-малко блестяща или болезнена, отколкото в последния миг от живота ми, сякаш някой бе излял в очите ми оцет. Можех да се движа, макар че ми се искаше да не можех. Ръцете ми се свиваха без никакъв контрол, а коленете ми се подгъваха почти до носа в непоносимо болезнени спазми.

А освен това можех да говоря. Баща ми се появи пред мен и двамата бърборихме часове наред като някакви перачки: за законите, за Медичите, за Савонарола, за историята на Биондо, за „Етика“ на Аристотел и „За задълженията“ на Цицерон. Сестрите ми ме накараха да изпея стиховете, които мама постоянно записваше: O castita bel fiore, che ti sostiene amore…[93] Но стиховете продължаваха до безкрай, не дузини, а стотици. Проведох разгорещен спор с Албертачо Корсини, патер фамилиас на целия род на Мариета, задето исках да изпратя моята малка Примерана при дойката й в Терануова. Мариета беше там и плачеше, но когато протегнах ръце към нея, се извърна настрана. Всъщност точно това се случваше, докато бях жив.

Когато най-накрая започнах да проумявам, макар и смътно, истината за положението си, си представих, че съм Архимед във ваната и най-накрая съм разгадал тайната на вселената. Светлината беше един от няколкото лъчи, които заслепяващото слънце изпращаше през зейналите пролуки в една колиба на пазач, макар че това убежище беше много по-малко от убежището, в което отидох вечерта. Голият под беше студен като гроб, а аз — гол като новороден. Мястото миришеше така, сякаш хиляда селски лечители го бяха натъпкали до покрива с всичките си противни мазила и лапи.

Познавах тази воня.

Скочих рязко. Главата ми туптеше, сякаш ме е ритнал кон. Целият бях покрит с някакъв лепкав зловонен клей — по краката, по носа, по гърдите и гърба, по оная работа. Избърсах го от очите си и се огледах наоколо. Бяха ме оставили покрит с одеяло от конски косъм. Дрехите и дървените ми обувки бяха оставени на купчина до краката ми. Който и да ме е преместил тук, не е искал да умра. Но освен това бе оставил на пода до мен малко глинено гърненце. Беше почти празно, но имаше остатък от веществото, с което ме бяха намазали целия: смес от кукуряк, попадийка, мандрагора и лудо биле.

През изминалата нощ ме бяха завели на ездата на козела.

Въпреки спазмите в краката и гърчовете в ръцете успях да навлека дрехите си и да изляза, залитайки. Блясъкът на слънцето върху заснеженото поле едва не ме ослепи, но след известно време различих стъпките на мъжа, който ме бе пренесъл тук. Краката му бяха големи, но несъмнено човешки. И все пак единствените следи от стъпки, които продължаваха отвъд колибата, бяха на Дявола. Тоест на мъж на кокили, оформени като копита — същият, който предишната нощ носеше маска на Дявола в образ на козел.

С вкочанени крака започнах да следвам тези стъпки. Надявах се, че може да ме отведат до Дамиата, и бях сигурен, че ще ме изведат до път. Докато се препъвах напред, истината започна да се процежда в съзнанието ми капка по капка. Мазилото, което бе сковало крайниците ми през изминалата нощ, беше използвано и върху онези клети жени, които не се бяха събудили на следващата сутрин. Вместо това са били потопени в състояние на парализа — нещо като „първа смърт“, — за да може някой да ги разчлени прецизно. И все пак по причина, която не можех да си представя, на мен ми бяха дали само първата смърт, не и втората.

Бях почти сигурен, че са обезвредили и Дамиата по същия начин. И се боях чак до вледенените си кости, че Дяволът не би ни пощадил и двамата.

Скоро стигнах до един от замръзналите иригационни канали, които често разделят полето на части. Изглежда, че мъжът с маската на Дявола се бе срещнал тук със съучастник — или с някого другиго, — защото ледът бе разчупен и в двете посоки. Изминах известно разстояние в едната, но не видях никакви следи, че е стигнал — било на кокили, било пеша — по-далеч от редица кипариси. Тръгнах по обратния път и установих, че разчупеният лед свършва до един шубрак от голи черници. Сякаш и двете създания или са прескачали от дърво на дърво, или просто са отлетели.

Сетивата ми все още бяха объркани. Продължих да се влача през полето, докато следобедното слънце започна да превръща снега в киша, и да викам името на Дамиата, докато гърлото ми се разрани. Не успях дори да събудя обитателите на тази необятна равнина. Отново и отново виждах сиви стълбове дим над бялата като гипс pianura, но когато стигах до селските къщи, сякаш някой бе угасил огньовете и никой не отговаряше на виковете и ритниците ми.

Най-накрая заключих, че мога да помогна на Дамиата само ако се върна в Имола и организирам търсене. Когато намерих виа Емилия, небето вече придобиваше оттенък на въглен, а вятърът отново носеше мириса на сняг. Странно, но краката ми се движеха по-леко, защото бях обзет от твърда, макар и не радостна решителност. Бяха я предизвикали последните думи, които ми изкрещя Дамиата: „Те всички са в…“ Със сигурност имаше предвид, че няколко от кондотиерите са „великите господа“, подписали се в „книгата със заклинания“ на Zeja Катерина. Ако наистина беше така, тази книга беше свещеният текст, така да се каже, който щеше да свърже кондотиерите с убитите жени — и да ги уличи в убийството на сина на папата.

И докато замръзнала сива киша скърцаше под обувките ми, през главата ми премина мисълта, че по някакъв начин чиракът на Дявола, отговорен за сегашното ми затруднение, ни е проследил с Дамиата до Gevol int la carafa въпреки всички усилия на gioca да му се изплъзне. Но ако наистина се бе сдобил с книгата, която търсеше, това означаваше, че вече е нямал полза от мен… и ездата ми на козела щеше да свърши по друг начин. Можеше да има само една причина да ме пощади: защото тази книга все още е някъде в pianura, в ръцете на някоя обзета от безумен страх strega или mago — и все още смятаха, че аз може да успея да я открия.

По същата причина предположих, че са пощадили и Дамиата. Всъщност, ако след като ме повали в безсъзнание, този чирак на Дявола е прибегнал до логичната стъпка да хукне след пазача на мастифа, който побягна с нашия свещен текст, Дамиата може да е имала голяма възможност да му се изплъзне напълно.

* * *

Пристигнах в Имола след здрачаване и заварих града изцяло променен, не такъв, какъвто го напуснах предишния следобед. Улиците бяха пълни с каруци и мулета, натоварени с всевъзможни стоки, от сгъваеми столове и тъкачни станове до чували със семена и кошници с кестени. Цялото население сякаш се бе включило в тази процесия: трескаво оживени търговци и техните bravi, нацупени продавачки на свещи, озадачени улични търговци, свещеници с алчни погледи (които търсят във всички безредици надежда за печалба) и уплашени работници в наметалата си от конски косъм.

Умът ми беше толкова нестабилен, че дори не се замислих какво означава цялата тази дейност. Вместо това се запътих право към palazzo Макирели и хукнах по стълбите към стаята на Дамиата, полудял от надежда, че ще я заваря там да ме чака също толкова отчаяно. Навярно съм блъскал по вратата й като някой pazzarone, защото се наложи дребният пазач, Себастиано, който вонеше като дъното на бъчва с вино, да се качи по стълбите и да ми каже, че не се е върнала.

Повлякох се през двора и се заизкачвах по стълбището. До вратата си видях нещо, което можеше да мине за небрежно захвърлено наметало. От него стърчеше един бял крак.

Обзет и от ужас, и от надежда, прелетях през последните стъпала.

Каещият се грешник до вратата ми повдигна заровената си под наметалото глава.

— Лука! — изкрещях. — Какво, в името на Бога и човечеството, правиш тук?

Това беше малкият ми шпионин, когото бях наел да продължи работата си по време на отсъствието ми главно защото наистина се нуждаеше от малкото пари, които му плащах.

— Msir Николо, носят още неща.

Страховете, които вярвах, че съм оставил зад себе си на виа Емилия, да не споменаваме и всички отрови, разтворени в тялото ми, сякаш се втурнаха право към сърцето ми.

Знаех точно какви „неща“ са донесли в анатомичната работилница на Леонардо.

Глава 4

Тези, които са под обсада, не бива да вярват на нищо, което виждат, че врагът прави често, а винаги да мислят, че под такива често повтарящи се действия се крие измама.

Заблъсках по вратата за пешеходци, изсечена в огромната дъбова порта на palazzo на Леонардо, и изкрещях „Очакват ме!“, когато решетката за видимост се плъзна настрана.

Отвориха ми вратата без съпротива — гореспоменатият поздрав често постига този резултат — и се озовах в голям вътрешен двор, осветен само от някаква особена светлина, която идваше от една врата в дъното му.

— Къде е маестрото? — обърнах се към един лошо обръснат, но добре облечен прислужник; можех само да завиждам на туниката му от зелена дамаска. Въпреки това нещастникът имаше само едно око и една ръка — навярно наказание за кражба и някаква друга простъпка. Домакинството на Леонардо очевидно беше убежище за престъпници, грешници и измамници.

Преди да отговори, чух странен шум, някакво „Ааа!“, което идваше отдалеч.

Усетих нещо гадно, някаква воня, която полепна по долната част на езика ми.

— Ааа!

Сега въздишката беше по-висока и по-писклива. Момче. Или жена.

— Ах! Ах! Ах!

Щях да чуя такива викове години по-късно, когато Медичите ме хвърлиха в нашия затвор Стинке.

Минах тичешком през осветената врата и се озовах във влажен коридор, който миришеше като църква през юли, когато телата, заровени под пода, започват да се сваряват. С всяка трескава стъпка виждах как светлината се засилва и веднага щом завих зад един ъгъл, забелязах, че идва от настлания с плочки под.

Стоях там и примигвах, докато накрая очите ми свикнаха достатъчно, за да забележа дървените стъпала под мен.

Изба. Миризмата наподобяваше повече на погребение през август.

— Аааа! Ааааа! Ааааа!

Това не беше нито жена, нито животно, а някакъв нечестив дует от двете.

Затрополих надолу по стълбите, убеден, че съм пристигнал в мига, в който режат Дамиата на парчета.

* Обработка TtRG*

Бях слязъл в дупка, каквато не е рисувал никой художник, изобразил Деня на Страшния съд. Цяла дузина осветени кълба като че ли висяха във въздуха над празничната маса на самия Сатана, на която основното блюдо беше целият подпухнал труп на жена, поставен на една маса и отворен от гърлото до слабините като изкормена свиня. Изкрещях:

— Какво, в името на cazzo diavolo[94], правите с нея!

— Тази сутрин са я открили край една ферма близо до Канталупо. По тялото й няма никакви признаци за насилие.

През силната светлина на реещите се кълба видях човека, подредил така педантично тази сцена: Леонардо да Винчи стоеше до стената в дъното на избата си, облечен в престилка на касапин, в която избърса ръцете си.

Неохотно заразглеждах отново трупа. Пълна жена, съвсем гола. Бели ръце, поставени до тялото, и леко разтворени крака. Бяха я сложили върху плат, който бе така мръсен и покрит с петна, че дори някой англичанин би отказал да вечеря на него. Тъмната й коса обкръжаваше донякъде разгневено лице, но дори на тази ярка светлина очните й ябълки бяха празни черни дупки. Очевидно насилието, извършено над нея, се е състояло на това място, посредством трионите и излъсканите остриета, които лежаха до нея. Но инструментите на нито един дисектор не можеха да преобразят моята Дамиата в това тяло. За първи път от изчезването й изпитах облекчение при мисълта, че ще трябва да я търся другаде.

— Доказахме каква е била причината за смъртта й — рече Леонардо.

Застана пред оловна вана, оформена като ковчег и поставена на каменна платформа, така че ръбът стигаше до кръста му. В двата края на металната поставка имаше стойки за лампа с миниатюрно слънце отгоре; източникът на светлина беше свещ, по някакъв начин затворена в центъра на голяма стъклена сфера, макар че тя изглеждаше пълна с вода. Очевидно тази среда поддържаше ослепителната светлина неестествено стабилна.

— Както може да се очаква в тази столица на всички глупости — продължи Леонардо с тенора си, наподобяващ звук на орган, — мъдреците от житните поля приписват смъртта й на някаква демонска намеса. От всички предполагаеми средства, с които разполага, Сатаната е наредил на някой от слугите си да вкара голямо парче сушена ябълка на входа на дихателната тръба на тази жена. Джакомо, покажи му.

Обърнах се и зърнах младия Адонис на Леонардо, месир Джакомо, който разполагаше със своя собствена маса с наредени най-различни органи, очевидно извадени от трупа. За моето неопитно око подредбата им наподобяваше zampogna — селска гайда, — макар че този инструмент имаше само една тръба, дебела като корабно въже, но дълга само наполовината на ръката ми, увенчана с нещо като гребен. В другия край на тръбата видях два блестящи пурпурни мехура, които ми заприличаха на суров черен дроб от бик. Месир Джакомо притискаше с една ръка гребена над тръбата, а с другата натискаше един от тези мехури.

— А! А! Ааааа!

Сега разбрах, че мехурите са дробове, а тръбата — трахея; Джакомо изтръгваше неелегантните си ноти от мъртвата плът на тази клетница. Въпреки безбройните измами и басни, в които труповете проговарят, нито един разказвач не си е представял подобна истина.

Приключил със свиренето си, маестрото на дробовете, на служба при Леонардо, взе нещо от масата си и ми го показа, като го държеше деликатно между палеца и показалеца си. Кафявото късче бе не по-голямо от испанска маслина.

— Според мен е логично да допуснем, че жената го е погълнала сама — обясни Леонардо. — Както демонстрирахме, дробовете и ларинксът й — всъщност всичко, което поддържа дишането й, е невредимо. Ако беше изплюла тази хапка или я беше сдъвкала по-добре, можеше да живее още четирийсет години.

— В такъв случай убийцата й е Фортуна — казах, успял да се съвзема от объркването си. — Маестро, търся…

Млъкнах, защото забелязах нещо, което накара косата ми да затанцува.

— Какво има в тази вана, маестро?

Без да чакам отговор, тръгнах към задната част на избата. Подозренията ми се потвърдиха още преди да стигна до дългата метална вана, която всъщност беше нещо като ковчег. Метална тръба влизаше в единия й край и излизаше от другия и прокарваше водата, която едновременно пълнеше този съд и минаваше през него като кротко ручейче.

Под повърхността лежаха два предмета от алабастър. Единият представляваше един единствен хълбок, отрязан точно над тазовата кост и през чатала. Бедрото все още беше прикрепено, макар че успях да разбера кои са тези телесни части само по останалата ивица срамни косми, която се носеше във водата като мъх по дъното на съвършено чиста рекичка. Вторият предмет беше долната част на крака, отсечена през коляното.

Не можех дори да започна да възприемам поражението, което лежеше пред мен.

— Снощи, докато бяхме в pianura, отвлякоха Дамиата. На нея ли са причинили това?

— Ще видим.

— Ще видим?

— Дали са една и съща.

Имах само съвсем смътна представа — ако изобщо имах някаква — какво иска да каже с това „те“ или защо може да не са една и съща. Леонардо взе тетрадка от една от масите си.

— Трябва да ми покажете колкото може по-точно колко е висока.

Знаех къде стигат очите на Дамиата спрямо моите, когато се обърнехме с лице един към друг. С трепереща ръка показах на маестрото. Той измери разстоянието до посоченото място с дълга летва и го нанесе в тетрадката си.

— Какво е носела, полуботушите си ли?

Кимнах сковано. С голите си ръце Леонардо извади останките от ваната си като рибар, който разчиства мрежата си, и ги постави върху изцапания чаршаф, който покриваше третата маса. Когато сложи до блестящата подбедреница измервателна летва, усетих, че не издържам да гледам повече.

От време на време чувах дращенето на кредата на Леонардо, а после и шумното прелистване на страниците на тетрадката му, сякаш някой дворцов музикант търси песен. От време на време той мърмореше неща като „Съотношението на g към h е като r към s…“ Но преди всичко мърмореше на пресекулки.

Маестрото все още бе увлечен в тази esperienza, която ми дращеше по нервите, когато дървените стъпала се разтресоха от стъпки. В избата се появи алхимикът Томазо, макар че единственото, което се виждаше от него, бе главата му — с всичката тази черна вълна, стърчаща от глупавата му барета — и големите му черни ботуши. Като се изключи това, бе изцяло закрит зад един от онези големи ракитени кошове, в които берат грозде, с форма на урна, за да стоят изправени, но толкова широки в единия край, че дори Томазо, чиито ръце имаха обхвата на пеликански криле, едва успяваше да го обгърне. Когато пренесе коша си за реколта до масата на Леонардо, той изсипа съдържанието му върху чаршафа.

Отсечените части се изтърколиха като парчета от строшена мраморна статуя. Но почти розовите ъгли на местата, където тези късове са били отделени от тялото, бяха идеално прави и равни. Половин торс с изключение на ръката, която е била отсечена в раменната става, стъклена бяло-синя гърда без зърно, на отсеченото място имаше само нещо, приличащо на почерняла, покрита с кора ареола. Двете части от втори крак, чиято горна част също бе покрита с тънка ивица срамни косми покрай разреза, отделил я от торса. Ръката с полусвит юмрук, очевидно отсечени от останалия полуторс.

Въпреки това не гледката на тази плът, а вонята й — същият противен мирис, който все още лепнеше по мен — ме накара да почувствам, че ми се завива свят. Стаята около мен се разклати.

Леонардо вече бе започнал да размества зловещите парчета по масата, сякаш се опитваше наново да сглоби трупа. Смътно го чух да пита:

— Отбелязахте ли точно местоположението?

— За всички части освен за ръката — отговори Томазо. — Някакви момчета са си я предавали едно на друго.

Тук Леонардо спря и се загледа в останките, сякаш рисуваше фреска и мислеше над гърнетата си с бои в различни цветове. След миг ми се стори, че го чувам да измърморва Dimmi — „Кажи ми“, — сякаш умоляваше частите от тялото да проговорят. Но каквото и да я е попитал, безжизнената плът не отговори, защото маестрото сбърчи чело, извърна се и се втурна нагоре по стълбите.

* * *

Настигнах го в ателието му. И тук имаше запалени няколко кълба със свещи вътре. Видях неимоверния хаос, за който ми разказа Дамиата. Маестрото вече прелистваше подвързан ръкопис — латински, както забелязах скоро, — който беше сграбчил от няколко други тома на масата, хвърлени накуп така небрежно, сякаш смяташе да запали с тях огън.

— Витрувий е установил, че частите на човешкото тяло се намират в математическа пропорция едно спрямо друго — каза Леонардо и забучи пръст в една от страниците на книгата си. — Височината на един мъж е равна на двайсет и четири длани, а частите на тялото са умножения или деления на същата дължина. Моят скъп приятел Фра Лука Пачоли създаде уравнение, с което го изразява. Dottore[95] Савонарола, дядото на фанатика, е съставил полезни таблици, основани на подобни принципи…

Гласът на Леонардо заглъхна, а челото му се сбърчи. Той написа в книгата си още няколко цифри.

Ненадейно почувствах, че съм също толкова замръзнал, колкото във всеки един момент от последните два дни. Той бе видял нещо.

— Какво?

Маестрото отново извади кредата и тетрадката си и нанесе последна бележка. Поклати глава.

Изкрещях:

— В името Божие, коя е жената, която Томазо донесе в коша!

— Не е тя.

Сърцето ми изпълни целите ми гърди. Но успях само да изрека като някой бавно схващащ ученик:

— Значи казвате, че тези късове от тяло не съответстват на жена с височината на Дамиата.

Той ме погледна така, сякаш току-що съм го попитал как се изпразва нощно гърне.

— Нито една от пропорциите им не съответства. Едната от тези нещастници е била три шестнайсети braccia по-висока от Дамиата. Другата е била една осма braccia по-ниска.

Отвърнах му само с празен поглед.

— Не са симетрични — поясни Леонардо. — Дължината на прасеца не съответства на частите от таза и бедрото.

Говореше за двете части, които бях видял във ваната му и върху които очевидно бе основал цялото си заключение.

— Когато измерим частите, донесени от Томазо, ще открием същите разлики.

Затворих очи.

— Искате да кажете…

— Не е възможно да са били от едно и също тяло.

Стоях там, почти полудял от надежда. Дамиата можеше още да е жива.

Но на нейно място бяха заклали други две жени: Zeja Катерина, сигурен бях, и strega, която дойде при нея. Втората изглеждаше по-висока от Дамиата. Вкусът в устата ми ненадейно стана зловонен като миризмата, полепнала по кожата ми.

След като ми предложи тази мрачна утеха, Леонардо започна да подрежда безбройните предмети на масите си, сякаш изобщо ме нямаше. Ако Дамиата е била удивена да открие сред този хаос таен порядък — тези числа и измервания, които маестрото бе направил на всички тези модели и приспособления, — аз изпитах мимолетното, но неизбежно усещане за нещо съвсем различно: нищо никога не беше довършено. Всяка рисунка имаше добавени по-късно бележки или поправки в полето. Всеки дървен модел, бил той крепост или някаква измишльотина на колела, се намираше сред парчета, които или са били извадени от него, или чакаха да ги прибави.

Също като Дамиата, и аз не бях срещал Леонардо да Винчи преди идването си в Имола; след като пристигнах, само го видях на няколко пъти как отива и се връща от Рока. Интересът ми към инженер-генерала на Валентино се породи едва след като чух доклади, че е събрал парчетата от една жена, разчленена по особен начин, последвани от слухове, че престъплението е свързано и с кондотиерите, и с папата. Тогава наех момчето, Лука, да наблюдава palazzo, в който живееше маестрото, и да ме информира кой — и какво — влиза и излиза. Но до онзи следобед в маслиновата горичка така и не бях разменил нито дума с Леонардо.

Въпреки това знаех достатъчно за особеностите на характера му, за да възприема хаоса в ателието му като метафора на неговия живот. Преди трийсет години го бяха прогонили от Флоренция по обвинения в содомия, от които спонсорите му, Медичите, трябваше да го защитят. По-късните му проекти се провалиха, когато дукът на Милано предаде и него, както и цяла Италия, след което прославеният маестро се озова прогонен и от Мантуа, и от Венеция. Нашата република беше тази, която го прие обратно преди две години, след като братята от „Сантисима Анунциата“ му осигуриха поръчка. Но когато Валентино го взе под покровителството си, Леонардо не остави на монасите нищо освен една огромна картина, по която тълпите все пак идват да се прехласват така, сякаш самият Ботичели отново е хванал четката.

Скоро след това Леонардо извади изпод бъркотията на недовършените си проекти-чудо един от малкото предмети, които бе довършил: своята карта на Имола, която Дамиата ми описа с някои подробности. Предположих, че дукът му я е върнал, очевидно за да го подпомогне в разследването. И трябва да призная, че когато зърнах тази карта с очите си, челюстта ми едва не увисна от усещането да гледам надолу към земята като птица.

Леонардо незабавно покри картата с лист хартия за пречертаване, който привлече вниманието ми също толкова бързо: квадратът, кръгът и вторият квадрат, които вече бе нарисувал на него с червена креда, бяха същите геометрични фигури, които бе показал на Дамиата. Този чертеж напълно съвпадаше с картата отдолу. Кръгът на хартията за пречертаване и кръгът на розата на компаса бяха точно със същия диаметър, макар че самата хартия за пречертаване беше по-голяма от картата.

— Томазо — обърна се Леонардо към помощника си, който ме бе последвал по стълбището.

Томазо застана до него и маестрото повдигна хартията за пречертаване и отново откри картата.

— Покажи къде са ги открили. Колкото можеш по-точно.

— Тук беше първата — забучи пръст Томазо в празното квадратче в центъра на картата. Това беше пиаца Маджоре, главният площад на Имола.

— Да, хълбокът и бедрото. — Леонардо със сигурност имаше предвид солидния ханш, който бях видял във ваната му за анатомия.

— Прасецът беше тук — продължи алхимикът и посочи към миниатюрната улица пред това, което въпреки малкия си мащаб се разпознаваше ясно като доминиканската църква; в града Имола, такъв, какъвто съществуваше в нашия свят, тази сграда се намираше на няколкостотин braccia на север и изток от пиаца Маджоре. — Казаха ми, че ръката е била тук — посочи Томазо точно отвъд портата на виа Апия, на няколкостотин braccia на изток от пиаца Маджоре.

Всеки път, щом Томазо посочеше местоположение, Леонардо поставяше хартията за пречертаване обратно върху картата си, отбелязваше мястото с една точка и написваше до него мястото на телесната част, открита там. Процедурата се повтори седем пъти: половината торс без ръка бе открит отвъд портата Фаенца, от източната й страна, между канала и градските стени. Вторият хълбок и бедрото бяха намерени от другата страна на река Сантерно, на юг от града, на самия ръб на големия кръг, или роза на компаса, нарисувана на картата на Леонардо; прасецът извън този кръг, в хълмовете на югозапад от града.

Тук нещо ме подтикна да попитам:

— Тези части заровени ли са били, или ги открихте на повърхността?

Предполагах, че е второто.

— Били са открити — каза Леонардо. Вече приключил с отбелязването на местоположенията, показани от Томазо, той бе взел една права линия и припряно свързваше различни точки. Всъщност не прокарваше линии с креда, с които да ги свързва, но беше ясно, че в главата си чертае геометрични фигури, триъгълници и най-различни други многоъгълници.

— Но животните не са се нахвърлили на тези оставени на открито членове — отбелязах.

— Разпръснахме сред селяните вест, че ще им платим, ако открият такива неща, не ги пипат и не позволят животните да ги разкъсат. И все още остават няколко неоткрити.

Направих си наум свое собствено ужасяващо изчисление: предвид новото разделение на телата на части, все още липсваха девет къса. Да не говорим за главите.

Леонардо отново бе потънал в разговор със самия себе си и местеше измервателната си тояга наоколо почти така, сякаш държеше лъка на лира. И все пак отново и отново поклащаше глава, сякаш не можеше да намери верните ноти.

Най-накрая се обадих:

— Маестро, възможно ли е в този случай да няма никаква геометрична фигура? Изобщо да няма disegno.

— След като е положил толкова усилия да създаде този проект — посочи Леонардо към хартията си за пречертаване, — защо би изоставил работата си?

Очевидно маестрото, който бе оставил толкова много от работите си недовършени, не видя иронията на въпроса си.

— Може би е възнамерявал да няма disegno — предположих, — защото сменя различни методи.

Все още приведен над хартията, Леонардо се обръна и ме погледна.

— Сменя различни методи само по отношение на разчленяването и оставянето на телата. Редува погребването на останките и оставянето им открити. А сега е разделил крайниците така, че да си осигури повече точки за конструкциите си. Но disegno е тук. Просто в момента не можем да го видим.

Отбелязах си наум колко си приличат по характер Леонардо и убиецът — и двамата можеха да сметнат отсечените части от човешко тяло като „точки“ за някаква геометрична фигура.

— Навярно смята да ни накара да повярваме, че има някакъв нов disegno — продължих. — Но може би намерението му в този случай е да ни обърка и да не изпълни това очакване.

— Намерението му е да създаде гатанка с помощта на фигури от геометрията.

— С каква цел, маестро?

— Мога само да предположа.

— Намерението му е да ни въвлече в играта си. Не иска да загубим интерес или да намерим неговия disegno за предсказуем. Затова е сменил методите си, като не е създал геометрична фигура, както очаквахме.

Сложих пръст на хартията за пречертаване.

— В името на истината дори не е необходимо да разбираме тези геометрични фигури, ако можем вместо това да открием вътрешната нужда, която е подтикнала този човек да го създаде. Каква е нуждата във всичко това?

Леонардо поклати глава толкова енергично, че сивите му къдрици се разлюляха.

— Защо ни е тази оргия от предположения! Нека се върнем към terra firma[96] на esperienza!

Тук маестрото отново започна да търси сред предметите по масите си. Половината от нещата, разпилени по тях, не бяха от никаква полза нито за изкуството му, нито за науката. Мястото им беше в някоя speziale[97]: салфетки и чаршафи за легло, теракотени гърнета, пълни с въглени за мангал, кутия, препълнена с въглени. И стъклени буркани, в които имаше какво ли не, от блестящ живак до бели зрънца ориз; маестрото започна да рови сред тях, докато най-накрая избра един и се върна на мястото си до мен. Започна да вади от буркана едно след друго сухи черни зърна и да ги разполага по хартията си, върху точките, показващи къде са открили частите от телата.

Зърната на Леонардо обаче само още по-добре показаха ужасното съвършенство в разполагането на късовете от първите две тела и безредието в разположението на последните останки. Разочарован, маестрото изсипа целия буркан върху хартията си за пречертаване и извика:

— Тук има още нещо! Този disegno е свързан с това, което го предхождаше, така както сферата в цилиндъра е свързана с равнинната конструкция, по която Архимед… Там, където основата е най-големият кръг в една сфера… повърхността и основата са три половини… Но не мога да го видя. Точките не са довършени.

Изпъна показалец и тихо започна да вдига зърната в случайна последователност като някой глупак, който смята да ги преброи от първото до последното.

— Архимед. Трябва да прочета моя Архимед.

Ненадейно той замахна с ръка и помете зърната от масата.

— Томазо! Трябва да се подготвим за пътуването си. Чака ни много работа. Много, много работа…

— Пътуване ли?

Думата ме удари като голям камък, пуснат от зидарски подемен кран; стъписах се още повече, защото веднага трябваше да се досетя, след като видях оживлението на улицата. Успях само да изграча:

— Къде е сега дукът?

— Тази сутрин замина за Чезена — отвърна разсеяно Леонардо. — Заедно с цялата армия. Предвид спешността на въпроса, дукът ни заповяда да довършим нашата esperienza. Но трябва да тръгнем още утре.

Като някой Йов, седнал сред пепелта, се загледах в хартията за пречертаване на Леонардо, на която все още се виждаха няколко оставащи зрънца. Заминаването на Валентино и армията му можеше да означава само, че преговорите са почти приключени; дукът и неговите кондотиери щяха да се срещнат в Чезена или някъде на юг, за да подпечатат споразумението си и да съберат армиите си с обща цел — която почти със сигурност щеше да бъде завладяването на Флоренция. А заповедите на правителството ми, повторени многократно в последното послание, изпратено ми от Palazzo della Signoria, ме задължаваха да следвам дук Валентино, където и да отиде, каквато и да е неговата или моята съдба. И мен ме чакаше много работа, за да мога да се надявам да настигна дука и армията му.

Можех да запратя само един камък по злобната Фортуна.

— Маестро, когато видите Негово превъзходителство дука, трябва да му кажете, че има една книга, която преди е била у същата gioca от вещици, чиито тела проучихте в избата си, и която ще свърже кондотиерите с убийството на брат му. И аз, и Дамиата я видяхме в pianura миг преди да изчезне, а мен да ме удари по главата същият маскиран чирак на Дявола, когото видя вашият Джакомо. Вярвам, че тази книга, а може би и самата Дамиата все още са там, в pianura. Дукът може да изпрати конници от Чезена, за да я претърсят.

Само такова проучване, извършено от многобройна бързоподвижна кавалерия, можеше да даде резултат.

Леонардо ме погледна и кимна. Започна да крачи сред масите си като посивял лъв. Притискаше ръце към слепоочията си и отмяташе назад гривата си, сякаш искаше да я отреже.

— Dimmi!

Изръмжа d-то като разярена котка. Останалата част от думата беше някакъв странен вой.

— Dimmi! Dimmi!

„Кажи ми! Кажи ми!“

Погледнах към Томазо, който бързо поклати глава.

Вече бях казал всичко, което можех, докато успея лично да се срещна с дука в Чезена, затова се запътих към вратата, но се спрях на прага.

Хвърлих поглед назад, към безредието в ателието, и се зачудих дали пищната колекция на Леонардо от недовършени чудеса не се е превърнала в метафора на едно още по-амбициозно начинание, което също никога няма да види бял свят: новата Италия на Валентино, видение, което дукът очевидно бе оставил на проектите на кондотиерите.

Глава 5

Който желае да види бъдещето, трябва да помисли за миналото.

Рано на следващата сутрин успях да намеря куриер, който трябваше да изпрати един кон в Чезена, на четирийсет и пет километра на юг от Имола, по виа Емилия. Животното не беше от най-хубавите: лошо обучено, трудно контролируемо, а освен това необходимостта да му търся храна значително ме забавяше. Пътуването, което при нормални обстоятелства би продължило половин ден, сега ми отне цели три.

Споделях това нещастие с огромната армия от свещеници, монаси, проститутки, крадци, селяни, амбулантни търговци и какви ли не опортюнисти, които бяха последвали армията на Валентино по време на кампанията му в Ромоня. Било пеша, било превивайки гърбовете на окаяни, полуумрели от глад мулета и волове, ден и нощ процесията вървеше почти в колона по един по виа Емилия, защото отклонението там, където снегът не бе утъпкан, бързо водеше до спиране.

В Чезена най-накрая получих добра новина, макар и съвсем нищожна: Валентино и армията му бяха спрели тук, очевидно за да останат за по-дълго или за по-кратко. Чезена със сигурност можеше да изхрани армията за известно време, а освен това се защитаваше лесно: тя е укрепен със стени град, също като Имола и горе-долу също толкова голяма, но главната й крепост е истинска цитадела, кацнала на върха на стръмен хълм, в чието подножие се намира градът. Ако Валентино започнеше да съжалява за споразумението си с убийците на брат си, преди невъзвратимо да са обединили силите си, Чезена щеше да се превърне в удобно укрепление.

Също като околностите, и самият град бе претъпкан с войниците на Валентино, които бяха разквартирувани навсякъде. Но с различни методи успях да си намеря стая в едно голямо palazzo близо до централната пиаца. Наркотичното мазило, втрито в кожата ми, очевидно се бе просмукало в кръвта ми и ме караше да усещам слабост и втрисане; през следващите няколко дни, докато се опитвах да се възстановя от тези болести, се мъчех да си намирам храна и въглени и да поддържам кореспонденцията си, което изискваше надлежно да се уверя какви точно са силите на Валентино. Много се боях, че войниците на дука — прекалено многобройни за чезенците, които трябваше да ги приютят — са значително по-малобройни от обединените сили на кондотиерите. Следователно не видях нищо, което да ме освободи от подозрението, че Валентино се придвижва на юг, за да се възползва от мир, който повече приличаше на предаване. Молбите ми към Агапито за аудиенция с дука, по време на която можех да повдигна въпроса за съдбата и на Дамиата, и на Флоренция, попадаха в категорично глухи уши — още по-голямо доказателство, че Валентино вече не се интересуваше нито от едното, нито от другото.

Колкото и да се тормозех от необходимостите, с които ме сблъскваше всеки един ден, нощите ме превръщаха в домакин на още по-тревожни желания. Също като Лаура, любимата на Петрарка, чиято отдалеченост — и смърт — само бяха засилили любовта на поета, спомените ми за Дамиата ме привързваха към нея още по-отчаяно, докато дните минаваха без вест. Нощем тя идваше при мен като сукуба, понякога също толкова трескава, колкото и аз самият, и плътта й затопляше леглото; друг път клепачите й бяха поръбени със скреж, а ръцете — студени като на труп.

Всеки път се събуждах с почти непоносимо разкаяние, вярвайки, че съм я изоставил в pianura. В името на истината, скърбях за нея така, сякаш душата ми знаеше, че е мъртва. Сякаш като Джиневра дели Амиери, но далеч не с нейния късмет, се бях събудил, за да открия, че съм се изплъзнал от смъртта само за да се озова в тъмна гробница, която ще остане завинаги затворена.

* * *

В края на осмия си ден в Чезена все още се мъчех над посланията си, когато някой почука на вратата ми и аз скочих. Войникът, който чакаше отвън, носеше тежко наметало над кавалерийския си нагръдник. Нямаше нужда да ми казва, че го е изпратил дукът — Валентино вече ме беше викал по подобен начин в Имола. Предположих, че иска да му изпълня това, което можеше да се окаже последното изпълнение на нашата флорентинска cantafavola, която така бе уморила и певеца, и публиката му.

Целта ни беше Дворецът на губернатора — сграда, която, като изключим внушителната кула, беше не по-голяма от което и да било частно palazzo във Флоренция. Месир Агапито ме чакаше в тясното преддверие.

— Негово превъзходителство ще ви приеме веднага.

Секретарят на дука ме поведе към много по-голяма стая, добре осветена от месингов канделабър и огнище. Стените бяха украсени с гоблени — на един от които беше изобразен лов на еднорог — и завеси от пурпурно кадифе. Пред огнището бяха поставени два тапицирани стола и Валентино стоеше до тях, облечен в бяла риза, пъхната в панталоните му за езда; дългата му червеникава коса, която изглеждаше мокра, падаше до яката му.

Никога досега дукът не ме беше приемал с такава липса на официалност. В Имола, където често го чаках доста след четири или пет часа вечерта, бях свикнал с определен ритуал: ярката светлина пред кабинета му гарантираше, че посетителят ще се смути още повече при вида на слабото, енергично и все пак почти печално лице, което го чакаше в несиметричната светлина на лампата в кабинета.

Но не чертите на дука правеха най-голямо впечатление. Двайсет и шест годишен, Валентино притежаваше gravitas[98], както се изразяват римляните, на много по-зрял мъж, както и излъчване на авторитет и могъщество, толкова голямо, че бях виждал как и най-обиграните дипломати и кондотиери напускат кабинета му с треперещи ръце и побелели лица. И все пак след това се разбираше, че никой не е повишил глас и никой не е изричал заплахи.

— Секретарю.

Това поне не се беше променило: Валентино никога не се обръщаше към мен с нещо друго, освен „секретарю“, за да подчертае, че господарите ми от Palazzo della Signoria не са пожелали да изпратят истински посланик. Посочи ми да седна пред огъня, а той се настани на стола до мен и отпусна удобно ръце на позлатените облегалки.

Без да добави друга дума, Валентино се загледа в огъня и остана така за времето, през което вероятно съм изрекъл наум „Отче наш“ поне пет-шест пъти. Най-накрая проговори с тих, разсеян глас:

— Знаеш ли, че тукашните хора пускат капки масло върху коледния си пън? Твърдят, че могат да предсказват бъдещето по различните цветове на пламъците, които лумват след това.

Последва нова тишина, а после той попита:

— Как бихте победили Фортуна, секретарю?

При предишните ни срещи дукът бе разговарял сериозно с мен по държавни въпроси и вярвах, че цени мнението ми по тях, нищо че не приемаше сериозно позициите на правителството ми. Затова отговорих на този въпрос, който изглеждаше по-подходящ за философски разговор по време на вечеря, също толкова откровено:

— Първо човек трябва да махне от очите си превръзките, които носят всички хора, когато Фортуна подготвя най-ужасния си удар — когато събитията всеки момент ще ги пометат. За да победят Фортуна, хората трябва да очакват подобни злини още преди да са се надигнали и да предприемат стъпки да ги избегнат. Когато водата приижда, е късно за диги и укрепяване на брега.

Той леко замахна с пръсти.

— Но хората започват да действат само тогава, когато Фортуна или други хора вече са подкопали основите на съществуването им. И когато тази сграда започне да се люлее, могат само да хукнат към вратата. Защо според вас хората отказват да очакват подобни събития?

— В човешката природа е да виждаме нещата такива, каквито са, а не такива, каквито ще бъдат — отговорих. — Но освен това сме забравили науката на предвиждането, създадена от древните. Вместо това от падането на имперския Рим хората оставят съдбата си на Бог, Фортуна и Църквата, а никой от тях няма да ни спаси, когато реката започне да приижда или подпорите на къщата започнат да се рушат.

— Науката на предвиждането. Да виждаме напред, да надничаме през облаците на самодоволството, без да разчитаме на измислиците на пророци, гадатели и астролози. — Валентино говореше така, сякаш се намира в studiolo и изучава някаква нова антика или някакъв интересен предмет. — Да предвиждаме събитията, преди самата Фортуна да успее да завърти огромното си колело. Как бихте създали подобна наука?

— И тук бих поел по стъпките на древните. Историци като Тит Ливий и Херодот. Бих погледнал в миналото, както са правили те, и бих предположил, че същите сили, които принуждават народите и империите да се извисяват и падат, винаги ще се повтарят в безкраен цикъл през цялата история. Разберем ли миналото, можем да предвидим какво предстои. Разберем ли човешката природа, можем да предвидим какво ще направят хората.

Той кимна, но сякаш не прие изцяло препоръката ми.

— Но точно това е грешката в тази наука на предвиждането — човешката природа. В тази нова епоха, в това възраждане на човечеството навярно вече сме променени, различни дори от бащите си. Как може да се предвиди нов човек?

Така Валентино подкопа самата основа на науката ми; ако не бях толкова непоколебим в сърцевината на убежденията си или ако въпросът му беше по-заобиколен, може би щях да приема укора му. Вместо това казах:

— Времената се менят. Събитията се развиват в полза на характера или природата на един човек, а не на друг. Да, новата епоха би предпочела нов тип човек и той ще се издигне, докато хората, чиято природа е по-неподходяща за времето, в което живеем, ще паднат. Но човешката природа не се променя. От епоха в епоха желанията, страховете и нуждите ни са винаги едни и същи.

Той се извърна леко, все още без да ме поглежда в очите.

— Но човек може да промени природата си.

В целия християнски свят нямаше човек, който да може да изтъкне този аргумент с по-голямо основание: само за няколко години Валентино претърпя удивителна метаморфоза — от незначителен презрян кардинал до принц-воин, чиято интелигентност и амбиция можеха да се мерят с тези на съименника му, Юлий Цезар.

— Точно както човешката природа като цяло не се променя — отговорих, — така и природата на отделния човек не се променя. Може би когато истинската му природа е останала скрита, външно той може да изглежда като нов човек. Но истината е, че просто е открил дарбите, които винаги са били у него.

— Даровете, които му е дала Природата. — Дукът кимна енергично, сякаш бях разрешил този въпрос за неизменната природа на човека по начин, от който и той, и аз сме останали доволни. Тлеещите въглени изпращяха и един пламък се стрелна нагоре, сякаш и природните стихии се съгласяваха с нас. Но Валентино не отдели почти никаква мисъл на това малко пророчество, защото почти веднага попита:

— Нищо ли не знаете за нея?

Тонът на тези думи беше толкова неопределен, че не бях съвсем сигурен дали Валентино е задал въпрос, или изтъква факт. Но категорично знаех коя е „тя“. Изглежда, Леонардо бе предал съобщението ми.

— Не съм чувал нищо нито от, нито за Дамиата, откакто изчезна в pianura — казах му. — В деня преди да напуснете Имола.

В последвалата тишина се предупредих сам: сега, когато сякаш бе отдал цялата си армия, както и собствената си участ, на помирението с кондотиерите, Валентино може би наистина се надяваше, че „книгата със заклинания“ на Zeja Катерина и косвеното доказателство за вината на съюзниците му никога вече няма да видят бял свят.

Валентино се извърна към мен. Сега стояхме лице в лице и помежду ни витаеше някаква смущаваща задушевност. Несъмнено бе подготвил сцената точно с това намерение.

— Тази книга, за която споменахте на моя инженер-генерал. — Валентино постави бледите си ръце на бедрата си. — Видяхте ли какво е?

Трябваше да преглътна буцата — цял камък — в гърлото си, преди да успея да поклатя глава.

— Дамиата я видя. Видя имената вътре.

— „Елементи“ на Евклид. Учебник по геометрия за деца. Но за нашите доверчиви селяни тази книга спокойно може да крие магията на Соломон. Онези жени — streghe — я донесоха в Рока. Не скоро. Преди повече от година, когато всичките ми кондотиери бяха в Имола — Вителоцо, Оливерото, Паоло. Един друг братовчед Орсини.

Косата ми настръхна.

— Всички се забавлявахме — продължи Валентино. — Тези селски streghe с техните лъжливи пророчества. И gioca след това. Вещерски игри от най-простия тип.

Нямаше нужда да отговарям — той самият бе уличил кондотиерите в убийството на брат си.

Но когато отново заговори, гласът му беше замислен, сякаш искаше само да отвлече вниманието си от мрачната истина, написана на страниците на един учебник по геометрия:

— Ако искаме наистина да победим Фортуна, секретарю, не е достатъчно просто да предвидим промените и катастрофите, които тя неизменно ще изсипе на главите ни. Ако се задоволим с това, в най-добрия случай ще станем съучастници на Фортуна, а много по-често — нейни слуги в очакване човешките й пълномощници да извършат най-големите злини, на които са способни. Не. Ако искаме да разгромим Фортуна, не можем просто да надникнем в миналото и да намерим огледало на настоящето. Трябва да погледнем напред и да видим това, което не е виждано никога досега. Бъдеще, което не си е представяла дори Фортуна.

Отново погледна към огъня.

— Секретарю, замислил съм много голямо начинание, което вече е в ход, тук, в Романя. Това, което ще изградим тук, скоро ще ни помогне да спасим цяла Италия. Ето защо Фортуна е избрала този миг, за да скрои огромна интрига срещу мен.

Зачаках да уточни. А после, неспособен да оставя отчаяните си надежди просто да се стопят в тежестта на мълчанието му, се обадих:

— Кондотиерите…

Ръката му се стрелна помежду ни толкова бързо, та очаквах, че ще ме удари. Той обаче просто я задържа там с разперени пръсти, може би на една длан разстояние от лицето ми.

— Да. Вие виждате кондотиерите като главните изпълнители на волята на Фортуна във всичко това, защото знаете каква неприязън изпитваха към семейството ми в миналото. Но, секретарю, мога да изброя на пръстите на тази ръка хората под собствения ми покрив, на които мога да се доверя безусловно, които няма да ме предадат срещу определена цена. И пак ще ми останат излишни пръсти.

Това не ме изненада особено: Дамиата ми каза, че Валентино подозира предателство сред приближените си. Макар че ми беше трудно да повярвам, че цялото му домакинство се е обърнало срещу него, лесно можех да заключа, че под покрива му е останал поне един предател: човек, запознат с подробностите от картата на Леонардо, който ги е предал на убиеца.

— И, секретарю, има още нещо, което пренебрегвате — продължи Валентино и свали ръката си. — Сега слушайте внимателно.

В гласа му се появи едва доловимо съскане, като ветреца, който въздиша сред буковите листа през лятото.

— Не знаете нищо за нея.

Това — сигурен бях — не беше въпрос.

Глава 6

Не знаете ли колко малко благо намира човек в нещата, за които отдавна е копнял, в сравнение с това, което е очаквал да открие?

— В деня, в който за първи път видях Дамиата… Бях на двайсет години.

Валентино се облегна назад и столът му леко изскърца.

— Беше пролет, небесносин ден след дъжд, в онази прекрасна градина в palazzo на Асканио Сфорца, с всички тези дървета и храсти, подрязани в причудливи форми, и цяла горичка от дървета — нарове, лимони, портокали.

Говореше така, сякаш годините след този ден са се стопили.

— Тя стоеше в онази горичка. Раменете й бяха голи, бели като алабастър, роклята й беше така прилепнала, че златната бродерия приличаше на огнени вени върху кожа от сатен. До онзи ден смятах, че на този свят няма друга наистина красива жена освен сестра ми… — Поклати няколко пъти глава с малки бързи движения. — Дамиата не беше жена, която се беше появила там с роклята и украсените си с перли пантофки. Тя беше Диана в банята си. Тогава косата й беше златна, а бризът я раздвижваше с призрачни пръсти. Всеки косъм представляваше нишка, изтъкана от светлина.

Загледа се в огъня, сякаш това видение танцуваше в блестящите въглени.

— Тогава бях само един малък кардинал, глупак с червена шапка, който служеше само за кошница за приходите от църковните имоти и другите доходи от службата. Едва-едва ми позволяваха дори да държа вратата при най-незначителните събития. Изпикавах живота си в нужниците на Ватикана. Но в тази градина, в този ден, зърнах богиня, слязла от звездите, божествен пратеник, изпратен само за мен. И в този ден си обещах нещо. — Съскането в гласа му се превърна в леко тремоло. Той затвори очи. — Нов живот.

Не посмях да кажа, че и аз разбирам това обещание.

— Искам да й повярвам, секретарю. Искам да вярвам в нея, защото тя е част от това, което съм. — Тук той започна леко да барабани с пръстите на двете си ръце по бедрата. — Но баща ми не е получил вест от нея. Вие също. Изпратих войници в Имола да я търсят. Проверихме навсякъде и няма и следа от нея.

Донякъде бях облекчен да чуя, че хората на Валентино са се заели с търсенето, към което така отчаяно ги бях тласкал. Но защо ме повика да ме разпита едва сега, когато можех да съм по-полезен за начинанието му от всеки друг?

Той продължи:

— Не открихме нищо, което да подсказва, че я е сполетял печален край. Нищо, което да ни подскаже, че е отишла някъде другаде. Изобщо нищо.

Продължи да барабани с пръсти по бедрата си.

— Да, искам да вярвам в нея. Но тя предаде брат ми.

Валентино остави това обвинение да увисне във въздуха, сякаш бе доволен да се съгласи с подозренията на баща си. Когато проговори пак, думите му бяха измърморени тихо, като молитва. Или като изповед.

— И двамата го предадохме.

Пред краката ми зейна пропаст.

— Тя стана моя любовница само седмици преди да убият Хуан. Няма да твърдя, че ме е съблазнила.

Сега в главата ми имаше място само за една мисъл: „Какво още не ми е казала?“

— От всички неща, които получи Хуан, от всички неща, от които аз на свой ред бях лишен, най-много желаех нея, повече дори от славата и богатството. И повярвайте ми, секретарю, под онази абсурдна кардиналска шапка, която баща ми нахлупи на главата ми, копнеех за слава и богатство така, както коремът на прегладнял човек крещи за коричка хляб.

Един единствен пръст продължи да барабани.

— Два пъти предадохме брат ми. В нейното легло. След първия път се заклех, че няма да се върна при нея. Но не можах… — Поклати глава, сякаш се удивляваше на силата на привличането на Дамиата. — Вторият път беше в последния ден от живота на брат ми. Следобед, защото той идваше при нея нощем. Тя го очакваше да се върне от Ватикана, по моста Сант' Анджело. Казах й, че няма, че тази вечер двамата с Хуан ще вечеряме в къщата на майка ни на Есквилин, близо до „Сан Мартино ай Монти“. Мисля, че Дамиата знаеше, че Хуан я лъже, че когато си тръгна от вечерята, смяташе да отиде в дома на графиня Дела Мирандола близо до „Санта Мария дел Пополо.“ — Въздишката на дука се чу съвсем отчетливо. — До ден днешен не знам. Но до ден днешен все още се питам…

Той отвори очи и се приведе напред.

— Всички знаеха, че кондотиерите са нарочили Хуан. Първо, защото разяри Орсини с кампанията си срещу тях, макар че не постигна нищо. И второ, защото Вители, които водеха повечето от битките на Орсини, сметнаха, че е в техен интерес да продължат враждата с баща ми дори когато Орсини заговориха за мир. Но Хуан не направи нищо, за да осигури безопасността си. Когато излизаше вечер, вземаше със себе си един или двама пияни коняри и рядко носеше бронята си. Единствената му защита беше скитническата му природа — никой не можеше да каже кога или къде ще отиде.

Сега Валентино барабанеше по бедрата си така припряно, сякаш свиреше moresca на флейта.

— Винаги съм се чудил дали Дамиата не им е казала къде е той тази нощ и може би къде ще отиде по-късно. Вярвам, че е казала на някой от Вители. Или може би просто е казала на някого, който е казал на Вители. Беше бясна заради флирта на Хуан с графинята. Но аз бях с нея в онзи ден. Видях…

Примигна, сякаш се опитваше да види някогашната си любовница през воала на годините.

— Дамиата имаше уши и уста из целия град. Разполагаше с хиляди начини да извърши предателството си.

Пръстите му спряха да потропват. Той се загледа в ръцете си, сякаш се чудеше защо са спрели.

— И в известен смисъл аз бях неин съучастник. Казах й фаталната истина за плановете на Хуан за онази нощ, като отлично знаех, че това само ще подхрани гнева й заради новата му любовница. Разбира се, бях луд от желание по нея. Но освен това вярвах, че Дамиата е още един дар, също като поста капитан-генерал, който Хуан пропиля така небрежно. Така че и аз предумишлено предадох брат си.

Думите накараха устните му да се стиснат здраво, сякаш е преглътнал кисело вино.

— Господ беляза Каин, за да не би този, който го намери, да го убие…

— Ваше превъзходителство, вярвам, че тя е обичала брат ви.

Ако Дамиата не е обичала Хуан Гандия, имаше ли дори зрънце истина в думите й, че помежду ни съществува „връзка“?

— Обичаше го. Да, вярвам в това. — Валентино говореше така, сякаш самата любов е тъжно и безвкусно престъпление. — Но трябва да попитам дали не е предала не само Хуан, а и баща ми и мен — както и вас.

Отново се извърна към мен.

— Секретарю, възможно ли е Дамиата да е избягала от мястото на предсказанията заедно с книгата?

Само при предположението, че Дамиата е жива, през вените ми премина надежда. Последва я страх: ако догадката на Валентино беше вярна, може би Дамиата беше задържала книгата далеч от него, защото не можеше да му се довери.

Опитах се да си възвърна хладнокръвието, започнах да разсъждавам, че дори да не мога да кажа на Валентино почти нищо, което вече да не знае за събитията в pianura, поведението му при изслушването на тази информация може да ми разкрие нещо повече за намеренията му. Затова му описах най-подробно Gevol int la carafa и бягството на пазача на мастифа с „книгата със заклинания“, както и собствената си среща с маскирания чирак на Дявола. Спестих си само онези особености от ездата на козела, които се бяха случили в главата ми.

— Не виждам как Дамиата би могла да хване пазача на мастифа по-успешно, отколкото маскираният мъж, който ме повали в безсъзнание — заключих. — И както вече ви казах, не вярвам, че този чирак се е сдобил с книгата, защото ако беше, несъмнено вече щеше да е сложил край на моето участие в тази работа.

Очите на дука, макар и притворени, бяха приковани във въглените пред него така напрегнато, че спокойно можеше да наблюдава избухването на някакъв голям пожар.

— Трябва да помислите внимателно, преди да ми отговорите на този въпрос, секретарю.

След мълчанието на Валентино тази заповед изплющя с остротата на кинжал.

— Видяхте ли този mago, този „пазач на мастифа“, да държи самата книга, докато е бягал от колибата?

— Бях повален в безсъзнание. Аз…

Разбрах какво ме пита Валентино. Просто бях приел за истина думите на Дамиата: „Книгата е у него!“

— Не. Не го видях.

— Помислете за това, секретарю. Възможно ли е Дамиата да ви е подтикнала да хукнете след този човек, за да може спокойно да преговаря с тези хора? Предполагам, че е носила у себе си голяма сума пари. А както знаете, тя е и умна, и убедителна.

Както и лъжкиня и крадла — нали сама си призна.

— Вие няма да сте първият човек, когото е заблудила.

А тя нямаше да е първата жена, която ме е заблудила.

— Баща ми направи огромна грешка, като забърка Дамиата. — В тона на Валентино се отразяваше собственото ми съжаление. — И сбърка още повече, като използва момчето по този начин. Желанието й да си върне Джовани е съвсем искрено. Не се съмнявайте в това. Негово светейшество само й предостави и повод за оплакване, и кауза.

Кимнах. Дамиата беше готова да прибегне дори до помощта на самия Сатана в името на тази кауза.

— Казвате, че за да разгромим Фортуна, секретарю, трябва да предвиждаме събитията. Ако тази книга е у Дамиата, какво ще направи тя с нея? Дали ще отиде при баща ми, надявайки се, че той ще освободи сина й? Или ще заложи на вероятността, че ако предложи на кондотиерите възможността да унищожат доказателството, че са свързани с убитите жени, ще гарантират освобождението на момчето в замяна на книгата?

Предположих, че под „ще гарантират освобождението на момчето“ Валентино има предвид деликатното принуждаване, което вече го бе накарало да напусне Имола… или може би че открито ще заплашат да нападнат папските крепости или самия Ватикан. Самият факт, че Валентино изобщо повдигна този въпрос, показваше, че положението му бързо се влошава.

— Предвид проблемите на Дамиата с баща ви — казах, — може да е по-разумно да се обърне към кондотиерите.

— Съгласен съм. Още повече, ако помежду им съществува предишна връзка.

„Връзка“. Заговор за убийството на брат му. Но дукът остави и думата „ако“ да увисне във въздуха.

Валентино се отпусна обратно на стола си с умора, която не бях виждал у него никога досега. Раменете му бяха отпуснати, а брадичката — наведена.

— Секретарю, чували ли сте за монахинята от Мантуа?

Сега приличаше на човек, който говори насън.

— Гадателката или пророчицата, за която говорят всички? Осана, така се казва. Предрекла е, че властването на Борджия ще бъде като „пожар от слама“.

От огнището се разнесе слаб стон — шум като от изпарения, които се вдигат в гората.

— Още от мига, в който си поемем въздух за първи път, започваме да се надбягваме с Фортуна.

Говореше така, сякаш вече не се надяваше да я победи.

— Тя чертае карта на живота на всеки човек и отбелязва разстоянието, което слага край на нашата преходност. Иска от нас да хукнем успоредно с нея, да тичаме все по-бързо към забравата, която лежи отвъд чертата. Пресвета Дево, това разстояние е късо, състезанието — кратко.

Стори ми се, че зървам нещо да проблясва в ъгълчето на окото му.

— Може би монахинята от Мантуа просто е видяла картата на живота ми, която Фортуна е начертала. Защото ако не намеря тази ученическа геометрия, тогава всичко това, всичките ми надежди за нова Италия ще бъдат изпепелени по-бързо, отколкото слама в огъня.

Глава 7

Това, което е съвсем ясно, освободено от всяко подозрение, никога не може да се намери.

След като напуснах Двореца на губернатора, бродих по улиците на Чезена, както ми се стори, цяла вечност, влачех се от един ъгъл на градчето до друг, безнадеждно объркан. С всяка частица от интелекта си вярвах, че подозренията на Валентино към Дамиата са истински и не без основание — той я познаваше по-добре, отколкото можех да си представя. Беше я държал гола в прегръдките си, гърди до гърди, и тази мисъл събуждаше в моите гърди ревност, каквато някога смятах чужда на природата си; това само по себе си би трябвало да ме предупреди, че не съм с разсъдъка си. Но цялата ми душа все още вярваше в Дамиата с убеденост, която интелектът ми не можеше да разгроми. Възможно беше Валентино, преследван от собствената си вина, просто да греши; със сигурност някой друг, не само те двамата, също е знаел по кой път ще мине дукът на Гандия в нощта на убийството. И все пак дори душата ми трябваше да признае, че Дамиата е знаела много добре какъв е залогът в разследването на убийството на Хуан, но е запазила мълчание, което бе лъжа само по себе си, за начина, по който наистина е предала дука на Гандия, когато е направила брат му свой любовник.

От друга страна, намеренията на Валентино далеч не бяха ясни; дори предчувствията му за гибел бяха двусмислени. Дали смяташе всяко доказателство, което би възпрепятствало споразумението му с кондотиерите, за най-голямата пречка пред своята нова Италия, или възприемаше кондотиерите като главната заплаха за най-непосредствените си амбиции или дори за живота си? Ако беше така, тогава това оттегляне от Имола — всъщност целият му договор с кондотиерите — можеше да е лудост, предназначена да заблуди умовете зад тази „огромна интрига“ срещу него, докато успее да се сдобие с „Елементи“ и да представи доказателството, което щеше да уличи всички им. Но ако беше вярно не второто, а първото предположение, тогава Валентино искаше книгата само за да я унищожи — или да я поднесе като подарък, когато се подчини на волята на кондотиерите.

Аргументите ми продължаваха да се въртят в кръг, подобен на постоянните ми обиколки из Чезена.

* * *

Навярно съм вървял дълго след седем часа вечерта, преди най-накрая да спра пред портата на едно palazzo, недалеч от собствената ми квартира. Заледената улица изскърца тихо под краката ми, преди да успея да си възвърна равновесието. Около мен Чезена бе притихнала като гробище.

След миг чух позната глъчка, макар че тя не идваше нито от това място, нито от настоящето.

Това бе надигащата се врява на един друг град, докато Флоренция се събуждаше, за да посрещне новия ден: гръмогласно грачене, лай и магарешки рев и на хора, и на животни; трополене на каруци, карильон от ковашки чукове и зидарски длета. В някакъв отвъден свят между паметта и ездата на козела отново станах само на седем години и няколко месеца, застанал на вратата на малката ни къща на виа Ди Пиаца.

Това беше първият ми ден с новия ми учител по латински, Сер Батиста, чието studiolo се намираше в църквата „Сан Бенедето“, до дуомо[99]. Никога досега не бях пресичал сам река Арно, а камо ли половината град, затова на закуска брадичката ми леко потреперваше. Мама със сигурност забеляза това, защото изпържи малки тестени тортички и ги напълни с черешово сладко, без да спира да пее една от собствените си молитви: „Бог, който въздава правосъдие на потиснатите, Бог, който храни гладните и разбива веригите ни…“

Тя уви едно от сладкарските си произведения в салфетка и ми го подаде на вратата.

— Скъпият ми Николо, първородният ми син — каза мама, докато прибирах лакомството в торбата при плочата си за писане. — Твоят живот ще бъде там навън. — И кимна в посока към града. — Ти ще станеш учен човек, човек на писмото. Също като баща ти. Но с цялото си сърце вярвам, че ще получиш и пост. Ще заемеш мястото си в правителството на нашата република.

Това пророчество ми се струваше абсолютно нереално. Татко никога не бе заемал пост в правителството ни и не можеше да се надява на подобно нещо; не беше един от предпочитаните „хора на Медичите“, които единствени получаваха богатство и влияние. Самата република бе единствено мечтата на незначителните хора като мама и татко, които затваряха кепенците си, когато Лоренцо Медичи минеше покрай тях на кон начело на поредния безвкусен парад на Карнавала, а групата му от подлизурковци и служители го следваше като огромна многоцветна змия.

Мама погали бузата ми със сухите си груби пръсти. При раждането ми е била почти четирийсетгодишна и в този ден ми заприлича на старица: набраздено чело, тънки и почти безцветни устни.

— Николо, много преди да се родиш, дадох тържествено обещание пред нашия Бог. Заклех се, че ще отдам първия син, когото износя в утробата си, на нашата bella Firenze[100] и нейните libertas.

Широко разположените й, малко котешки очи сякаш надникнаха в душата ми.

— Днес ти ще започнеш да изпълняваш това обещание. С времето ще обикнеш нашата Firenze и тогава ще разбереш защо трябва да я спасиш. Защо трябва да възвърнеш нейните libertas на всичките й поданици. А не само на малцина.

С тези думи майка ми ме отдаде на Флоренция. Докато прекосявах Понте Векио, очите ми се замъглиха от сълзи, защото знаех, че никога повече няма да следвам любимата си майка из къщата ни като домашен любимец. И в този първи ден не се влюбих в bella Firenze — бях прекалено уплашен.

Но преди да е изминала дори една седмица, след закуска вече изскачах през вратата, хуквах по моста и след няколкостотин крачки се намирах в шумното сърце на цялата европейска търговия. В ума ми сградите от двете страни на улицата приличаха на огромни кораби, високите фасади на магазините за коприна винаги бяха украсени с огромни блестящи парчета дамаска, а от почти всички прозорци на работилниците за вълна, всяка от тях голяма колкото palazzo, се спускаха дълги ивици новоизпран плат, фин почти колкото коприната, и плющяха на вятъра. Понесен от високия прилив на движението, прекосявах града по виа Калцаиуоли, наречена така заради множеството магазини за долни дрехи от двете й страни, макар че под дългите балдахини на повечето аркади пред магазините се извършваше друга работа: там имаше обущари, златари, илюстратори на ръкописи, книговезци, първата печатарница в града ни.

Но сред цялата тази търговия, която в моите очи наподобяваше велика и запленяваща битка, открих още по-удивителна красота. На виа Калцаиуоли можех да обикалям около огромната сива сграда на църквата „Орсанмикеле“ и да гледам нагоре към статуите на светците-покровители на всички гилдии, като претворените от Донатело свети Марко и свети Георги. Изглеждаха почти като живи и това приличаше на чудо, когато ги сравнях със скованите бостански плашила, изваяни през вековете преди нашето Rinascimento[101] на древните изкуства и букви. В края на улицата се намираше огромната дуомо, облечена в бял и зелен мрамор и увенчана с огромния тухлен купол на Брунелески; всеки път, щом минех оттам, навеждах глава толкова назад, че си мислех, че ще падна, и продължавах напред с гордост, породена от мисълта, че хората, създали тези invenzione, са флорентинци като мен.

Но най-голямото чудо на моята bella Firenze открих в суровата пиаца Дела Синьория, която на изток граничеше с издигнатия от грубо одялани камъни palazzo, където много години по-късно щях да служа на републиката ни, точно както предрече мама. Пиаца Дела Синьория представляваше огромно място за беседи, където идеите се обменяха като монети на гишетата на банките от двете страни на вливащите се в нея улици. Тук се събираха хора с всякакво обществено положение, от ковачи в дебели кожени престилки до адвокати и търговци на вълна в подплатени с кожа наметала. Обсъждаха неща, които не разбирах, дори когато успеех да ги чуя сред невероятната врява; въпреки това обаче бях запленен просто да ги гледам как говорят, да изучавам начина, по който жестикулираха, кимаха, мръщеха се, размишляваха, обръщаха се от един събеседник към друг.

Може би някаква част от мен все още се намираше на прага на тази врата в Чезена, но съзнанието ми бе изцяло погълнато от това видение от миналото; бях ни повече, ни по-малко седемгодишно момче, което плъзгаше поглед по пиаца Дела Синьория, приковано на място пред живота, който го очакваше. И дори когато този жив спомен избледня, той се оттече от съзнанието ми толкова бавно, че за известно време останах загубен, нито на едното, нито на другото място, изпразнен от всякакви мисли и чувства, освен дълбок копнеж да чуя гласа на майка си и да мина по улиците на нашата Флоренция.

Когато отново осъзнах къде се намирам, бях намерил отговора си. Не бях изминал целия път до Чезена, защото вярвах на някого. Не вярвах нито на Валентино, нито на Дамиата, нито дори на Съвета на десетте.

— Аз принадлежа само на републиката, нашите libertas и нашата bella Firenze — прошепнах и видях как думите ми се издигат в неподвижния студен въздух като дим от кадилницата на свещеник. — Каквото и да е необходимо, за да спася града, който обичам, ще го сторя.

* * *

Едва изрекох тази клетва, когато видях, че си има свидетел, макар да изглеждаше също толкова призрачен, колкото лицата, които бях оставил във Флоренция и във времето. Намираше се на около петдесет braccia от мен, застанал под една улична аркада. Наметалото му приличаше почти на сянка на фона на кепенците пред витрините на магазините, а лицето му бе обвито толкова плътно в качулката, че приличаше чисто и просто на бяла като кост карнавална маска — в този случай на скелетоподобното лице на Смъртта, вместо на това на Дявола с брада на козел, която зърнах за толкова кратко в pianura. И все пак ме обзе ужасяващата убеденост, че този мъж е бил свидетел на случилото се в онази нощ.

Можех да тръгна по друг път, но не виждах как това ще ми предложи по-голяма сигурност. Ако мъжът наистина беше съучастникът на убиеца — или може би дори маестрото на ателието, — бягството ми само щеше да отложи тази разплата за време, когато можеше да не разполагам с предимството дори на това малко предупреждение.

Закрачих към него. Гърдите ми се бяха превърнали в барабан. Преполових разстоянието помежду ни и установих, че единственото, което виждам от лицето или маската му, все още са бледи контури.

Провикнах се с отчаяната смелост на неразкайващ се еретик, застанал пред кладата:

— Ей, ти! Нова маска ли си имаш?

В качулката му зърнах проблясване на странна метаморфоза, сякаш избеленият череп бе започвал да се увива в бледа плът. Виждах тъмните очни ябълки, въпреки че все още не можех да зърна очите му.

Наметалото му се изду като орел, готов да излети, и аз се стегнах, за да посрещна нападението му. Вместо това той се обърна и започна да се отдалечава толкова бързо, че излезе от другия край на аркадата почти преди да съм успял да си поема въздух. Едва след като се скри напълно, ми хрумна, че този маршрут щеше да го отведе право до квартирата ми, около която можеше да си намери не едно и две скривалища, да се притаи и да чака.

Впуснах се в толкова вихрено преследване, че зрението ми се размъти от студения вятър. Краката ми едва не се хлъзнаха по леда, докато завивах тичешком зад ъгъла…

Спрях толкова ненадейно, че се подхлъзнах на не повече от една ръка разстояние от върха на кинжал.

— Видяхте ли това?

Вдигнах глава. Лицето беше съвсем човешко, макар че устата изглеждаше замръзнала във формата на буквата О. Разпознах това лице в същия миг, в който познах и гласа.

— Джакомо?

— Той мина тичешком покрай мен — оповести възмутено помощникът на месир Леонардо. — Щеше да ме събори, ако не бях отстъпил настрана.

— Видяхте ли лицето му?

Той поклати глава.

— Не беше човек.

— Но не носеше маската, която сте видели в гората онзиден.

Същата маска, която бях видял в pianura.

— Не. Лицето на луната. Или на сова. — Джакомо заразглежда кинжала, който все още не бе прибрал. — Или изобщо без лице.

Последното описание ме накара да кимна, защото ми се стори по-точно от „маската на Смъртта“, която бях видял. Моята наука, ако мога да я нарека така, до момента не бе успяла да ни даде лицето на убиеца. Той ми беше позволил да видя само маски. Или никакво лице.

Само след като помислих за всичко това, се сетих да попитам:

— Джакомо, защо сте тук навън?

— Чаках ви.

Изрече го с такъв тон, сякаш аз съм виновен и за неудобството му, и за сблъсъка му с безлик демон.

— Маестрото ме изпрати да ви заведа при него.

Сега можех да отговоря поне на един въпрос: Валентино със сигурност вече бе разказал за разговора ни на Леонардо, който очевидно ме викаше по заповед на дука.

— Маестрото все още ли ще иска да ме види по това време?

Джакомо кимна. Миланският му акцент звучеше премаляло както винаги:

— Маестрото никога не спи.

Глава 8

Нуждата убеждава човек в прекалено много неща, в които разумът не успява.

Джакомо ме поведе към противоположната страна на града, където се спряхме пред постройка, която приличаше на трапезария в изоставена църква. През процепите в завесите можех да видя, че вътрешността на тази подобна на склад тухлена сграда е осветена както по бял ден. Изкачихме се по двете стъпала, след което Джакомо влетя през вратата така, сякаш бе служител в затвора, дошъл да арестува някого.

Събрах сили за повторно посещение в ада.

Видях, че голямото помещение някога е било спартанска трапезария; ако стените са били украсени с фрески, сега те бяха замазани. Двете големи маси в центъра на стаята може да са били оставени от монасите при напускането им, макар че трапезарията им сега се използваше за цел, която гълтачите на супа за нищо на света не биха могли да си представят. И аз не можех.

С изключение на двете маси, целият под беше покрит с приспособления, действително създадени от маестрото: безброй машини с механизми и зъбци; малки лодки; особени стълби; огромен арбалет; гигантско колело, което стигаше почти до гредите на тавана, и към него бяха прикачени две дузини ведра. Видях всичко това и безброй други неща, които не мога дори да опиша.

Облечен във велуреното си наметало и жилетка от червен атлаз, Леонардо бе вперил поглед в един чертеж на няколко подобни на зъби неправилни форми, които изглеждаха съставени изцяло от числа. Реших, че тези изчисления имат нещо общо с disegno на убиеца — или с височината на жертвите му, — и веднага се приближих до него.

— Ще построим цял град, дукът и аз. Тук, в Чезена.

Едва тогава видях, че разглежда груба карта с точни изчисления на измеренията на този град; неговата mappa на Имола навярно бе започнала с подобни проучвания.

— Нов град, на който биха завидели дори древните. С водопроводи, канавки, шлюзове, болници, съдебни зали, обществени постройки, издигнати в прослава на разума и свободата. Начертах ги и двамата с дука ще ги построим. Един свят без мизерия, глад или мрак. И той ще започне тук.

Бих го помислил за луд, ако не беше фактът, че и аз вярвах също така убедено, че ако на тази земя има човек, способен да изгради нов свят, това е Валентино. Но дукът със сигурност не бе заповядал на своя инженер-генерал да ме повика за тази демонстрация.

— Какво е това, което не може да чака, маестро? — попитах и отново се стегнах, готов да изслушам лекция по анатомия.

— Донесоха ни това преди два дни. От Имола. Намерили го войниците, които Негово превъзходителство изпрати да търсят мадона Дамиата.

Останах леко изненадан от почитта, с която изрече името й, почти така, сякаш говореше за Светата дева.

Леонардо пъхна два пръста в кожена кесия, закачена към колана му, и извади най-напред една червена нишка прежда; когато видях картичката, прикрепена към нея, трябваше да затворя очи.

— Как са я открили?

— В една длан. От ръка, която не можахме да намерим, преди да напуснем Имола.

— Имате предвид ръка, която е била на една от двете streghe. Не може да е на Дамиата?

— Не. Не е нейна — отрече той и ми подаде bollettino. — Това говори ли ви нещо?

Картичката може да е била оцветена от телесни течности или просто от киша и червена почва. Въпреки тези петна и грубия почерк успях да прочета двете противоречащи си молитви: San Antonio mi benefactor. Angelo bianc, per vostr santite.

— Мастилото и почеркът съответстват на bollettino, който открихме в маслиновата горичка — обърнах се към Леонардо. — Предполагам, че го е написала Zeja Катерина.

За миг светлите очи на мъртвата вещица се върнаха, за да ме измъчват.

— Почти съм сигурен, че в тази gioca само тя е можела да пише и чете, макар и на диалект.

Обърнах картичката и не се учудих, когато видях друг надпис, този със съвсем малки, но елегантни буквички на тоскански.

— А този почерк и китайското мастило — казах — са същите като онези от другата страна на предишния bollettino. Маестро, предполагам, че сте видели първия от тези bollettini, преди да го изпратят във Ватикана.

Имах предвид bollettino, който папата бе показал на Дамиата; Леонардо беше открил насечените останки на жената, която го беше носила в кесията си за заклинания, затова с основание смятах, че е видял всичко, открито по тялото й — включително и амулета на Хуан Гандия.

— И предполагам, че „ъглите на ветровете“ — продължих — е било написано със същия почерк като този bollettino.

Леонардо погледна към картичката, която все още лежеше на върховете на пръстите ми, сякаш очакваше да избухне в пламъци.

— Предположенията ви са правилни. И едното, и другото. Но трябва да прочетете този.

Наложи ми се да присвия малко очи, за да разчета стегнатите миниатюрни букви: Il quadrato e il primo cerchio.

— „Квадратът е първият кръг“ — казах. — Тогава това е геометрична фигура, също като предишните две. И също като тях, и тази ни предоставя гатанка или главоблъсканица. Но първият кръг беше вашата собствена роза на компаса, начертана около нарисуваната от вас карта. А квадратът беше ъглите на ветровете. Да не би да ни напомня за първите си фигури? Може би се опитва да привлече вниманието ни към нещо, което още не сме видели?

Едва го казах, когато разбрах каква игра играе този човек.

— Надписът описва новия disegno, който е начертал — рече маестрото.

Не се учудих, че се вкопчва в тази идея.

— Джакомо!

Джакомо като че ли се бе затътрил към леглото.

— Томазо намери ли Архимед?

Джакомо поклати глава, сякаш безкрайно уморен от такива искания. Съчувствах му: хаосът на интелекта на Леонардо, склонността му просто да разхвърля мислите си насам-натам така, както и вещите си, вече започваха да ме изтощават, макар че в това отношение двамата си приличахме повече, отколкото ми се иска.

— Ще намерим Архимед — заяви Леонардо, макар че кимването му бе утвърдително, но не и решително. — И тогава ще намерим и решението си. Напълно съм убеден, че ще открием „първия кръг“ сред доказателствата на Архимед.

Очевидно без желание да чака Томазо да дойде, Леонардо започна да рови из най-различни ръкописи, някои подвързани, а други не, които вече бе струпал на масата пред себе си.

— Заради преместването ни всичко се разбърка — обясни той, отново без да схваща иронията.

Приех отвличането на вниманието му като възможност да проуча някои от неподвързаните ръкописи, които ми напомняха за всички неподвързани книги в малката библиотека на баща ми. Повечето от тези документи, предимно преведени на латински, но един-два, стари и написани на гръцки, се занимаваха с математиката и стегнато изписаните редове често се придружаваха от диаграми с букви до върховете или сложни рисунки на различни многоъгълници. Не ми подсказаха нищо.

Скоро след това обаче открих страница, написана на латински, при това не от ръката на Леонардо; когато се загледах по-отблизо, видях, че е описание на мъж, пострадал от заболяване на мозъка, познато на гърците като kephalgia, която „отчуждава ума, предизвиква загуба на гласа и най-накрая изсмуква жизнената сила“. Докато Леонардо продължаваше да рови из томовете и страниците си, аз открих цял куп листове, изписани от същата ръка — очевидно ръката на някой лекар или на неговия преписвач, — които описваха какви ли не болести, както и некропсии, правени на покойници. Не един и два от тези листове описваха болести на мозъка: самозаблуда, загуба на паметта, период на апатия без говорене и свирепата лудост, която гърците наричат phrenesis. Един подобен случай, с екзекутиран престъпник, ме заинтересува дотолкова, че дръзнах да наруша безполезните огледи на Леонардо:

— Маестро, откъде намерихте тези лекарски разкази?

— Това са случаи на Бенивиени — каза той, сякаш съм някакъв селянин и го молех да обясни откъде се е взела гадостта по ботушите ми. — Антонио Бенивиени — тросна се Леонардо, когато продължих да го гледам с празен поглед. — Флорентинският лекар.

Сега и аз си спомних. Бенивиени беше прославен dottore; също като Леонардо, и за него се говореше, че е правил много дисекции на трупове.

— Човек не може да се насочи към науката анатомия, без да разполага със солидни знания по математика — продължи Леонардо. — Както виждате, цялата работа на Бенивиени е съвсем безполезна. Нищо не е измерил.

Не бях човек, който би вдигнал глас да спори в защита на лекарите. Въпреки това казах:

— Когато измерихте и идентифицирахте тази нова геометрична фигура, мой скъпи маестро, какво очаквахте да откриете във връзка с природата на убиеца, който я е създал?

— Ще видим.

Помислих си, че е време да заведем маестрото на училище, така да се каже.

— Тази вечер вашият Джакомо и аз видяхме този човек или чирака му на улицата, маестро. Очевидно тези хора разполагат с поне две различни карнавални маски, които носят, когато отиват да вършат злите си дела — едната с Дявола, а другата със Смъртта, поне доколкото видях. И вярвам, че този маестро на смъртта ще продължи с подобни измами, ще ни показва множество различни маски, гатанки и геометрични фигури и по този начин ще ни покаже работата си — дори и да не иска да разберем кой е. Ето защо е решен да се сдобие с тези „Елементи“ на Евклид — защото съм сигурен, че името му е написано вътре.

Леонардо ме слушаше и устата му помръдваше, но не изрече нищо на глас.

— Маестро, вярвам, че този човек обикновено се движи сред нас без маска, но по някакъв начин успява да прикрие истинското си лице. И както вече ви казах, твърдо съм убеден, че няма да успеем да го идентифицираме, преди да влезем в ума му и да разберем нуждата му…

— Нужда? — Гласът на Леонардо ненадейно стана писклив като високите ноти на piffaro[102]. — Вие изобщо разбирате ли тази ваша дума, тази necessita[103], за която постоянно говорите? Вие… вие сте само един латинист, забучил нос в древни текстове!

Отдръпна главата си назад, сякаш искаше да се отдръпне от този ужас.

— Какво си мислите? Че доказателствата, които търся, се намират в красивите многословия на оратори като вас? Какво сте измерили вие? Къде е вашата esperienza?

— Можете да поставите пръчката си за измерване до черепа — отговорих, — но тя няма да ви каже нищо за желанията и нуждите вътре в него.

Леонардо ми се закани с огромния си пръст.

— Кажете ми тогава, мой изтъкнати човече на буквите, с какъв инструмент сте се сдобили, за да измерите тези желания, които съществуват само в ума на хората, когато аз, който съм правил дисекция на самите кухини на мозъка, все още не съм разгадал този механизъм? Да не смятате да разперите ръце като някой босоног глупак, който измерва градината си със зеленчуци, и да ми кажете, че вие и само вие сте изчислили дължината на желанието на някой човек? По-добре му измерете cazzo!

— Моят инструмент, щом непременно ви трябва инструмент, е мъдростта на тези, които са наблюдавали историята и са извлекли уроци от нея. Херодот. Плутарх. Тукидид. Тит Ливий! Те са ни снабдили с всички мерила за желанията и амбициите на човешкия род. Както казва Ливий, „В историята можеш да откриеш човешкия опит във всичките му безкрайни разновидности“. Това е моята esperienza!

— Не отричам, че изучаването на историята е храна за интелекта — призна Леонардо, вече не толкова разгорещено. — Но вие… вие не ни предлагате никакво пряко наблюдение на артефактите от самото престъпление.

— „Артефакти“ ли, маестро? Имате предвид смъртните останки на онези нещастни жени? Вече взех под внимание начина, по който са били разчленени, как се очаква от нас да ги открием и как местоположението на частите им — или липсата на такова местоположение — ви накара да се лутате в тъмни гори и да търсите някакъв disegno, който съществува само в кухините на вашия мозък!

Замълчах и внимателно го изгледах. Кожата ми ненадейно настръхна.

— Има още нещо, нали, маестро? Нещо, което не сте ми казали.

Огромните му пръсти задърпаха наметалото, сякаш се опитваха да го изчистят от лепки. Всяка ръка се движеше отделно от другата.

— Сърцето е мускул… с изключителна сила и издръжливост — промълви най-после той. — Природата е замислила клапите толкова интелигентно… за да позволи постоянен поток само в една посока. Кръвта пулсира през артериите ни така бурно… като река, която фучи през тесен канал.

Маестрото описа това енергично действие с треперлив шепот, сякаш изричаше на глас някой от вътрешните си монолози.

— Когато изучаваме течението на реките, виждаме, че понякога с времето водата издълбава проходи в солиден камък… В тялото този поток придобива такава сила, че може да пръсне някоя вена в главата… Сред по-възрастните хора това накрая ще причини загрубяване и удебеляване на стените на вените, докато кръвта вече не може да циркулира с достатъчно сила, за да…

Собствената ми кръв замръзна във вените.

— Довършете мисълта си, маестро. Знам, че тези жени не са загинали от удебеляване на артериите.

— Кръвта се стича в долните части на крайниците… след като циркулацията спре. Но това… това натрупване го нямаше в останките, които ми донесоха. — Треперещото лице на Леонардо беше посивяло. — Кръвта трябва да е изтекла по време на разчленяването.

Прекалено добре си спомнях ездата на козела, която преживях. Тогава сместа обездвижи тялото ми, но не ме направи неуязвим за болката; докато крайниците ми се бореха да си възвърнат подвижността, си представях, че хиляди шила пробождат мускулите и ставите ми. Тези клети жени са били разчленени, докато са били обездвижени от упойващите вещества; навярно не са можели дори да изкрещят. Но са запазили напълно усещанията си за страх, болка… и за ужасяващото разкъсване на плътта си.

Сведох поглед към страниците, които бях разгледал преди това.

— Маестро — измърморих, — щом смятате, че писанията на Dottore Бенивиени са безполезни, може ли да взема няколко от тях?

Леонардо махна с ръка като старица, която пропъжда муха.

— Вземете каквото искате — прошепна той. — Както ви казах, Бенивиени не е измерил нищо.

* * *

Веднага щом залостих вратата си, запалих свещ и седнах пред малката маса, която си бях набавил, за да пиша на нея. Разчистих собствените си документи и ги замених с тези на Бенивиени. Случаят, който така ме заинтригува в трапезарията на Леонардо, беше свързан с един окаян престъпник, Джакопо — закоравял крадец, обесен за множеството си престъпления. Но след като го свалили от бесилката, се оказало, че е жив, и след лекуване се възстановил. Воден от порочната си природа обаче, той не оценил чудото на възкресението си и незабавно се върнал към същите престъпления — заради което отново го обесили, този път успешно.

Dottore Бенивиени бил направил множество аутопсии, за да установи анатомичните причини за най-различни болести и смъртни случаи, и бил твърдо решен да открие причината за непоправимото поведение на Джакопо. След като го разрязал от край до край, лекарят насочил интереса си към задната част на главата му, където се намира кухината на мозъка, позната като memoriae sedes — „мястото на паметта“, или, да го кажем по-изискано, „тронът на паметта“. Бенивиени забелязал, че в тази част от мозъка се съдържа много по-малко вещество, отколкото очаквал. Въз основа на тази липса, пишеше лекарят, Джакопо „почти не помнел предишните си престъпления и получените за тях наказания, затова много пъти се връщал към престъпленията си без срам, като куче към повърнатото от него, така че накрая сам си окачил примката и сложил край на живота си“.

Продължих да седя на скърцащия си стол и да почуквам с пръст по това последно изречение. Заключението на Бенивиени беше абсолютно безсмислено. Изключено беше Джакопо, въпреки анатомичния си дефект, да е забравил за престъпленията си — прекалено добре е помнел как да ги извършва. И въпреки това не можех изцяло да отхвърля наблюденията на лекаря. Струваше ми се, че този Джакопо — съвсем обикновен човек — е от същия вид като тези редки хора, които бях подбрал от препрочитането на историята: Александър Ферски, римският диктатор Сула или императорите Калигула и Нерон. Всички те, независимо от обстоятелствата, многократно бяха повтаряли престъпленията си без срам, вина или мисъл за наказанието (и все пак историята ни показва, че тираните — престъпници също като Джакопо — рядко умират от естествена смърт.) Този незначителен Джакопо не е разполагал със силата на властта, за да задоволява докрай поривите на злата си природа, но вярвам, че дори като овчар или обущар пак е щял да изпитва необяснимо удоволствие от жестоки постъпки. Описанието на Бенивиени всъщност беше много точно: „като куче към повърнатото от него“, такива хора са подтиквани от някакъв животински инстинкт да се връщат отново и отново към престъпленията, които вече са опетнили душата им.

Както казах на дука, човешката природа не се променя от век на век и всеки човек е роден с постоянна природа. Затова не можех да не се съглася с мнението на dottore Бенивиени: този дефект, независимо дали е онази „болест на душата“, за която говори Платон, или някакъв недостиг в самия мозък, винаги е съществувал у хората, засегнати от него. Природата ги е създала такива и нито човекът, нито Фортуна могат да ги променят.

Студен вятър накара кепенците да задрънчат. Придърпах жакета по-плътно около тялото си и си се представих на прага на съзнанието на този рядък човек, точно както бях влязъл в ума на Анибал или Цезар и ги бях разпитал там. Инстинктът ми подсказваше да побягна, но въпреки това се взрях в ужасяващия Лабиринт на този човек и безмълвно се обърнах към него:

Твоята нужда е просто да унищожаваш живота, да пируваш без състрадание и съвест със страданието на невинните си жертви. Природата ти е такава още откакто животът ти се е зародил в майчината ти утроба. И все пак по някакъв начин винаги си успявал да прикриеш чудовищното си лице зад маската на човек.

Вятърът свистеше през процепите на вратата ми, която не прилепваше добре към рамката.

Сега обаче те познавам, макар че не знам нито лицето ти, нито името ти. Защото аз единствен знам тайната, която те отличава от всички нас още от първия ти дъх. Това не е тайна, която пазиш в унищожена душа. Това е една още по-страховита заблуда.

Ти си се родил без душа.

Глава 9

Най-добрата мярка срещу плана на врага ти е да сториш доброволно това, което той очаква да направиш само насила.

Два дни по-късно — в деня след зимното слънцестоене — все още нямаше вест от Дамиата или някакъв признак какво възнамерява да прави Валентино. Вместо това град Чезена стана място на най-големите увеселения, които, изглежда, бе виждал някога.

Ballo[104] се състояха в Съдебната палата, която се намира на север от главната пиаца на града, в подножието на мрачната цитадела. Фасадата й се състои от два реда сводести прозорци и тя се допира до крепост с почти същата безлична архитектура като тази на върха на хълма, макар че крепостта в подножието е много по-малка — не rocca, а rochetta[105], само с една голяма кула. Долепени в края, Съдебната палата и rochetta представляват един огромен каменен масив. Тази вечер частта на rochetta в тази грамадна стена беше тъмна като дъното на кладенец, а Съдебната палата беше осветена като работилница на някой майстор на оръжия.

Гражданите на Чезена бяха извършили удивителна промяна с голямата зала на палатата, украсявайки стените с всички гоблени, които можеше да осигури градът, както и с истинска гора от клони и борови венци с втъкнати нарове. В съседните стаи бяха поставени бюфети, които можеше да са събрани само от дузина други palazzi, отрупани с най-различни греяни вина с подправки, месни пайове, изделия от захарен памук и захаросани плодове.

Веселата музика се осигуряваше от ни повече, ни по-малко цели пет тробмона, около два пъти повече обои и свещи и също толкова многобройни лири, както и от един преносим театрален орган. Повечето от дипломатите — и куртизанките, — които бяха прекарали есента в Имола, бяха останали да приветстват зимата в Чезена. Дори прочутият хермафродит, известен като Il Portuguese[106], бе изминал целия път дотук; спокойно можеше да мине за тъжно дундесто подрастващо момче, облечено в рокля. Атлазеното деколте повдигаше нагоре гръд, която приличаше на гърди на дебел мъж.

Колкото до останалите дами, почтените омъжени жени на Чезена с радост бяха оставили съпрузите си да стоят до бюфетите, докато те се радват на вниманието на светски мъже — компания, в която ме приветстваха, макар и неохотно, защото посланиците бяха започнали да ценят умението ми да се сдобивам с полезна информация. Обкръжен от всички тези нетърпеливи дами, за малко да се окажа прегазен, когато тръбите накараха тези почтени съпруги да се втурнат към преддверието, като викаха: „Дукът дойде! Нашият дук е тук!“

Валентино не разочарова публиката си: той царствено се поклони и поведе всички ни в Lioncello[107]. Партнираше му изключително красива представителка на местното дворянство с добре изложена на показ гръд, която заслужаваше да бъде показвана. И все пак жената беше само украшение за дука, в когото бяха приковани всички погледи. Строен, но не и мършав в черния си жакет и панталон, той танцуваше едновременно с лекота и със сила. Никога не жертваше едното заради другото.

Едно местно момиче ме улови за ръката. Не беше много по-голямо от жена ми и в някои отношения толкова приличаше на нея, че почувствах как сърцето ми се разбива. Девойката не беше красива като Мариета, но имаше същия малък нос и същата момичешка гордост, която го държеше вирнат, докато танцуваше със същата импулсивна грация, с поглед, който беше срамежлив в един момент и пламенен в следващия. За първи път, откакто напуснах Флоренция, изпитах желание да взема Мариета в прегръдките си, макар и само за да я утеша и да й кажа колко ужасно съжалявам за този брак, който нито тя, нито аз искахме.

С малката ми партньорка се сблъскахме с известни трудности в Gelosia и се озовах изхвърлен от кръга като динена семка. Оттеглих се до бюфета в едно от преддверията, налях си санджовезе[108] и се опитах да забравя още малко от грижите си — само една сребърна чаша. Музикантите засвириха moresca. Piffari приличаха на издути бузи, а танцьорите се въртяха бързо.

Едва не се задавих с виното си. Като че ли отникъде, синьор Оливерото да Фермо изникна пред очите ми като Дявола в някоя пиеса, посветена на страстта. Въртеше се напред-назад със своята меднокоса венецианска дива и пищните им къдрици се мятаха — неговите бяха почти толкова дълги, колкото и нейните. Не бях виждал или чувал за синьор Оливерото, откакто пристигнах в Чезена, затова появата му ми се стори крайно неблагоприятен знак. Най-вероятно бе дошъл, за да уреди окончателното помирение между Валентино и кондотиерите.

Водовъртежът на moresca се превърна в подходящ акомпанимент за събитията, които се разгръщаха покрай мен, музиката гърмеше в ритъм с препускащите мисли в главата ми. Когато някой леко ме докосна по ръката, трябваше да мине малко време, преди да мога да фокусирам погледа си върху една от тези карнавални маски, които бяха излезли на мода в двора на Валентино, независимо дали беше сезонът на Карнавала, или не. Беше изрязана от зелена коприна и отворите за очите бяха поръбени с мъниста. Папагалски клюн закриваше носа на дамата.

Тя не ме поведе към танцовата площадка, а ме преведе през една врата в дъното на преддверието, откъдето се озовахме в по-тесен коридор или стаичка. Отвътре видях бледи крака, увити около бледи бедра, и чух страстни пъшкания. Опитах се да разпозная лицето на новата си придружителка, но маската ми позволяваше да виждам само устните и очите й.

— Искате ли да разберете какво е станало с приятелката ви? — потрепери тихият й глас.

Веднага разбрах за коя „приятелка“ става въпрос.

— Жива ли е? Къде е?

Маскираната дама ме стисна по-здраво за ръката и ме повлече покрай съвкупляващата се двойка. Коридорът пред нас беше студен и миришеше на влажен камък. В края му имаше малка врата. Приведох се, за да мина под трегера, и се озовах навън.

Над нас като огромна сянка се извисяваше гола стена; това беше укреплението, което свързваше Съдебната палата с единствената кула на rochetta. Водачката ми посочи към ужасяващо висока дървена стълба, която се издигаше от ледения двор до върха на този масив.

— Кой ви изпра…

Тя обаче вече бе затворила вратата зад мен. Опитах се да я отворя и се изненадах, че е отключена. Бързо обаче се отказах от идеята да тръгна след жената; някакъв посредник навярно й беше дал няколко дуката и тя едва ли можеше да ми каже кой всъщност й е възложил тази задача. Сега през ума ми се завъртяха безброй възможности. Дали Валентино не е намерил Дамиата и не я е затворил в rochetta? Или Оливерото, като пълномощник на Вителоцо Вители, е настоял да я затворят — или нещо още по-лошо, — за да не може да се върне при папата с разказа си за това, което е намерила в pianura?

Закатерих се по стълбата с почти толкова ловкост, колкото някоя маймуна, и може би също толкова малко здрав разум. Стигнах до върха на укреплението и погледнах надолу към пътеката, която минаваше по цялата му дължина, оградена от каменен парапет, който стигаше до рамото ми. Бях сам тук горе. Скочих на ледените плочи и предпазливо се приближих към една от дупките, издълбани в него, откъм страната, която гледаше към Чезена. Небето беше забулено с тънки облаци високо над главата ми. От комините из целия град излитаха искрящи въглени; отвъд стените, от селските къщи, разпръснати в pianura, излизаха колони от пушек и се издигаха високо в студения въздух. В мрака, отвъд който не можех да видя нищо, се простираше адриатическото крайбрежие; под Чезена виа Емилия променя посоката си и продължава покрай морето. А някъде на брега на тази тъмна вода стояха армиите на кондотиерите и чакаха.

Кулата в другия край на пътеката — там, където най-вероятно държаха затворниците — беше не идеално кръгла, а осмоъгълна, с голяма врата, която водеше право към пътеката. Промъкнах се вътре с подобаваща предпазливост — и едва не паднах в правоъгълното отверстие в пода, откъдето започваха тесни стълби, водещи към стаите отдолу.

Надникнах в мрак, толкова гъст, че можех да го загреба с шепи.

Лицето изплува от тъмнината така ненадейно, та повярвах, че някой е запратил към мен отрязана глава. Залитнах назад, паднах и главата ми се удари в пода.

Когато се съвзех, призракът вече бе застанал над мен. Мускулестите му крака бяха обути в тъмен панталон, а главата над тях бе потънало в сенки привидение.

Зърнах мургавото лице на Рамиро да Лорка, човека, когото папата бе натоварил с първоначалното разследване на убийството на сина си преди пет години — и когото Валентино неотдавна изпрати в Римини, за да го махне от пътя си. Рамиро вонеше на задушлив парфюм и помада, а косата му бе полепнала по черепа като дебела черна лапа. Но дори под тази лъскава черупка главата му беше прекалено едра и месеста за почти деликатните му ориенталски черти.

— Хората ми все още претърсват килиите долу — каза Рамиро, сякаш имаха всички пълномощия да го сторят. — Не трябваше да си навирате флорентинския нос в тази работа. Но след като го навряхте…

От ноздрите му излизаше пара.

— Вие не сте първият човек, подведен от блудницата на дука на Гандия. Разбирате ли защо дук Валентино може да иска да я затвори?

Кимнах. Едва успявах да мисля.

— Аз го създадох. — Гласът на Рамиро беше далечен, очите му — приковани в пустата ледена пътека зад мен. — След като убиха дука на Гандия и се стигна до решението да създадат на Чезаре светски пост, Негово светейшество ме помоли да заведа момчето във Франция и да се погрижа да получи херцогство и както беше обещано, да се ожени за Карлота Арагонска — цената, която уговорихме срещу развода на крал Луи.

Забелязах думата „уговорихме“ — изглежда, че Рамиро се смяташе за партньор на папата в подобни решения.

— Не бихте разпознали онова конте, което влезе в Шинон на боен кон с вплетени перли в гривата. Целият френски двор умря от смях от суетността му и започна да го нарича „малкия дук“.

Рамиро ненадейно погледна към тъмното стълбище в краката ни и вдигна ръка, за да ме предупреди да мълча. Не чух нищо. След миг той продължи разказа си:

— Когато Карлота Арагонска се присъедини към присмеха и отблъсна Чезаре, аз бях този, който му попречи да избяга от Франция и да се върне като скромен малък монах към тонзурата и червената шапка. Аз бях този, който уреди женитбата му с Шарлот д'Албре и му издействах херцогството Валентиноа от баща й. Аз създадох мъжа, когото наричаме Валентино. — Очите на Рамиро бяха съвсем тъмни, сякаш някой бе капнал в тях лудо биле. — Романя е имение на нашия Бог, дадено на нашия Свети отец като негова държава. Не е на дук Валентино, та да има право да го дава на тези псета.

Тук започна да ми просветва, така да се каже. Въпреки подозренията си към Дамиата, Рамиро най-вероятно беше мой съюзник, а навярно и неин във всичко това.

— Какво смятате да правите? — попитах. — Да върнете Дамиата обратно в Рим?

— Трябва да знам къде е онази книга — каза той. — Тя успя ли да избяга с нея?

По гърба ми се плъзна нещо студено. Рамиро навярно е присъствал, когато streghe са донесли „онази книга“ в Рока в Имола; навярно дори е участвал във вещерските игри. Но не мислех, че е вероятно Валентино, след като отпрати Рамиро в Римини, сега да му е споделил подробностите за нашия Gevol int la carafa — подробности, които бях споделил само с дука и неговия инженер-генерал.

По време на дългата си служба при Борджиите Рамиро бе „разпитвал“ стотици хора; не му беше трудно да забележи подозренията ми.

— Когато заминах за Римини, не взех всички, които все още са верни на Негово светейшество. Това би го сторил само някой лъжец и предател.

От носа му отново излезе пара.

— Поставих блудницата на Гандия под наблюдение. Постоянно. Дори в pianura.

Не можех да видя всичките му карти, но направих облог.

— Видях маската на вашия човек. Доколкото си спомням, тогава беше с Дявола. Предполагам, че ме е пощадил, защото не се е добрал до книгата.

Предполагах, че тъй като беше виновен, Рамиро ще го отрече. Вместо това той ми отправи поглед от вулканично стъкло, преди да отговори:

— Много хора са избягали през онази нощ — мъже, жени, деца. Вие и още двама не сте успели да се изплъзнете.

Тези „още двама“ почти със сигурност бяха клетите streghe. Но въпросът дали човекът на Рамиро е отговорен за изваждането ми от строя и за участта на двете жени, или просто е станал свидетел на всичко това, все още си оставаше влудяващо неясен.

— След като ги преследвал дълго — продължи Рамиро, — подчиненият ми намерил един от тези, които побягнали. Човека с голямото куче. И двамата с прерязани гърла. У мъртвеца нямало книга. Но имало следи от конски копита, които се отдалечавали от трупа.

— Конски копита — повторих глупаво. — Тогава кой е бил ездачът?

Рамиро вдигна арогантната си квадратна челюст.

— Скоро ще разберем. Най-вероятно блудницата на дука на Гандия е наела мъжа с кучето само за отвличане на вниманието.

Това предположение съвпадаше с теорията на Валентино, че Дамиата ще използва книгата за собствените си цели.

Рамиро излезе през отворената врата и отново плъзна поглед по пътеката. Върна се бързо до мен и видях, че тъмните му очи блестят от чувство, което не можах да разпозная, навярно страх или гняв. Може би и двете.

— Задайте си следния въпрос — прошепна дрезгаво той. — Каква причина има дук Валентино да закриля Оливерото да Фермо?

— Предполагам, защото Негово превъзходителство вече няма избор. Трябва да приеме условията, диктувани от кондотиерите.

Рамиро подсмръкна презрително.

— Ако наистина го вярвате, значи в никакъв случай не сте готов да отговорите на този въпрос. Убиецът беше в Капуа. Разбирате ли?

Разбирах, че много от кондотиерите са участвали в обсадата и разграбването на Капуа преди осемнайсет месеца.

— Същият човек, който уби дука на Гандия и тези жени тук, в Романя, изкла и гражданите на Капуа.

Отново погледна към вратата и ритъмът на гласа му видимо се ускори.

— Попитайте дук Валентино за жените в Капуа. Попитайте го какво се случи с тях.

Почти следван от тези думи, Рамиро излезе навън, на ледената пътека, и измина може би една трета от пътя, преди да спре и да застане с разкрачени крака и изправена стойка. Пред лицето му се издигаха облачета от дъха му.

Беше изпуснал четири такива облака, преди да видя какво чака.

Глава 10

Принцът, който желае да се опази от заговори, трябва да внимава повече за тези, към които е проявил прекалено голяма благосклонност, отколкото за онези, на които е причинил прекалено много вреди.

Петимата мъже в другия край на пътеката станаха видими съвсем ненадейно или поне така изглеждаше. Двамата невъоръжени вървяха пред трима арбалетчици. Разпознах силуета на двойката начело, преди да различа лицата им. Валентино, в черните си жакет и панталон, изглеждаше мършав редом до Оливерото да Фермо, който носеше самурена горна дреха без ръкав над туниката си.

Лицето на Оливерото бе съвсем безизразно. Но когато Валентно се приближи на няколко крачки от Рамиро, видях, че очите му почти се стрелкат наоколо. Въпреки това той не спря и не забави крачка, преди да застане достатъчно близо до него, за да му стисне ръката. Или да го удари.

Не направи нито едното, нито другото. Вместо това проговори с глас, далеч по-спокоен от очите му:

— Наредих ти да дойдеш при мен веднага щом пристигнеш.

Очевидно Валентино беше повикал Рамиро от Римини.

— Разбрах, че хората ти слухтят наоколо. Защо?

— Търся блудницата, която Негово светейшество изпрати тук.

— И си помисли, че е моя затворничка?

— Вие подозирате, че е съучастница в убийството на брат ви — отговори Рамиро. — Както и всички ние.

— Откри ли я?

— Хората ми все още търсят долу.

— Няма да я намерите — увери го Валентино и се обърна към Оливерото: — Знаете ли къде е тази дама?

— Ако искате да намерите блудницата на Гандия, заведете вашия месир Рамиро долу в затвора си и го попитайте.

Оливерото разкрачи крака и пъхна палци в колана си. Позата му беше също толкова предизвикателна, колкото и думите му.

— Ще разберете, че знае всичко за това — продължи той. — Той е предателят в собствения му дом.

Вените на врата на Рамиро се издуха.

— Докога ще продължавате да защитавате този impicatto?

— Искате да ме обвините ли? — попита нехайно Оливерото.

— Ваше превъзходителство, елате на себе си! — Лицето на Рамиро беше толкова потъмняло от гняв, че можеше да мине за мавър. — Враговете ви го откриха в помийната си яма и го превърнаха в синьор. — Обърна се към Оливерото. — Вителоцо Вители изсра това лайно от кървящия си задник, когато брат му го изчука.

Последвалите събития може би са само образ, който успях да събера в едно в съзнанието си едва след края на случилото се. Мисля, че Оливерото се хвърли върху Рамиро, който отстъпи назад в същия миг, в който Валентино скочи напред и застана между двамата. Но това се случи за частица от секундата.

От този момент нататък паметта ми е по-благонадеждна.

* * *

Валентино и Оливерото бяха застинали като камък, сякаш преобразени от погледа на Медуза. Оливерото бе замръзнал в мига, в който посягаше напред. Огромният му юмрук, почти забит в корема на Валентино, беше увит в двете по-малки длани на противника му, които в сравнение с неговите изглеждаха почти детски. Единственият звук беше далечният глух резонанс на тромбони, които все още свиреха долу, в Гражданската палата.

Валентино бавно вдигна глава и премести поглед от корема си към лицето на Оливерото, което вече не беше бледо.

— Само още един палец разстояние… и щяхте да ме разпорите — каза Валентино с глас, в който личеше собственото му напрежение.

— Знаете, че този нож не беше за вас — рече Оливерото.

Но нито единият, нито другият промениха позата си, сякаш това мерене на сила и воля, макар и случайно, трябваше да бъде доведено докрай.

— Братът на майка ви беше този, който ви прибра след смъртта на баща ви, нали? — попита Валентино небрежно, почти така, сякаш водеха най-обикновен разговор по време на пир. — Да. Джовани Фолиано, така се казваше този господин — продължи той, отговаряйки на собствения си въпрос. — И този вуйчо Джовани ви направи невероятна услуга, нали така? Изпрати ви при фамилия Вители, за да ви обучат подобаващо. Вителоцо и Камило — и да не забравяме толкова блаженопочившия Паоло — се превърнаха в бащи за вас. Усвоихте изкуството и науката на оръжията дълго преди да се обръснете за първи път.

Тук раменете на Валентино леко се надигнаха и спуснаха, сякаш повтаряше усилието, което току-що спаси живота му.

— Завиждам ви, синьор. Аз бях на седемнайсет, когато баща ми ми даде кардиналска шапка. Със същия успех можеше да ме направи кастрат в някой хор. — Дукът се усмихна леко и горчиво. — И все пак аз станах най-преданият служител на Негово светейшество. А вие предадохте вуйчо си.

— Напомням ви, че събитията от онази нощ бяха в интерес на Борджиите. — Оливерото изрече това през стиснати зъби. — Вуйчо ми възнамеряваше да се съюзи с враговете на папата. Ваше превъзходителство, точно вие трябва да знаете, че понякога подобни действия са необходими, за да могат способни хора да застанат на мястото на неспособните.

Погледът на Валентино стана спокоен и съсредоточен.

— И вие ли искате да изречете обвинение тази вечер? — Сега гласът му беше по-висок, подигравателен. — Уверявам ви, че и преди съм го чувал, така че вашите думи ще бъдат просто повторение. Но предишните нямаха смелост да се изправят лице в лице с мен. Вие обаче имате. За чест на фамилия Вители, трябва да призная, че са ви направили корав човек. И така, синьор, обвинете ме в убийството на брат ми. Кажете ми изрично това, което намекнахте току-що — че с такова предателство съм успял да застана на мястото на човек, който не можеше дори да държи меч.

Оливерото наклони глава съвсем леко. Почти веднага след това херкулесовските му рамене се отпуснаха и той се отдръпна леко от дука, макар че не отстъпи назад. Валентино все още го стискаше за ръката.

Погледът на Оливерото сякаш се плъзна настрана.

— Не възнамерявам да отправям никакви обвинения, Ваше превъзходителство.

Валентино кимна и пусна ръката му. Оливерото бързо обърна острието на кинжала си към собствения си корем и предложи гравираната дръжка от слонова кост на противника си.

— Онзи ден му се възхитихте — каза той. — Ваш е. Заедно с извиненията ми.

— Не. Задръжте го. — Тонът на Валентино беше абсолютно безизразен.

После дукът се обърна към Рамиро:

— Върви там с хората си и довърши претърсването — каза той. — Успокой подозренията си. После ще говорим.

Рамиро изглеждаше убеден не повече от мен, че Валентино е успокоил своите подозрения. Преди да наведе глава и да изпълни заповедта, той ми отправи поглед, който бе почти умолителен, сякаш бях единственият свидетел на завещанието му.

Когато Рамиро изчезна по стълбището, Валентино направи знак на един от арбалетчиците си да го последва надолу.

— Синьор Оливерото — изрече Валентино със студена официалност. — Дадох ви отговора, който поиска Вителоцо. Сега е време да се върнете при нашите приятели и да приключите с този въпрос.

Разбира се, имаше предвид нещо във връзка с договора си с кондотиерите. И по всяка вероятност „този въпрос“ бяха тайните допълнения, които им обещаваше Флоренция.

Оливерото се поклони почтително и започна да се оттегля като придворен, без да се обръща с гръб.

— Едно последно нещо, синьор.

Валентино направи две бързи стъпки и заличи разстоянието, което Оливерото бе оставил помежду им.

— Винаги съм се чудил… Наблюдавахте ли лицето на вуйчо си в мига, в който разбра, че сте го предали?

Оливерото наклони глава въпросително, сякаш със задаването на този въпрос Валентино бе разкрил собствената си слабост.

— Няма нужда да ми отговаряте сега. Само ще изградите в съзнанието си някакъв образ, като художник, който вярва, че може да види лицето на страдащия Исус. Трябва да помислите за това по-внимателно. Но лицето на чичо ви ще се появи пред вас тогава, когато най-малко го очаквате. Скоро, струва ми се.

Валентино се наклони към него, почти така, сякаш се опитваше да го подуши.

— При следващата ни среща ще ви попитам за отговора ви.

Оливерото наклони глава още малко. На лунната светлина светлите му очи приличаха на сняг. А после той ненадейно се завъртя и се отдалечи с гръб към дука.

Валентино направи знак с глава. Двамата арбалетчици изчакаха един миг, а после продължиха по пътеката в същата посока като Оливерото.

* * *

Можете да си представите мислите, които бушуваха в мозъка ми, когато се озовах на тази тъмна пътека сам с Валентино. Той отиде до парапета и известно време остана мълчаливо загледан надолу.

— Секретарю — каза най-накрая и ми направи знак да се приближа. — Виждаш ли идеята на всичко това?

В покритите със сняг околности тъмната мрежа от дървета, плетове, канавки и пътища, която маркираше древните латински граници в полето, се виждаше дори нощем.

— Центуриацион — така са ги наричали. Също както бойните единици в армиите им са се наричали центурии. — Кимна одобрително. — Благодарение на собствените си усилия и воля римляните са сложили света в ред.

Извърна се към мен толкова бързо, че потръпнах.

— Рамиро ви е повикал тук.

— Да — отговорих, защото приех думите му като въпрос. — Вярва, че Дамиата е затворена в кулата, така каза.

— А вие вярвате ли?

— Разбирам, че я подозирате.

— Заклевам се в личната си чест, че не знам къде е тя.

Вярвах на чувството на Валентино за лична чест повече, отколкото на всяка клетва, която можеше да даде пред Бог.

— Ваше превъзходителство, повярвахте ли на Оливерото, когато каза, че и той не знае къде… се намира Дамиата?

Той не отговори веднага.

— Боя се, че синьор Оливерото знае къде е. И ако е така, книгата може вече да е у Вителоцо Вители.

Както и преди, подозренията на Валентино бяха двусмислени, поне по отношение на Дамиата. Вярваше ли, че Оливерото да Фермо я е убил през онази нощ, докато се е опитвала да избяга с „Елементи?“ Или че просто е занесла книгата на кондотиерите с отчаяната надежда, че може да сключи сделка, която да й върне сина?

И в двата случая обаче бях склонен да вярвам на разказа на Рамиро, който допускаше възможността Вителоцо наистина да се е сдобил с „Елементи“, но по друг начин. И макар че намерението на Рамиро не беше да оневини Дамиата, тази възможност не означаваше задължително, че е виновна.

— Ваше превъзходителство, Рамиро е накарал да ни проследят в pianura. Твърди, че някакъв конник е настигнал пазача на мастифа преди шпионина му, прерязал му е гърлото и може би е взел книгата от трупа му.

Замълчах, преди да изрека обвинение… а после го сторих, като зададох въпрос:

— По това време синьор Оливерото още ли беше в Имола?

Валентино почти никога не показваше недоволството си, но сега като че ли се намръщи, както когато говореше за времето си като принц на Църквата.

— Какво още ви каза Рамиро?

Предположих, че се подготвя за разпит. И трябваше да внимавам да не запазя в тайна това, което Рамиро можеше да издаде прекалено бързо.

— Спомняше си за времето, когато ви е придружавал във Франция, Ваше превъзходителство. Смята, че успехът ви там е бил негово дело. Пита защо бихте защитавали Оливерото.

Изредих всичко това бързо, за да не наблягам на нито една част.

— А освен това настоя да ви попитам за жените в Капуа.

Валентино затвори очи и за известно време наклони глава на една страна.

— Капуа… В Капуа видях и чух неща, които не мога… — Адамовата му ябълка помръдна. — Бих предпочел да видя как хиляда войници увисват на бесилото за грабеж, отколкото някои от нещата, които нашите германски наемници сториха на децата, изтръгнати от ръцете на майките им. А после на обезумелите им от скръб виещи майки. Животни. Пъхтящи, вонящи животни. Дори не и това. Демони от ада. Когато затворя очи, самият звук от това, тази нечовешка врява… — Поклати глава така енергично, та си помислих, че ще притисне ръце до ушите си. — Предпочитам да оглушея, отколкото отново да чуя това… Секретарю, в Капуа под личната ми команда бяха едва една десета от войниците. Но това не ме оневинява. Трябваше да защитя честта на тези жени, така както бих защитил честта на родната си сестра.

За известно време остана загледан в огромния disegno на римляните, сякаш единствено в техния подреден свят можеше да намери изкупление за греховете на Капуа.

— Секретарю.

Остро изреченото обръщение ненадейно сложи край на размисъла му. Въпросът, който последва, беше също толкова прям:

— Според вас кой е убил брат ми?

Загледах се в дъха си, който се носеше над ледената пиаца под нас.

— Същият човек, който е убил онези жени в Имола — отговорих, претеглих следващите си думи и добавих, повтаряйки думите на Рамиро само отпреди няколко минути: — А освен това е бил в Капуа. Вярвам, че там е усъвършенствал занаята си.

— Продължавате да вярвате, че е някой кондотиер — каза Валентино почти разсеяно, като учител, насочил вниманието си към по-важни въпроси. — Но кой точно? Както знаете, те са разединени и в мненията, и в целите си. Във всичко. Това е основната им слабост.

Почувствах се окуражен от интереса му към слабостите на кондотиерите.

— Този човек е различен от другите. Различен е от всички други хора. Но аз… аз още не мога да определя…

Гласът ми заглъхна, защото си помислих, че може би убиецът е стоял пред двама ни преди броени минути. Но дори в този миг не можех да кажа със сигурност, че съм видял лицето му. В името на истината, имах основания да заподозра Рамиро също толкова, колкото и Оливерото или всеки друг от кондотиерите. До неотдавна Рамиро беше отговорникът за раздаването на правосъдие в цяла Романя; познаваше идеално околностите и почти със сигурност беше виждал картата на Леонардо. А жителите на провинцията бяха започнали да смятат жестокостта му за пословична — постоянно се споменаваше за издигнати по негова воля бесилки и за измъчвани момчета. Точно това ме притесняваше толкова. За нито един от тези хора не можеше да се каже, че му липсват качества на неописуемо жесток убиец.

Валентино изсумтя едва чуто, сякаш му бях наговорил само глупости… и това може би беше вярно. Но аз продължавах да съм убеден, че никога не бихме успели да идентифицираме този човек, като се опитваме да разберем на кого е верен — верността беше толкова променлива. Само истинската му природа не се променяше.

— Оттук не можете да я видите, но река Рубикон е пред нас — посочи Валентино към тъмния хоризонт на изток. — „Alea iactis est. Жребият е хвърлен.“ Така е казал Цезар, когато пресякъл Рубикон. Секретарю, скоро жребият ще бъде хвърлен. Само след броени дни. Но не бива да позволяваме на Фортуна да го хвърли вместо нас. Не можем да оставим съдбата си в ръцете на воините на Фортуна. Ако го сторим, все едно сами да изкопаем гробовете си и да легнем вътре.

Непроницаемият Валентино не би могъл да разкрие по-ясно надеждата си, че все още може да победи Фортуна — както и нейните воини, кондотиерите. А аз повярвах, че още имам време, макар и малко, да подпомогна каузата му.

Дукът със сигурност се надяваше да извлека точно това заключение от разговора ни, защото сега го прекрати. Отдалечи се към тъмната кула, където предположих, че ще научи повече от Рамиро да Лорка някъде дълбоко в нея. Но след няколко крачки Валентино внезапно се обърна, при което подметките му изскърцаха на леда. Сякаш бе забравил най-важното нещо.

— Секретарю, както казах, ние всички бяхме в Капуа — Вителоцо и Камило Вители, Оливерото да Фермо и Рамиро да Лорка, Паоло Орсини и братовчедите му. И аз.

Дори на слабата светлина успях да видя зеления блясък на очите му.

— Никой от нас не е невинен.

Глава 11

Хората се раждат, живеят и умират винаги с една и съща, непроменяща се природа.

До ден днешен Малатестиана в Чезена си остава една от най-съвременните и красиви библиотеки в цяла Европа. С този слон, изваян над вратата заедно с мотото на строителя си Малатеста Новело „Индийският слон не се бои от комарите“, входът й наподобява малък гръцки храм. За мен този надпис е отражение на арогантността на кондотиерите, които се превърнаха в слонове от пируване с животите на клетите комари, които така презираха.

Но в слънчевия ден — такава рядкост през зимата, — последвал изпълнения със събития ballo, този комар нямаше търпение да се вмъкне в библиотеката на слона. С трите си пътеки и дългите редици от колони и арки — както и десетките дълги пейки за четене, до които има огромни лавици, подобни на аналои, на които държат книгите, — Малатестиана прилича на катедрала, в която идваш, за да почиташ знанието.

Попитах един монах къде да намеря „Дванайсетте цезари“ на Светоний Транквил и той ме насочи към една от пейките. Подвързаният с орнаментирана кожа с кехлибарен цвят том беше прикрепен към лавицата с желязна верига. Беше копие, но латинските букви, по две колони на всяка страница, бяха написани с толкова точна ръка, че спокойно можеше да са дело на печатарска преса.

Благодарен за светлината, която се изливаше през големите прозорци с арки, започнах да прелиствам Светоний така, сякаш влизах в кръчма, пълна със стари приятели. Добре познавах тези биографии на древните римски императори. В този случай обаче бях твърдо решен да открия ключа към необикновената природа на човека, който живееше сред нас и криеше ужасната си тайна.

След като преди три дни прочетох за некропсията, която dottore Бенивиени бе направил на непоправим и неразкаял се престъпник, стигнах до теорията, че човекът, когото търся, е роден с тази рядка природа. Затова би проявил някакви признаци за тази природа дори като дете. Светоний, който е бил жив свидетел на делата на някои от своите дванайсет цезари и е чел документите за императорите, живели преди неговото време, старателно е записвал всички показания за ранните им години, до които е успял да се добере. Затова вярвах, че мога да изпробвам хипотезата си в страниците на Светоний.

Прекарах часове, погълнат от разказ, който обхващаше цели династии, повествованието за Юлий-Клавдиите, победени от амбициите, копнежите и страховете си, които властта бе превърнала в чудовища. Само първите двама Флавии, Веспасиан и Тит, като че ли се бяха спасили от тази неизбежна поквара: Тит, който като млад мъж проявявал недодялани апетити, се поправил, след като станал император, с което изненадал всички — освен може би тези, които го познавали най-отблизо и били забелязали вродената му доброта.

Калигула и Нерон обаче притежавали черти, които рязко ги отличавали от другите. И двамата си бяха спечелили вечен позор с жестокостта и престъпленията си; и двамата проявявали признаци за тази природа още като съвсем млади, дълго преди властта да успее да открадне душите им. Император Тиберий, който възпитал Калигула, веднъж признал: „Отглеждам усойница за римския народ и възпитавам Фаетон за целия свят.“ Фаетон беше синът на бог Хелиос, който откраднал слънчевата колесница на баща си и паднал на земята, като опустошил Африка и я превърнал в пустиня.

Също като чудовището, чието прецизно касапство бях опознал толкова отблизо, Калигула не искал жестокостите му да се извършват бързо и извличал удоволствие от болката на жертвите си; заповядвал на палачите си да причиняват смъртта не с един удар, а с множество малки рани. Най-честата присъда на Калигула — „Накарай го да почувства, че умира!“ — се превърнала в пословица сред гражданите на Рим. Светоний приписваше дефектите на Калигула на mentis valitudini, „умствена болест“, която се проявявала под формата на епилепсия, но аз не вярвам, че между двете е имало връзка. Епилепсията е преходно умствено разстройство, което се появява от време на време; „болестта на душата“, ако мога отново да цитирам Платон, от която е страдал Калигула, е вроден дефект, който се е проявявал през целия му живот. Вярвах, че Калигула не е бил по-различен от човека, когото търся: и в двата случая душата (или може би трябва да кажа способността за милост, съчувствие и разкаяние, която представлява по-добрата част от нашата природа) не е загинала или увредена, а изцяло липсваща.

Същото важало и за Нерон. Още на десет години той проявявал черти, които карали учителя му Сенека да сънува кошмари, че младият му повереник е прероденият Калигула. Но в младостта си и Калигула, и Нерон внимавали да прикриват истинската си природа. Калигула дори се правел на толкова кротък, че за него казали: „На този свят не е имало нито по-добър роб, нито по-лош господар.“ Нерон толкова свикнал да крие греховния си живот, че дори след като си построил дворец, на който можели да завидят и боговете, продължил нощем да тормози Рим, като си слагал перука или някаква друга дегизировка, за да може да броди по улиците като обикновен разбойник, да ограбва и изнасилва невинните си поданици, които и денем тормозел с прищевките си, но сега с далеч по-свирепо насилие.

Мислех за тези подробности, когато една сянка се втурна към мен, неочаквана и стряскаща като огромна хищна птица, кацнала ненадейно до мен. Но бледото лице на това създание бе обкръжено от самурената кожа, с която бе поръбена качулката му.

Преди да успея дори да отворя уста, тя притисна своята към устните ми.

Глава 12

Всеки може да види колко е щастлив този, който се е родил глупав и вярва на всичко.

Кой може да опише тази целувка? Това беше целувка, която вълнуваше за толкова целувки, колкото са многобройни пясъчните зърна между Либия и Киренея, както е казал Катул[109]; целувка, която ме превърна „цял в сяра и пламък и накара сърцето ми да пламне“, както е казал Петрарка; целувка, която разтопи плътта ми и изпепели душата ми. Това беше всяка целувка, която щях да разменя някога с всяка жена, която щях да обикна през живота си, целувката, която кара дъха на умиращия да секне, целувката, която кара камъка да оживее.

— Пресвято разпятие — притисна Дамиата чело до моето и погали лицето ми с облечените си в ръкавици ръце. — Скъпият ми Николо.

Белотата на кожата й ми се стори почти ослепителна и повярвах, че ароматът й на розова вода и лилии ще ме задуши. Умът ми се бе превърнал в гръцки хор, където всички чувства крещяха заедно, но всяко с различен глас: удивление, радост, облекчение. И гняв, подозрение, дори ревност.

— Къде…?

Не можах дори да изрека въпроса докрай.

— Изплъзнах им се и се скрих в провинцията. В домове на селските стопани и колиби на арендатори. Те ме защитиха, Николо. Такива добри хора! Хора от низините, като мен.

И започна да покрива лицето ми с изгарящите си целувки.

— Пресветата Дева и теб е опазила жив, както се молих хиляди пъти.

Помъчих се да намеря капчица разум в кипящата си глава. Знаех, че имам още въпроси. Прекалено много въпроси.

— Как избяга?

— Магьосникът с кожения нос допря нос до гърлото ми и ме извлече оттам. Просто ритна задната стена на колибата и тя рухна, толкова неустойчива беше.

Щом са я издърпали отзад, не би могла да ме види, че лежа от външната страна на вратата.

— И децата излязоха с нас — продължи тя. — Бягахме три-четири километра, преди да успея да му се изплъзна. Тогава вече дори не знаех в коя посока да тръгна. Накрая намерих една селска къща, в която хората ме прибраха. Николо, ти как се измъкна?

— На гърба на козел. Веднага щом излязох от колибата, ме удариха по главата — човек с маската на Дявола, с оная малка козя брадичка, точно както го описа Джакомо. Събудих се в друга колиба някъде в pianura, намазан от глава до пети с онова гадно мазило на Хеката[110]. Двете streghe също са яздили козела в онази нощ. Те обаче се озоваха в избата на Леонардо.

Дамиата се прекръсти два пъти.

— Не биваше да те водя там. Мога само да те помоля хиляди пъти за прошка.

Тя взе ръцете ми в своите и ги задържа така. Примигваше, за да прогони сълзите си, докато накрая почувствах, че не мога да я гледам повече, защото дори да вярвах, че чувствата й са изцяло престорени, изписаното на лицето й разкаяние пак би ме разтопило. Дори и само за да не се разплача, се насилих да попитам:

— Книгата. Какво видя в книгата?

Дамиата избърса очите си и се огледа наоколо. Само монахът проявяваше интерес към нас.

— Това е само училищен текст. „Елементи“ на Евклид, преведени на латински.

Думите й съвпадаха с описанието на Валентино. Рекох:

— Ами „те всички“, за които каза, че са в…? Това са били имената на кондотиери?

— Написали са имената си в полето, точно както ме поканиха да направя и аз. Вителоцо Вители. Паоло и Роберто Орсини. Оливерото да Фермо.

С този списък Дамиата сякаш разтри лицето ми със сняг и ме върна към по-разумно състояние.

— Литанията на най-големите престъпници в цяла Италия — казах.

— Zeja Катерина е призовала Gevol int la carafa за всички тях.

Това също съвпадаше с думите на Валентино.

— Но, Николо, тя е написала в полетата и други неща, и там, където има празни места след края на главите. Разкази за предсказания, нещата и хората, които е призовал Gevol… или поне така ми се стори. Речникът й е като salsa[111] от тоскански и романски. А освен това нямах много време да я прелистя.

— Тогава Zeja Катерина навярно е записала името на strega, у която е бил амулетът на дука на Гандия — казах. — Възможно ли е в книгата да има дори описание на амулета?

В такъв случай дори слепец би видял, че кондотиерите са замесени в убийството на дука на Гандия.

— Не знам. Николо, имаш ли представа какво се е случило с мъжа, който побягна с книгата? Мъжът с кучето.

Не можех да не се запитам дали този въпрос не е само за заблуда. И Валентино, и Рамиро подозираха логично, че Дамиата е използвала мъжа с кучето за заблуда, за да може самата тя да грабне книгата.

— Рамиро да Лорка е пратил шпионин, който ни е следял — отвърнах предпазливо. — Предполагам, някой от офицерите му. Ти видя ли го?

Тя поклати глава.

— Не видях никого.

— Лично Рамиро ми каза, че този негов шпионин е открил мъжа и кучето му, и двамата мъртви. Книгата не била у трупа.

Дамиата отново се прекръсти.

— Тогава кой…?

Сметнах, че това е въпрос, който спокойно мога да й задам аз. Въпреки това реших да подходя към съмненията си по-заобиколно.

— Къде беше, след като избяга от pianura?

— Когато най-накрая си помислих, че е безопасно да се върна в Имола, вие всички бяхте заминали — ти, Валентино, армията, маестро Леонардо. Трябваше да пиша в Рим, да поискам пари от банкера си. А после да дойда тук.

Отново чух ехо от подозренията на Валентино. Може би Дамиата бе останала в Имола, за да започне преговори с кондотиерите и да размени книгата за сина си. Може би затова сега бе дошла тук.

Пуснах ръцете й и се заставих да я погледна в очите, които приличаха на син пламък.

— Знаеш ли, че Валентино те подозира в съучастие с кондотиерите? И в убийството на брат му, и в тази история с книгата?

Сините пламъци потрепнаха.

— Не ти вярвам… Не може да се е оставил баща му да го зарази… Не.

— Била ли си негова любовница?

Тя затвори очи. Точно като Валентино, когато го призна.

— Да. — Въздишката й се чу също толкова ясно, колкото и всяка една от думите й. — Николо, не ти казах…

Изглежда, че не можа да се сети за причината да го премълчи. В крайчеца на окото й се появи една сълза, а устата й затрепери.

Не знаех как да наруша тази тишина. Още по-малко как да се справя със собствените си чувства. Но някъде в дълбините на собствените си спомени намерих нещо като притча, към която със сигурност ме беше насочила обстановката, която ни заобикаляше.

— Спомням си, когато бях момче, колко смирен и възхитен ме караше да се чувствам библиотеката на баща ми. Всъщност представляваше само малък кабинет на втория етаж на малката ни къща. Прозорец, лавица с книги и три стола. Навярно не е имало повече от двайсетина тома, защото татко постоянно купуваше и продаваше книги. Но често ходех там, още преди да мога да чета на латински, за да докосна страниците и да помириша мастилото и новите кожени подвързии, да се опитам да разбера думите.

Дамиата се премести по-близо до мен. Сукубата от сънищата ми.

— Татко имаше книги, каквито нямаше никой друг във Флоренция. Често ми казваше: „Николо, истината не е в гърдите на човека. Не е дори в добрата му воля и добрите му намерения. Истината е в тези книги. А хората могат да превърнат дори тези книги в лъжа. Но нашите печатарски преси ще направят тези закони достъпни за всички, така че всички да можем по-добре да виждаме дали думите се използват за добро, или за зло. Само с добри закони и с честното им прилагане можем да си възвърнем libertas, които ни отнеха Медичите и богаташите.“

По това време баща ми беше покойник от две години; за миг почувствах, че скръбта ми извира от някакъв дълбок извор, и думите ми секнаха.

— Затова баща ми ценеше надеждата — продължих, вече стигнал до целта, с която й разказвах този спомен, — че печатарските букви и пресата ще разпространят истината навсякъде — и хората ще я видят. И наистина, днес разполагаме с поне трийсет пъти повече книги, отколкото когато баща ми е бил момче и книгите е можело да се създават единствено чрез преписвачи. И все пак, ако събраните от хората истини и мъдрост са се размножили многократно благодарение на нашите печатарски преси, същото важи и за лъжите и измамите. На една истина вече не може да се има доверие само защото е отпечатана или защото човек я чува често.

Дамиата разбра какво имам предвид: вече не можех да й се доверявам. Извърна се към мен и видях, че очите й са мокри. В извивката на деликатните й устни обаче се таеше лека усмивка.

— Тогава в нашия съвременен свят — каза тя — най-добрата лъжа ще се възприеме като истина деветдесет и девет пъти. Само при стотното разказване ще се разкрие, че е фалшива.

Сега трябваше аз да се усмихна въпреки всичко.

— А най-добрата истина ще бъде деветдесет и девет части лъжа и само една част истина.

Дамиата зачака да уточня, но най-накрая я принудих да попита:

— Защо, Николо?

— Защото ще ни е необходим целият ни запас от вяра, за да повярваме в тази тънка нишка истина.

Дамиата стисна ръцете ми.

— Николо, не се ли умори от древните си? Мисля, че трябва да излезем да се поразходим.

* * *

Преди да излезем на улицата, Дамиата дръпна кожената си качулка около лицето; стига само да не вдигнеше глава, дори и аз нямаше да я различа от която и да било от куртизанките, които често минаваха покрай нас. Стъпките ни ни отведоха до централната пиаца, където rochetta, която стана свидетел на толкова събития снощи, вече бе станала сива в бързо падащия здрач. Видях двама чиновници, които познавах от ферарското посолство. И двамата бяха нископоставени служители с бледи лица и можеха да ми бъдат огледални образи — като се изключи това, че щяха да сметнат гардероба ми подходящ единствено за някоя вехтошарница.

— Кажете ми, че армията няма пак да тръгне на юг — казах, след като си разменихме поздрави.

— Рамиро да Лорка опитва вкуса на собственото си лекарство — отговори този, към когото се обърнах, и кимна към кулата на rochetta. — Сега дукът започна да хвърля в затвора членовете на собственото си домакинство.

Ръката на Дамиата стисна още по-силно моята.

Попитах:

— Оливерото да Фермо също ли опитва вкуса на това лекарство?

Единият от събеседниците ми вдигна рамене.

— Според мен не. Снощи синьор Оливерото и Негово превъзходителство изглеждаха в отлични отношения.

Докато се отдалечавахме, попитах:

— Не знаеше ли за Рамиро?

Дамиата поклати глава. За нея новината бе още по-злокобна, отколкото за мен, защото означаваше, че Валентино държи още по-голямо разстояние между себе си и баща си. От своя страна аз сметнах, че Рамиро е под арест, когато Валентино го изпрати в кулата; може би това, което е бил принуден да разкрие по-късно през нощта, е довело до официално обвинение в измяна. Но всичко, което чувахме, беше само слухове.

— Бях там, когато Валентино реши да затвори Рамиро — признах колкото можах по-смътно. — И Оливерото присъстваше. Много заплетена история. Още не съм сигурен какво видях. Или какво означава то.

Дамиата не ме притисна за подробности. Вместо това промълви:

— Трябваше да съм откровена с теб, Николо. За Валентино. Значи ти е казал, че изневерих на Хуан в последния ден от живота му.

— Твърди, че това е вторият случай, в който ти и той… сте били любовници.

Учудих се колко ми е трудно просто да го изрека.

— Настоява, че ти е казал по кой път ще мине Хуан онази нощ, и се бои, че си разкрила това на убийците на брат му. Предполага, че това са Вители.

Тя прехапа устна.

— Но, Николо, през онзи последен следобед аз бях тази, която каза на Чезаре…

Усетих как свива рамене, преди да продължи:

— Няма да споря с Валентино кой на кого е казал откъде се очакваше да мине Хуан онази нощ. Но съжалявам, че се съмнява в мен поради същите причини, поради които и аз бих могла да се усъмня в него.

Излязохме на улица, която се влива в пиацата от юг. Дамиата се спря сред тълпата и ме погледна.

— Заклевам ти се в булото на Светата дева и Божия кръст, че Валентино греши за мен. Точно както баща му греши за него.

Очите й леко се присвиха.

— Ти може би не знаеш, Николо, но папата подозира, че самият Валентино е замесен в убийството на Хуан.

Дори в здрача кожата на Дамиата, очите и карминените й устни не изглеждаха истински; сякаш един-единствен лъч от светлината на небесните висини бе полетял като стрела от най-високата част на рая, за да озари само лицето й. За мен обаче изражението й си оставаше също толкова непроницаемо, колкото загадката зад коравите като нефрит очи на Валентино. Накратко, не вярвах, че някога бих могъл да разчета истината зад това красиво лице, освен ако тя не пожелаеше да ми я покаже. А дори и тогава, как бих могъл да съм сигурен, че не ми показва само една истина, за да прикрие безброй лъжи?

— В такъв случай мисля, че трябва да отидеш при дука — казах — и да успокоиш подозренията му. Виновните набират сила и не можем да допуснем взаимните подозрения да разединят невинните.

Трябваше да се зачудя дали ще мога да повярвам напълно в невинността на Дамиата, ако лично Валентино не я потвърди.

Тя се притисна към мен и гърдите й се опряха в ръката ми, когато отново закрачихме по ледената кора, сковала улицата.

— Не. Валентино може да продължи да таи подозренията си още известно време. За момента не мога да предложа на папата доказателство и да откупя момченцето си. А освен това нямам никаква сигурност, че Валентино няма да използва информацията ми, за да се сдобие с книгата, а после да я зарови някъде, за да осигури сключването на договора си.

— Мисля, че ще използва доказателството от тази книга срещу кондотиерите — казах. — Така ми намекна.

— И вярваш ли му?

Татко беше адвокат и дори като момче знаех как думите могат да бъдат заострени или потопени в сенки. Развих това умение допълнително по време службата си в секретариата и дипломатическите си мисии. Въпреки това обаче не се поддадох на подтикването на Дамиата да видя, че Валентино не ми се е заклел в нищо, че дори не е заявил целите си ясно и недвусмислено. Сигурен бях, че е човек на честта, но намеренията му спрямо кондотиерите бяха просто и внимателно „намекнати“, ако мога да цитирам сам себе си.

Дамиата се вслуша в мълчанието ми.

— Засега, Николо, мисля, че ще е по-добре, ако си остана мъртва в очите на папата и дука. — Дръпна качулката по-плътно около лицето си, привлече и мен към себе си, сякаш можеше да се скрие зад ръката ми. — За да докажа напълно невинността си, ми трябва книгата. Точно както ти трябва на теб, за да защитиш републиката си.

— Но къде е тя сега?

Въпреки цялата лекота, с която Дамиата отново започна да съблазнява волята и разума ми, все още бях длъжен да подозирам, че знае отговора.

— Склонна съм да повярвам на разказа на Рамиро — отвърна Дамиата. — Някой е намерил този човек и кучето му преди шпионина му. А ти видя с очите си, че Оливерото да Фермо ме следеше на улицата.

— Освен това вярваш, че ни е проследил и в pianura. — Нямах желание да изглеждам скептичен — нали снощи самият аз изказах тази теория пред Валентино. — Но ако Оливерото вече е намерил книгата, защо ме пощадиха? Той нямаше никаква друга полза от мен, освен това — да го заведа до нея.

— Може би е знаел, че ще си му необходим като свидетел.

Това ме изненада много.

— За какво?

— Може би за да удостовериш автентичността на книгата. Да кажеш, че си видял как тези вещици я използват за предсказания.

Все още се опитвах да надникна в мрачно стъкло.

— Да предположим, че в онази нощ Оливерото се е сдобил с „Елементи“ — казах. — Името му е в книгата заедно с това на Вителоцо Вители, неговия учител и покровител. Със сигурност е можел да я изгори, преди да е изгряло слънцето.

— Вътре има и друго име.

— Имаш предвид друг кондот… — започнах и спрях и думите, и стъпките си. — Нима ми казваш…?

Неохотата в погледа й говореше по-убедително от всяко яростно обвинение.

— Самият Валентино е посетил един от тези Gevol int la carafa. — Гласът й беше съвсем малко по-висок от шепот. — И неговото име е в книгата на вещицата.

— Да, той вече знаеше за „Елементи“ и за gioca, преди да му го кажа.

Сега вече разбирах защо Валентино бе принуден, както ми каза Рамиро, да „закриля“ Оливерото да Фермо.

— Валентино вярва, че собственото му участие в тази gioca може да бъде използвано, за да събуди наново подозренията на баща му към него. Валентино, Вителоцо, Оливерото… всички те са под подозрение заради една и съща връзка с амулета на Хуан. Всеки от тях може да е убил първата strega и да е пъхнал амулета в кесийката й, сигурен, че рано или късно този амулет ще стигне до ръцете на папата. Но само един от тях е замислил тази страшна игра…

Думите ми заглъхнаха, за миг победени от най-ужасния ми страх, преди да успея да изрека този страх на глас.

— А сега вероятността тази игра да завърши с превръщането на Флоренция в пепел става още по-голяма. Ако кондотиерите са се сдобили с „Елементи“, няма да им трябва дори числено превъзходство на армиите им, за да си осигурят съдействието на Валентино. Пресвети cazzo…

Дамиата не каза нищо, сякаш можеше да ме утеши единствено с мълчанието си. Вместо това отново улови ръката ми и известно време двамата продължихме да вървим по улицата, преди да спрем пред едно palazzo във венециански стил, с деликатна, подобна на дантела зидария.

— Имам една стаичка тук — каза тя и в острите ъгълчета на устата й проблесна лека, тъжна усмивка. — И малко храна, която можем да си разделим за вечеря.

Застанал там, на ледената улица, си помислих за нещо, което е написал Бокачо: „По-добре да действаш и да се разкайваш, отколкото да се въздържаш и да се разкайваш.“

* * *

Влязохме през вратата за пешеходци и заварихме ballo в централния двор. Не беше така пищен като този, на който присъствах снощи — повече приличаше на игра на calcio[112], играна от два отбора едновременно. Духовите инструменти виеха, а тромбоните гърмяха над мъжките крясъци и женските писъци. Блудниците бяха неразличими от почтените съпруги в града, като изключим това, че вторите имаха по-хубави бижута и по-съблазнителни маски. До Богоявление оставаха почти две седмици, но половината от присъстващите бяха маскирани и не една и две от маските бяха с онзи дълъг нос, който трябваше да наподобява члена на Приап в полуерекция. Други гости носеха същия бял череп — лицето на Смъртта, — за което вярвах, че двамата с Джакомо видяхме на улицата.

Palazzo беше разделен на апартаменти. Изкачихме се по стълбите на третия, най-горен етаж, и минахме през стаи, изпразнени от всякаква мебелировка освен най-тежките стари долапи. Когато ми се стори, че вече няма накъде да вървим, спряхме пред една последна врата. Дамиата извади ключ и я отвори, като се обърна към мен:

— Чакай.

Останах на прага и я загледах как пали няколко свещи и ги поставя в керамични лампи.

Направи ми знак от една малка спалня — или голям килер, който в сравнение със собствената ми квартира приличаше на малък рай: голямо легло, на стената зад него бе окачен ориенталски килим, и cassone[113] до долната му част, на което бе изрисувана сцена от „Влюбеният Орландо“ — любовниците в гората пият еликсирите си за любов и омраза от Кладенеца на Мерлин и Потока на Ерос. Лампите бяха поставени на малка масичка заедно с един нож, малко пармско сирене, салам и бутилка вино.

Дамиата ми посочи да седна на леглото и разбута въглените в мангала. Съблече cioppa и я постави до мен, разкривайки роклята си от сиво-зелен атлаз, голата си шия и раменете, бели почти като тънката ивица от ризата, която се подаваше над деколтето й. Наля на двама ни по чаша хубаво санджовезе, наряза няколко парчета салам и седна до мен.

— Предупредих те, че не е много — каза.

— Не за първи път ме предупреждаваш за нещо — отговорих. Не мислех за изповедта й след онзи път, когато ми се предложи полуобезумяла — спомнях си за нашата нощ в pianura, когато тя почти ме предупреди, че ме желае, и ако оцелеем… Но сега не бях толкова сигурен какво е имала предвид… и още по-малко убеден, че тя дори си спомня.

Дамиата загриза салама си като безгрижна малка мишка. Но после промълви:

— Знам какво казах.

Довърши хапката си и остави чашата си в скута, като я държеше в две ръце.

— Николо — продължи тя. — Наистина ли вярваш, че ще използвам живота на момиченцето ти, за да откупя собствения си син?

Зададе въпроса, без да ме поглежда. И аз отклоних погледа си. Но въпреки това я виждах по-ясно от всякога.

— Не. Не вярвам — казах. — Не би желала синът ти да живее със сянката на друго дете.

Тя въздъхна, сякаш отговорът ми бе облекчил някаква голяма болка.

— Когато те предупредих… — По виното в скута й пробягаха вълнички, предизвикани от лекото треперене на ръцете й. — Предупредих те, защото исках да ме обикнеш. Не само за някакъв кратък акт, а изцяло… Но това е най-жестоката любов, нали? Обречена като горката Психея вечно да понася непоносимото бреме на Афродита.

— Как Петрарка описва любовта? — попитах. — „Смърт, що на живот прилича.“

— „Онзи ад, от който глупаците изграждат своя рай“ — каза Дамиата.

Усещах, че ме гледа.

— Мисля, че ти и аз вече се обичаме, Николо. Като приятели, които са видели и преживели заедно най-ужасяващи неща. И си приличаме толкова много. И двамата обичаме да четем древните, и двамата сме малки хорица, прекарали времето си сред могъщите… и знаем така, както знаят малцина други, че те са само обикновени хора. Ти имаш своята наука за природата им, а предполагам, че и аз имах своята някога, макар че я откривах не в Тит Ливий и Тацит. Но както ти казах, има още нещо. Нещо, което ни привлича… Може би ако вярваш на Платон… — Този път усетих, че вдига рамене. — Николо, трябва да слезем там долу и да потанцуваме.

Вече не се боях, че ме е омагьосала, и едва успявах да сдържа чувството на копнеж и съжаление, което преди изпитвах само докато отсъстваше. Може би излезех ли от тази стая, щях да се спася от мъченията на Афродита. Страхувах се обаче, че ще оставя душата си тук.

Дамиата стана, пое ръката ми, така че не можех да направя нищо друго, освен и аз да се изправя, макар че може би в този момент сам си слагах примката на шията. Но знаех, че като ме обрича така, тя вярва, че проявява милосърдие.

Дамиата обви ръце около гърба ми, сякаш щяхме да танцуваме тук, в стаята й, и допря пламтящата си буза до моята.

— Николо… След още една седмица дали ще бъдем изобщо живи? Някога ще прегърнем ли отново децата си?

Успях да отговоря само:

— Надявам се.

— Знаеш какво казва Петрарка за надеждата.

Тук трябваше да се засмея малко. И в това си приличахме: можехме да се усмихваме един на друг дори от бесилката.

— „Наистина, всяка надежда лъжа е.“

Смехът й отекна като ехо на моя, но прозвуча като звън на малки камбанки. Тя потърка буза и нос до лицето ми, а после устните й се плъзнаха надолу и намериха устата ми. Целувката стана по-страстна, повече дори от първата. Зъбите ни се докосваха леко, а езиците — едва-едва.

— Накарах ли крайниците ти да се разтопят? — прошепна тя. Подиграваше се на собствените си прелести.

В името на истината беше накарала краката ми да омекнат.

Тя прошепна в ухото ми леко, като дихание:

— Усещам го, скъпи мой. Дълбоко там вътре. Във води, по-дълбоки от тези, в които можем да хвърлим мрежите си. Нещо по-дълбоко от замисъла на Фортуна или желанието на Афродита. Тайна, която само твоята и моята душа знаят.

— Може би наистина е така, както казва Платон — прошепнах, довършвайки нейната мисъл отпреди минута. — Започнах този живот, като направих избор. И все пак едва в края му разбрах, че съм избрал теб.

Следващата й целувка по нищо не приличаше на тези, които ми даде преди това. Това беше целувката на Лета, целувката, която заличаваше бледия спомен от предишния ми живот, който все още пазех.

Глава 13

Хората са движени предимно от едното от тези две неща: или любов, или страх.

Онази нощ остави в паметта ми образи, които ще зърна в мига, преди очите ми да се замъглят за последен път. Дантелената й риза, по-прекрасна от всяка рокля, падаща от раменете и хълбоците й нежно като сняг. Алабастрово тяло, което би накарало Микеланджело Буонароти да заплаче, защото не го е създал той. Фините косъмчета с цвят на пшеница между краката й; тъмни като вино зърна, щръкнали като връхчета на пръсти. Но умението на Дамиата беше не да прави любов като някоя хетера или робиня от харем, с опит във всяка техника. Нейното умение беше да прави любов като момиче, което никога не е било докосвано от мъж, но не е било докосвано и от вина или страх. Amante, carissimo, anima mia[114]: тези думи, прошепнати задъхано в ухото ми, ме галеха не по-малко от пръстите, които ме проучваха изцяло. Имаше мигове, които бяха така необуздани, че сякаш щяхме да започнем да ядем взаимно плътта си като вакхи — и мигове, в които помежду ни сякаш нямаше дори плът, сякаш се носехме на крилете на Scirocho.

* * *

Когато отворих очи на следващата сутрин, Дамиата все още спеше до мен. Огледах всяка подробност от лицето й, пуха по слепоочието й, няколкото миниатюрни лунички и бенки, които нарушаваха съвършенството на кожата й, деликатната извивка на влажната й горна устна. Новият ми живот вече бе започнал.

Първия ден прекарахме в малката стаичка на Дамиата, без изобщо да излизаме. Сега, след арестуването на Рамиро, тя се боеше, че Валентино, който вече я търсеше, може да реши, че връзката й с папата е също толкова неудобна, колкото тази на Рамиро. И все пак се надявахме, че събитията не са това, което изглеждат, или че Рамиро ще бъде оневинен и освободен.

Навярно вече бе станало пладне, преди да изядем останалата част от сиренето и салама, седнали в леглото. В голотата си Дамиата изглеждаше невинна като Ева в рая.

— През всички тези години в Трастевере — каза тя — така и не излязох нито веднъж през деня, освен за да отида в градината ни. Трябваше да излизам нощем, за да си изкарвам прехраната.

Вдигнах рамене, но се почувствах наранен, сякаш Дамиата бе омаловажила интимността помежду ни.

Тя обви ръце около мен и ме целуна по врата.

— Търгувах с антики. Римски медальони, монети, камеи, статуетки. Неща, които можех да скрия в дрехите си. И латински и гръцки ръкописи. Искам да знаеш това, скъпи Николо, дори и да не можеш да ми повярваш. От онзи следобед…

Знаех, че има предвид деня, в който Хуан Гандия бе изчезнал.

— От този ден нататък живях целомъдрено като самата Атина.

Повярвах й, но не без чувството за тъжна ирония: бих простил на Дамиата хиляди любовници — и може и наистина да съм й простил, — а не можех наистина да простя на моята Мариета за нейния единствен.

Въпреки тези мимолетни съжаления грижите от стария ми живот изглеждаха също толкова далечни, колкото светът отвън. Дамиата съчетаваше идеалната партньорка за интелекта ми и тази за плътта ми в едно единствено божествено създание; когато второто беше задоволено и все още тръпнещо от усещания, тя се обръщаше към първото. Темите ни за разговор нямаха край също като страстта ни. Прекарахме часове наред в сравняване на Катул с Тибул[115], на Цезар, описан от Салустий[116], с Цезар, описан от самия Цезар, Пико дела Мирандола с Платон. В един момент рецитирахме стихове от „Метаморфози“ на Овидий или „Буколики“ на Вергилий, а в следващия се смеехме на удоволствието, което един кардинал намираше в колекцията си от краставици от муранско стъкло.

А после плътта ни отново заговаряше по начин, който само най-тайните кътчета на душите ни можеха да разберат.

* * *

Вторият ден от новия ми живот беше Коледа.

— Мислех да отида на литургията — казах на сутринта на Дамиата. Струваше ми се, че чувам слабите звуци на псалма O magnum mysterium от катедралата по-надолу на улицата. — Щеше да ми е за първи път, откакто напуснах Флоренция, да ми прости блаженопочившата ми майка. Моля се само Бог, който я държи в прегръдките си, да не й позволи да зърне вероотстъпничеството ми. Но сега вярата ми в Светата римска църква спокойно може да заспи за още една година, без да се събужда нито за миг.

Дамиата се прекръсти.

— Несъмнено Пресветата дева страда, като гледа в какво се е превърнала Църквата — каза тя толкова сериозно, че едва не се разсмях. Но най-големият дар на Дамиата беше тази невинност, която тя все още пазеше, макар и да познаваше толкова много от злините на този свят… а да не говорим за Църквата, която познаваше прекалено интимно.

Най-после в деня на тази Коледа излязох навън, дълго след смрачаване, за да видя дали няма да науча нещо в Двореца на губернатора. Когато си проправих път в пълното с посланици преддверие, към мен се приближи приятелят ми Пандолфо Коленучо, който представляваше интересите на Ферара; набразденото му от грижа лице бе почти скрито под дебелата самурена шапка и яка.

— Тази вечер дори и Агапито не е подал глава навън — отвърнах ми намръщено той. — Този двор си остава ненадминат, що се отнася до охранителните мерки. И така, какво мислите, че означава това?

— Когато Валентино разкрие съдбата на Рамиро — казах, — ще ни покаже жребия, който е хвърлил. Ако чуем, че Рамиро не е виновен в нищо, тогава вярвам, че дукът ще остане в Чезена, за да се отбранява от кондотиерите.

Все още несигурен за съдбата на Оливерото да Фермо, не посмях да добавя предположението, че ако оправдае Рамиро, дукът може би ще вземе Оливерото за заложник.

— Ако ли пък Рамиро не извади късмет, вярвам, това ще значи, че дукът не вярва в късмета си… а в силите си — още по-малко. В такъв случай Валентино ще премести войниците си в Римини и може би още пò на юг. И там армиите на кондотиерите ще погълнат и него, и хората му, за да служат на целите на Вителоцо Вители, а не на тези на Светия престол.

— Много сте мъдър — усмихна ми се печално Коленучо. — В нашето palazzo имаме малко вино, вернача. Елате да отпразнуваме Рождеството на нашия Бог… или Последните дни, ако предпочитате.

— По-добре да напиша доклада си за Съвета на десетте — отклоних поканата, макар че изобщо не смятах да пиша на правителството си, преди да съм получил убедителен признак за съдбата на Рамиро. Добавих, сега вече по-честно: — Докато Рамиро е жив, надеждата също е жива.

Във вселената, която обитавахме само аз и Дамиата, отлагането на участта на Рамиро беше доказателство, че по някакъв начин сме спрели не само колелото на Фортуна, а и самото движение на небесните сфери, че сме прогонили от малкото си убежище самото време. След късната ни вечеря, докато лежахме прегърнати в мрака, Дамиата прошепна:

— „Отиваме при съня и безкрайната нощ.“

Цитираше размишленията на Катул за смъртта.

— Николо, това ще бъде нашата безкрайна нощ — прошепна тя. Устните й бяха върху моите и аз вдишвах думите й. — Но няма да спим.

Тази нощ споделих с нея едно преродено тяло, изпразнено от цялата шлака, с която ни е обременил животът. Представях си, че съм Данте в обятията на Беатриче и летя като устремена нагоре светкавица към необятен, неизследван зенит, преобразен от неизразимото сияние на „любовта, що рая управлява“. Но нищо в този рай не светеше по-ярко от приглушения блясък на очите на Дамиата.

В края на една предимно безмълвна нощ Дамиата ми прошепна:

— Николо, когато трябва да напуснем тази стая, ще можеш ли да ми вярваш?

Преди да ми зададе този въпрос, не можех да си представя, че все още ще ми е толкова трудно да отговоря.

— Трябва да ти разкажа за сватбения си ден — казах като встъпление. — Годежът ми с Мариета беше последното нещо, което клетият ми баща се помъчи да направи за мен по-малко от три седмици преди смъртта си — щях да оскверня паметта му, ако го разваля. През следващия август цялата фамилия Корсини доведе Мариета по Понте Векио повече като Цезар, отколкото като булка, седнала на позлатен стол, приличащ на трон, в бяла рокля с ръкави от златен брокат и толкова много перли във воала си, че все едно се намираше по средата на градушка. След нея вървеше половината гилдия на търговците на вълна и, както ми се стори, цялото население на Фиесоле и Терануова.

Тук разказът ми стана по-труден.

— В деня на годежа ни Мариета беше дете, което повече приличаше на гипсовите кукли на леглото й. За по-малко от година чудодейно се беше превърнала в жена. Разбира се, не изглеждаше по-нетърпелива да ми стане съпруга, отколкото някоя от гипсовите кукли, но реших, че е от нерви и от жегата. Едва на сватбеното пиршество същата вечер видях, че Мариета вече е отдала чувствата си на друг.

— Нейният amore[117] е бил там? Надявам се, че не е бил някой роднина.

Трябваше да се засмея.

— Всъщност го представиха като роднина. Хубавичко момче на нейната възраст, с мъжки нос и брадичка и лице на херувимче. Реших, че гледам някоя комедия — такова представление изнесоха с всички онези въздишки, погледи и дори някоя и друга тайна кратка целувка. Но аз не бях единственият зрител — страстта им бе така очевидна, че дори онези безмилостни сплетници Корсини се почувстваха задължени да кажат: „О, вижте какви сладки братовчеди. Как се обичат само.“ Скоро обаче разбрах, че това момче е просто братовчед на зетя на Мариета. И така, ето ти история, която спокойно можеше да напише самият Бокачо — вярвах, че най-голямото предизвикателство в първата ми брачна нощ ще бъде да откажа Мариета от юношеското й безразличие към всички мъже. Изобщо не си бях представял, че вече е придобила вкус към силния пол.

— Но все пак е спала с теб.

— Това беше единственият начин да се отърве от всички Корсини, които се въртяха край открехнатата врата на спалнята, удряха по чайниците и тенджерите и чакаха да видят окървавения чаршаф. Почти съм сигурен, че Мариета си прехапа устната, за да се увери, че ще останат доволни.

— Не всяко момиче кърви първия път — потисна Дамиата лекия си кикот и добави: — Разбира се, аз кървих първите половин дузина пъти.

— Не съм обвинил Мариета, че ме е излъгала, уверявам те. Каквито и недостатъци да имам като съпруг, ревността не е сред тях…

Замлъкнах, защото почувствах, че не мога да продумам повече. След като стигнах чак дотук, не можах да продължа.

Потъналото в сенки лице на Дамиата се надвеси над моето.

— Кълна се в Пресветия кръст… — промълви тя. Виждах блясъка на очите й. — Сега разбирам.

— Примерана се роди осем месеца и три седмици след първата ни брачна нощ.

Най-сетне отприщена, истината бе горчива като река от жлъч.

— Да ми прости Господ. Не мога да повярвам, че това прекрасно момиченце е моя дъщеря.

Дамиата погали лицето ми.

— Не можеш да знаеш. Между осем и десет месеца не можеш да си сигурен. Вероятно е твоя. Знам колко много я обичаш вече. Можеш ли да кажеш, че не виждаш у нея нищо от себе си?

— Почти не съм я виждал — изпратихме я да живее с дойката си в Терануова, а после това посланичество… А сега Мариета вече я е взела при себе си в дома на зет си — същия зет, чийто млад братовчед й е любовник. Ако не се върна във Флоренция, фамилия Корсини ще ги вземе под покровителството си така, сякаш Макиавели никога не е съществувал. Дори наистина да съм бащата на Примерана, тя няма да има никакъв спомен за мен. Няма дори да чуе името ми.

Знаех, че без да искам, съм наранил Дамиата с това пророчество, защото усетих леката тръпка, която предшестваше мълчанието й. Най-накрая тя прошепна:

— Най-големият ми страх е, че моят безценен Джовани ще помни името ми. И на неговите устни това име ще е проклятие.

Дъхът й върху лицето ми ми се стори по-студен.

— Ако не на друго, Борджия ще се погрижи да го научи поне на това.

* * *

И така, тази нощ не ни донесе сън, но не беше и безкрайна. Все още притиснал Дамиата към себе си, се загледах как зората очертава сиви линии по кепенците на прозорчето ни. Скоро след това в малкото ни убежище се промъкнаха и звуците, но това не бяха огромните воденични колела на съдбата, които се задвижват, скърцайки, или дори събуждането на малкия град. Беше леко жужене, сякаш няколко души разговаряха точно под нашия прозорец или пред вратата ни.

Станах и се облякох; тъкмо бях сложил наметалото си, когато Дамиата отвори едно око по очарователен начин и ми се усмихна.

— Армията може би се подготвя за нещо — казах й. Бях преднамерено неясен — не исках да изричам това, от което най-много се боях: че намаляващият брой войници на Валентино се приготвят да напуснат Чезена и да продължат на юг, за да се присъединят към неизмеримо превъзхождащите ги в числено отношение сили на кондотиерите. — Ще отида да видя.

Слязох на ледената улица. Небето беше сиво като черупка на стрида. Няколко самотни снежинки все още се спускаха бавно надолу. На следващия ъгъл неколцина загърнати в наметала работници бързаха напред и ледът скърцаше под стъпките им, но с изключение на тях улицата беше пуста. Звукът обаче, който ме бе привлякъл навън, сега се чуваше по-ясно — шепот, който сякаш идваше от близката пиаца. Тълпа, която говореше тихо и почтително.

Прекосих няколко улици и се озовах на пиацата, която се ширна пред мен изведнъж, препълнена така, сякаш бяха призовали тук целия град. Нямаше нужда да питам каква е причината за това събиране. Кулата на rochetta стърчеше като фигура на някой титан в адската бездна над езеро от тъмни вълнени качулки и кожени шапки. А осъденият скоро щеше да се появи, сигурен бях, на най-високия прозорец.

Сред морето от шапки зърнах биещата на очи сива грива на Леонардо да Винчи, достатъчно близо до подножието на кулата, че да рискува да получи ритник в главата, когато осъденият стигне до края на въжето си. Докато си проправях път към него, поразен осъзнах, че колкото по-навътре навлизам в това море от хора, толкова повече се променя колективният тенор на тълпата. Приглушените предположения на гърлен романски диалект, които чувах в периферията, постепенно отстъпиха пред изречени шепнешком нервни молитви, а после и пред изпълненото със страхопочитание мълчание, обикновено запазено за плащаницата на Исус. Бях навлязъл в този район на нямо благоговение, макар че все още се намирах на осем или десет braccia от Леонардо, когато зърнах Рамиро да Лорка.

Затворените му очи бяха така подути и обезцветени, че в ябълките му сякаш бяха забити гвоздеи. Останалата част от месестото му лице бе покрита с натъртвания, всяко от тях спомен от въпрос, който бе останал без отговор… или бе получил отговор, който е изисквал друг въпрос. Направих още две крачки и едва тогава видях, че единствената опора на смазаната от бой глава на Рамиро е пика, забита в прерязания на две врат.

Потресен от тази мрачна гледка, да не говорим за смъртта на надеждите ми, можах да зърна цялата гледка едва когато почти стигнах до Леонардо. На прясно навалелия сняг, точно под тъмния масив на кулата, бе просната проста ленена рогозка. На нея лежеше тялото на Рамиро, все още облечено в скъпа брокатена роба, а до него — касапски пън и окървавен сатър с острие, дълго колкото ръката ми.

Със сивата си коса и изпито лице Леонардо сякаш бе част от свят, който бе станал пепелив. Мислех, че дори не е забелязал появата ми. Но той веднага се обърна и каза:

— Трябва да дойдете с мен. Успях. Обясних всичко.

Глава 14

За един воин няма нищо по-достойно от това да предвиди плановете на врага си.

Леките широки крачки на Леонардо ме преведоха толкова бързо през малкия град, че се озовах в склада му, осветен като през пролетно време от онези негови лампи-сфери, толкова бързо, сякаш бях долетял дотам на гърба на козел. Застанахме пред една от масите му за пиршества, сега затрупана с безброй геометрични модели, каквито учените мъже държат в своите studioli: конуси, цилиндри и по-сложни многостранни форми, изработени от хартия или от тънко отрязано дърво.

Точно под нас имаше машина, която се състоеше от дървена кутия, висока колкото човешка длан и широка и дълга една braccia. От едната й страна стърчаха малък прът и малка манивела. Отгоре бе сложено плоско кръгло парче дърво, подобно на чиния и широко почти колкото самата кутия. Повърхността му лъщеше като гледжосана глина. Кръглата дървена чиния като че ли не бе поставена направо върху кутията, а висеше точно над нея, поддържана от полуос в центъра й, като колело на каруца, наклонена на една страна.

Не се учудих, че Леонардо не ми обясни веднага предназначението на тази измишльотина, а протегна едната от огромните си, подобни на крила на жерав ръце и взе том, който не бях видял досега, тъй като и той беше скрит под чертежи. Подвързията беше от скъпа марокенена кожа, боядисана в пищно тирийско пурпурно.

— Архимед е написал трактат, известен като „За спиралите“ — каза Леонардо, отвори книгата и започна да обръща пожълтелите от старост пергаментови листа. Текстът беше на гръцки, преписан от опитна ръка. Леонардо обаче скоро спря там, където друга ръка, също толкова старателна, бе написала нещо в полето на латински, с различно перо и малко по-тъмно мастило.

— Прочетете го — нареди маестрото, сякаш бях чирак в този магазин.

Направих го на глас, като същевременно го превеждах на тоскански:

— Ако права линия, единият край на която е закрепен стабилно, започне да се върти с непроменлива скорост върху равнина, докато се върне в началната си позиция, и ако в същото време, в което тя се върти, една точка се движи с непроменлива скорост по дължината на тази права линия, започвайки от стабилно закрепения край, тази точка ще опише спирала в равнината.

Обърканото ми изражение подтикна Леонардо да добави:

— Ще демонстрирам.

Тук той се върна при кутията си с чинията отгоре и аз осъзнах, че тази идеално кръгла дървена чиния всъщност е покрита с тънък слой восък. Леонардо протегна дясната си ръка и започна много бавно, но плавно да натиска манивелата, така че дървеното колело започна да се върти, без да променя скоростта си. С лявата си ръка маестрото взе сребърно острие за писане, каквото използват чертожниците, и го сложи в центъра на колелото; докато колелото се въртеше, той бавно започна да движи острието по идеално права линия към външния ръб. Резултатът от това движение, съчетано с въртящото се колело, беше описването на спирала със забележително гладки кръгове във восъка.

— Създадох Архимедова спирала — каза Леонардо, като се върна към подвързания си трактат. — Тази конструкция е осигурила на Архимед важни доказателства. Доказателства, които не могат да бъдат разбрани без определенията му.

Започна да чете и на свой ред да превежда.

— Нека дължината, която точката, движеща се по правата линия, описва за едно завъртане, да бъде „първото разстояние“.

Маестрото извади една от тетрадките си и парче креда. Започна да чертае от една централна точка на страницата — линия, която се виеше като спиралата, описана върху восъчната чиния. Само че този път Леонардо спря веднага щом направи само едно завъртане около тази централна точка. Без помощта на измервателна пръчка или права линия той изтегли съвършено права черта от тази централна точка до мястото, където спиралата бе завършила първото си завъртане.

Леонардо обърна на друга страница от трактата и отново започна да чертае в тетрадката си. Не му трябваше дебеломер за компас, за да начертае почти идеален кръг, използвайки за радиус линията, която бе начертал преди това.

— А тук Архимед ни казва: Нека кръгът, начертан при използване на мястото на създаване на спиралата като център и първото разстояние като радиус, бъде наречен „първият кръг“.

— „Квадратът е първият кръг“ — повторих думите от bollettino, което ми показа той преди няколко месеца. Косъмчетата по врата ми настръхнаха. — Какво, в името на Бог и човечеството…

Леонардо вече бе извадил своята карта на Имола; без обичайното си бавене я сложи върху пречертаното й копие, което ми бе показал в Имола, и ми показа фигурата на кръг в квадрат. Сега обаче сложи върху пречертаното още една хартия за пречертаване със същата големина и я приглади, за да видя добре геометричните фигури, начертани на нея.

Леонардо се оказа по-добър пророк от мен. Защото това не беше обикновен disegno.

Това беше картата на злото на самия Дявол.

* * *

По-горният от двата листа хартия за пречертаване, които Леонардо бе сложил върху своята карта, приличаше на този, който видях в ателието му преди повече от две седмици — тогава, когато в разочарованието си маестрото изсипа отгоре му цял буркан зърна. Сега зърната ги нямаше, така че отново можех да видя точките, където бяха открили жестоко насечените късове от двете тела. Макар че предишния път разположението на тези точки ми се стори съвсем произволно, сега те бяха свързани с линия, която изглеждаше така, сякаш е прокарана покрай черупката на наутилус — или, за да съм по-точен, представляваше първото завъртане на Архимедовата спирала. Около нея маестрото бе начертал „първия кръг“, чийто радиус беше това „първо разстояние“.

Но дори тази спирала не беше най-удивителният елемент на тази нова конструкция. Леонардо беше отбелязал също така и четирите точки на компаса, където беше намерен първият ужасяващ комплект четвъртини и бе нарисувал кръга, на който лежаха тези точки — същия кръг, който заобикаляше град Имола на оригиналната му карта. Освен това беше нанесъл четирите точки, отбелязващи местоположението на втория комплект четвъртини, и бе начертал квадрата, в който този вътрешен кръг бе притиснат така плътно. Този квадрат на свой ред беше също така плътно вмъкнат в „първия кръг“, определен от първото завъртане на спиралата. Кръг, квадрат и пак кръг, всички идеално напаснати един в друг.

— Бяхте прав, маестро — признах. — Всичко е част от едно цяло. Не е разхвърлял останките на последните си жертви където му падне, както погрешно допуснах. Довършил е своя disegno с най-ужасяващата и най-изумителната от всичките си геометрични фигури.

Леонардо не изпита никакво удоволствие от победата си. Лицето му се отпусна уморено, сякаш ръка, по-велика от неговата, рисуваше портрет на изтощената му душа.

— Искам само да открия Истинската светлина — прошепна той. — Този disegno цели да хвърли съмнение върху мен и да унищожи всичко, което смятаме да построим двамата с дука.

Посочих към подвързаната с марокен книга, сигурен, че убиецът е разглеждал същите страници, които току-що бяхме прочели ние.

— Маестро, откъде си набавихте този екземпляр на Архимед?

— Подарък е. От дука.

— Рамиро да Лорка знаеше ли за този подарък? — попитах с голяма надежда — и по-малко очакване, — че касапинът вече е получил възмездие на собствения си пън.

— Рамиро ме смяташе за свой съперник.

Дукът наистина бе поверил разследването на този въпрос на Леонардо.

— Не сме водили беседи — продължи маестрото.

— Възможно ли е по някакъв начин Рамиро да е прочел този Архимед и да е разработил този disegno? За да набеди вас и да опозори дука?

Брадичката на Леонардо леко потрепери. Ръката му покри слабините.

Докато наблюдавах зле прикрития, както винаги, опит на маестрото да скрие някаква истина, се изкуших да задам въпроса, който пареше на устните ми, откакто видях главата на Рамиро.

— Дукът или някой от неговите хора казаха ли ви по какви обвинения е бил екзекутиран Рамиро?

— Спекулация със зърно. И престъпления срещу жителите на Романя.

Валентино очевидно не възнамеряваше да разравя по-сериозния въпрос за убийството на брат си. Но ако кондотиерите чакаха за знаци и поличби, главата на Рамиро щеше да им се стори много благоприятен признак за отстъпчивостта на дука.

Сега зададох въпрос, от който косата ми настръхна:

— Възможно ли е някои от предишните кондотиери на Валентино да знаят за вашия Архимед?

Сега Леонардо приличаше на човек, който очаква всеки момент да го хвърлят от голяма височина. Това беше истината, която криеше в оная си работа.

— Маестро?

— Вителоцо Вители го видя. Преди да предаде дука. И той като мен се интересува от Архимед. Артилерист е.

Всъщност Вителоцо Вители беше най-големият артилерист в целия християнски свят, маестрото на изкуството на съвременната война.

— Какъвто е бил и самият Архимед — продължи Леонардо, — който е проектирал мангонели и гениални обсадни арбалети за отбраната на Сиракуза. Вителото се интересуваше от уравнения и теореми, свързани с параболата, която може да опише пòлета на метателен снаряд.

Природата бе дала на Вителоцо Вители и дивашки темперамент, и огромни дарби. Като новатор в областта на военните тактики той можеше да се мери само с Валентино; беше разработил начини как да превръща изстрелите на масовите scoppiettieri[118] в непробиваема стена от пушечен огън — едно единствено invenzione, преобразило това малко артилерийско оръжие, което може да се носи от един човек, изстрелва гюле, не по-голямо от зърно грозде и преди беше смятано просто за нещо странно — в инструмент, способен да сломи нападението на защитени с броня копиеносци на кон.

Решен да запазя за себе си подплатените си със солидни основания подозрения спрямо Вителоцо Вители, зададох на Леонардо въпрос, който отдаваше цялото заслужено признание на дарбите му… и признаваше собствените ми слабости.

— Което и да е това чудовище, маестро, нека допуснем, заради дискусията, че все още е сред нас. Какво смятате, че ще ни покаже сега? Ще започне ли съвсем нов disegno?

Леонардо започна да рисува с ръце форми във въздуха. Пръстите на едната му ръка се стрелкаха около тези на другата като биещи се белки.

— По начина на задвижване на машината с по-фини зъбци… ускорението… завихрянето на водата и вятъра… повлияно от масата и тласъка на средата им… спрямо центъра.

Погледна ме и примигна.

— Тази фигура му позволява безбройни вариации.

Разбирах математиката на тези „безбройни вариации“ не повече, отколкото Леонардо разбираше неспирната нужда на този човек да се храни със страдание и смърт. Боях се да оставя Дамиата сама за по-дълго, затова за последен път погледнах внимателно тази карта на злото. Докато очите ми проследяваха елегантната й геометрия, измъчената ми душа ми казваше, че всяка точка представлява плътта на невинни. Но който и да бе съставил този покварен ребус, очевидно го бе замислил така, че да отразява не само интелектуалната мощ на Леонардо, а по-конкретно ентусиазма, с който го изпълваше проучването на вихрушките, водовъртежите и всякакви други вихри, които се появяваха в толкова много от чертежите му. Леонардо дори бе измислил механизми, зъбци и винтове, които повтаряха очертанията на тази спирала.

Тук ми хрумна друг въпрос, от който по гърба ми пробяга студена тръпка. Този порочен географ беше ли начертал нещо и за мен — disegno, с който да се подиграва на борбата ми да проникна в мозъка му? Тази спирала беше ли и лабиринтът, в който съм надничал в безплодни усилия да видя този получовек-полузвяр в осеяния с кокали център?

Още по-нетърпелив да се върна при Дамиата, се разделих с Леонардо със следната мисъл:

— Мисля, че отново ще се окажете прав, маестро. Скоро ще ни предостави друга вариация.

* * *

Втурнах се към квартирата на Дамиата толкова бързо, колкото ми позволяваха заледените улици. Тя беше заключила вратата на стаята си, което ми подсказа, че излизането ми вече я е направило предпазлива; когато отвори, я заварих облечена в проста черна camora. Дамиата ме хвана за ръце, без да промълви нито дума.

Започнах с Рамиро, добавяйки нещо, за което досега не бях имал време да разсъждавам.

— Възможно е да съм чул последния завет на Рамиро, точно преди Валентино да го арестува — рекох й. — Рамиро намекна, че Валентино закриля Оливерото. И не защото Оливерото и Вителоцо Вители са го сплашили със силата на войниците си. Рамиро каза, че убиецът е бил в Капуа. Настоя да „попитам дука за жените в Капуа“. Това бяха думите му. Според мен това означава, че и Валентино, и Оливерото прикриват нещо, което се е случило в Капуа. Почти съм сигурен, че е свързано с жените от града. Трябва да си чула слуховете.

Дамиата поклати глава.

— Не стигнаха до Трастевере.

— Скоро след разграбването на Капуа във всички италиански столици започнаха да се разпространяват неподписани писма. Твърдяха най-различни неща. Жени, взети за заложници, на които било гарантирано безпрепятствено заминаване, но след като напуснали града, били изнасилени и убити. В един доклад, който получи широко разпространение, се настояваше, че във Ватикана са изпратени четирийсет девици за развлечение на папата. Тогава реших, че става въпрос за организирана кампания за оклеветяване на Светия престол, от тези, в които венецианците имат такъв опит. Те отдавна смятат Романя за своя васална държава и възходът на Валентино не ги зарадва. Но може би в този случай фактите наистина се доближават до злословията. Или може би се е случило нещо още по-лошо. Може би във възбудата на битката Валентино е разрешил нещо, за което сега дълбоко се разкайва. Нещо по-ужасно от престъпленията, с които Оливерото да Фермо е известен в момента.

Дамиата пусна ръката ми и се прекръсти.

— Кой ти каза — попитах я, — че Оливерото не е пристигнал в Имола преди убийството на първата жена?

Дамиата прошепна:

— Валентино.

— Тогава вярвам, че е това. Валентино закриля Оливерото. И не защото му е необходимо съгласието му за договора.

Гърдите на Дамиата се надигнаха.

— Веднъж ми каза, че кондотиерите ще завлекат душата на Валентино в ада. Може би вече са го сторили. В Капуа.

Кимнах.

— Но с каквото и да се е опозорил в Капуа, дукът не може да изкупи тези престъпления, като остави Италия в ръцете на кондотиерите.

Дамиата прехапа устна, погълната от собствените си предположения.

Трябваше да й разкажа и останалото — всичко, което видях и чух в склада на Леонардо. Когато й описах онази карта на злото, тя трябваше да седне на леглото с почти побеляло лице. С треперещ пръст Дамиата описа спиралата във въздуха.

— Маестрото на ателието играе играта на самия Дявол — завърших. — Знае, че го преследваме. Затова ни се подиграва.

Дамиата остана дълго време седнала, сякаш събираше смелост да ме погледне. Когато най-после го направи, очите й се бяха налели със сълзи.

— Не можеш да кажеш, че не е луд, Николо. — Сякаш ми беше ядосана. — Не можеш да го твърдиш повече.

Науката ми бе понесла достатъчно удари за днес и нямах желание да споря.

— Дори и да е луд, е замислил много умно тази своя карта — така, че да не ни доведе доникъде. Или може би да ни отклони от истината. Не бива да забравяме, че ключът към всичко това си остава „Елементи“. Без доказателство, че между кондотиерите и амулета на Хуан е имало някаква връзка, не можем да докажем нищо на света.

Дамиата си пое дълбоко въздух и лицето й отново придоби малко цвят.

— Ако книгата е у кондотиерите, те ще я задържат. Като гаранция срещу Валентино.

— Вярвам, че е у някого от тях. И той ще я задържи. Като гаранция срещу всички останали. Въпросът е у кого? Склонен съм да кажа, Вителоцо Вители. Със съучастието на неговия блюдолизец Оливерото. Но как да му я отнемем? И мен, и теб ще ни удушат в мига, в който прекрачим прага му.

Дамиата бързо погледна надолу, поклати разочаровано глава и успя да изрече само:

— Не… — преди гласът й да се задави в ридание.

Седнах до нея и за миг задържах студените й ръце в своите. Знаех обаче, че при спешността на събитията скоро трябва да стана.

— Трябва да се върна в стаята си и да пиша на правителството си, да му разкажа какво видях. Вярвам, че трупът на Рамиро е нашият знак, че заминаването на Валентино от Чезена е неизбежно. И нямаме друг избор, освен да тръгнем с него. Защото само в края на този път можем да се надяваме да открием „Елементи“.

Нямаше нужда да добавям, че там, където свършва пътят, ще ни чакат кондотиерите.

Дамиата погледна надолу към пода.

— Да, трябва да се приготвим за тръгване — промълви и се усмихна замечтано. — Още един малък дом.

Погледът й се стрелна нагоре към мен. Синевата на очите й беше бездънна.

— Николо, каквото и да се случи през следващите дни или седмици, не забравяй едно нещо. Трябва да го запомниш, ако стане така, че се разделим. И по-специално го запомни, ако си благословен отново да прегърнеш своята малка Примерана, както умолявам Пресветата дева да стане. Мой прескъпи Николо, най-голямата любов не е нищо друго освен вяра. Вяра, която може да понесе всички тегла, всички съмнения и никога да не се изчерпи.

Тя стана, прегърна ме и прошепна в ухото ми:

— За да можеш наистина да обичаш друг човек, ти е необходима по-голяма вяра дори от тази, която иска от нас Бог.

Трета част

Отвъд бреговете на съдбата

Чезена — Синигалия: 26–31 декември 1502

Глава 15

Този, който наистина зърне Дявола, го вижда с по-малко рога и по-красиво лице.

След като накара денят ни да започне толкова рано с неблагоприятната поличба, която представляваше трупът на Рамиро да Лорка, Фортуна реши да го удължи значително. Когато излязох от стаята на Дамиата, спрях до Двореца на губернатора и заварих лоджията толкова препълнена с посланици и секретари, колкото обикновено беше много по-късно през деня. Бързо научих, че нито един от приближените на Валентино не е наблизо, за да каже нещо за съдбата на Рамиро — всички те бяха потеглили по виа Емилия и се бяха отдалечили на около двайсет и пет километра от Чезена, очевидно за да съберат разпиляната армия за похода към Римини. Въпреки това прекарах много време пред празното си palazzo, сравнявайки моите изчисления за броя на войниците на Валентино с тези на представителите на другите градове.

Малко преди обяд се върнах в покоите си и заварих един куриер да ме чака с няколко пратки от Флоренция. Приятелят ми Биаджо ми съобщаваше, че жена ми „проклина Бог“ заради женитбата ни и постоянно настоява да изпратя пари, сякаш съм алхимик, който може да превръща отпадъците в злато. Захвърлих писмото настрани с уморен стон. Втората пратка беше от правителството ми и съдържаше достатъчно дукати, за да изкарам още три седмици, ако живея като прехранващ се с просия монах. Тази жалка издръжка бе придружена от допълнителни инструкции да не се отделям от Валентино, докато не ми кажат от Флоренция. Господарите ми не се вълнуваха нито от удобството, нито от сигурността ми, но ценяха високо моите доклади.

Освен тези послания получих и множество писма, свързани с деловите интереси на Флоренция в Романя, които изискваха вниманието ми, щом трябваше да последвам необмисления марш на Валентино през Рубикон. Затова не побързах да изпратя куриера обратно заедно с доклада ми, а изчаках да падне здрач и веднага след това се върнах в стаята на Дамиата.

Изкачих стъпалата по две, вярвайки, че още една нощ в обятията на Дамиата по някакъв начин ще може да ме пренесе отвъд обсега на Фортуна, да не говорим и за катастрофалния обрат на деня. Но след като няколко пъти почуках и не успях да я събудя, реших, че приготовленията й за несигурното ни пътуване са не по-малко трудни от моите и е излязла в града, за да свърши някоя задача.

Затова в продължение на няколко часа бродих по улиците на Чезена. Но не срещнах Дамиата. На няколко пъти се върнах до стаята й, за да видя не се ли е прибрала. При третото ми завръщане безпокойството ми се бе изострило докрай. Най-много се боях да не би Валентино да е разбрал за присъствието й в Чезена въпреки усилията й да остане незабелязана. Можеше да е открил скривалището й и да е изпратил някого да я арестува, защото сега изглеждаше също толкова решен да предпази кондотиерите от последствията от разследването й, колкото и да се предаде в ръцете им.

Въпреки това не открих в palazzo на Дамиата нито един човек, който да я е видял да излиза, камо ли да е видял някой да влиза и да я измъква със сила на улицата. Обмислих възможността да разбия ключалката на вратата й, но това само щеше да създаде риск за вещите й по време на предстоящия хаос и най-вероятно нямаше да ми покаже нищо, което вече да не съм видял в стаята й. Вместо това продължих да се връщам в нейното palazzo на всеки час през нощта, която се оказа толкова нещастна, колкото вълшебна беше предишната. Страховете ми надвиваха и разума, и чувствата ми.

Тъкмо се бях върнал от една от тези напразни проверки, може би около час преди зазоряване, когато спрях пред собствената си врата. Дочух леко дрънкане, като това на монети в кесия, и бързо погледнах назад.

Мъничкият двор беше пуст. И все пак някаква по-силна интуиция премина през тялото ми като ужасен спазъм и ме накара да погледна обратно към вратата си.

За миг изпитах изненада, че не видях някого — или нещо, застанало на прага пред мен. Лекото дрънчене сякаш идваше от небето. Погледнах към самия покрив, два етажа над мен.

Ликът на луната или може би на забулена сова. Или изобщо никакво лице. То сякаш се рееше над стряхата, но само за един такъв кратък миг, че не можах да разбера какво е, освен бледо привидение. Когато изчезна, дрънченето се превърна в леко трополене, сякаш по плочките на покрива тичаше някакъв голям бозайник.

Изтичах от двора и се втурнах на улицата — исках да видя бягството на това създание. Но нито видях, нито чух нещо да се катери на покрива. Надникнах в уличката, която разделяше моята сграда от съседната, и си спомних нощта, в която открих трупа на горката Камила. Тогава зърнах съвсем за кратко тази „забулена сова“, която Дамиата бе забелязала кацнала на сградата ни в почти същия миг, в който аз забелязах следите от стъпки, водещи към стаята й. Тогава беше много по-важно да ги последвам възможно най-бързо — а това, което открих в спалнята на Дамиата, заличи всеки спомен за привидението на покрива. Сега обаче можех само да предполагам, че този човек-сова е бил там онази нощ — неизразимо жесток чирак, който след това е продължил да ни следи иззад маската на Смъртта.

Това ме доведе до по-страховито заключение: онази нощ чиракът на Дявола ме е видял как влизам в стаите на Дамиата и навярно и как излизам. Отново видях пред себе си трупа на Камила, прясната кръв, покрила всичко наоколо, сякаш не сме нищо повече от източници на кръв, костите на врата и ръката й, които стърчаха като стави на прасе.

Хукнах като поразен от мълния. Единствената мисъл в главата ми беше само, че по-скоро самият аз бих умрял, преди да допусна съдбата на клетата Камила да сполети Дамиата.

Но спрях също толкова бързо. Дамиата не чакаше в стаята си, както Камила онази нощ. Нямаше я от часове. Ако чиракът на убиеца я бе заклал по същия зверски начин, щях да заваря вратата й отворена. Вместо това той беше тук и продължаваше да ме наблюдава. Възможността Дамиата да е успяла да му избяга и все още да се крие изглеждаше по-вероятна. И той се надяваше да я намери тук.

Решен да заложа капан на това създание, обърнах гръб на улицата и се прибрах в стаите си.

В бързината си да потърся Дамиата бях оставил вратата си отключена; сега я залостих зад гърба си с мисълта, че може да объркам това създание, като не се върна в квартирата на Дамиата, както то несъмнено бе започнало да очаква. Вместо това щях да остана вътре, докато го предизвикам да влезе.

Запалих една свещ и започнах да оглеждам стаята си за нещо, което да използвам като оръжие. Търсенето ми не се увенча с незабавен успех, защото бях прибрал всичко — очаквах, че ще ми се наложи да замина спешно. Студените плочки на пода изглеждаха като пометени — толкова чисти бяха, като се изключи мангалът и безполезният ръждясал ръжен. Дори бях разчистил повечето документи и ръкописи от малката си маса…

Изведнъж изтървах свещта. Фитилът затрепка в краката ми, все още осигурявайки малко светлина. Това бледо пламъче ми позволи да изпитам кратък зачатък на надежда, че това, което зърнах на масата си, ще се окаже само заблуда на един уморен и отчаян ум.

В следващия миг вече тичах с всички сили по улицата. Целият ми разум се бе свел до една единствена тънка нишка.

Глава 16

Откриването на нови методи и принципи винаги е било не по-малко опасно от търсенето на незнайни морета и земи.

Лампите-сфери на маестро Леонардо просветваха през процепите на кепенците на склада — ивици светлина, искрящи като разтопен бронз в огнището на някой оръжеен майстор. Вратата не ми оказа никаква съпротива и аз влетях право в изоставената трапезария, където Леонардо и помощниците му ме зяпнаха така, сякаш съм умопобъркан. Бяха заети да увиват много от предметите, с които беше застлан подът; ако бях на себе си, може би щях да забележа, че заминаването на Валентино е изненадало и собствения му инженер-генерал.

Само че не бях на себе си. Втурнах се право към маестрото и изкрещях в лицето му:

— Трябва да дойдете веднага! И вземете ония ваши cazzo diavolo неща за измерване!

* * *

— Знаете какво ви питам — обърнах се мрачно към Леонардо. Джакомо бе сложил фенер, който разпръскваше отражението на светлината на свещта върху масата ми, така че виждахме достатъчно добре.

Леонардо приклекна и доближи лицето си на една длан разстояние от отсечената ръка.

— Женска е — промълви той с глас, в който не се долавяше обичайната мелодичност.

Не можех да кажа, че ръката е на Дамиата, така както не можех да кажа и че не е. Цялата подута, най-вече пръстите, ръката беше цялата покрита с ужасни червени и пурпурни петна. Беше отсечена чисто в китката.

Трябваше да се извърна настрана, преди Леонардо да може да започне измерванията си. Дори не чух зловещото драскане на кредата върху една от тетрадките му, гадаенето на участта с букви и числа. А после той попита:

— Забелязахте ли това?

Червената нишка падна от дланта му като следа от кръв. Но малката картичка, прикрепена към нея, изобщо не беше изцапана. Леонардо ми я подаде така, сякаш е свещеник, който подава нафора на литургията.

На този bollettino нямаше молитва към Дявола; лицевата страна на картичката беше съвсем празна. Обърнах я с треперещи пръсти. Надписът от другата страна се отличаваше с познатите изящен почерк, тоскански думи и черно китайско мастило. Но думите приличаха на нещо, което човек дочува в съня си.

Il sale piu profondo a Cesenatico.

— „Най-дълбоката сол в Чезенатико“ — измънках. Чезенатико беше пристанището на Чезена — град на около петнайсет километра на изток, на адриатическото крайбрежие. — Това дори не означава нищо.

— В Чезенатико има солени басейни — каза Леонардо. Осветено отдолу от свещта, лицето му изглеждаше разкривено, почти чудовищно.

Но ме притесни не то, а мълчанието му.

— Какво има, маестро!

Знаех, че гласът ми е също толкова налудничав, колкото неговата външност.

— Знаете ли вече? Това ръката на Дамиата ли е?

Леонардо поклати глава, сякаш съвсем объркан.

— Не мога да кажа само въз основа на… това — изрече дрезгаво той. — Човешката ръка се различава прекалено много от simmetria[119] на крайниците. Мога да кажа само, че е била отделена от живото тяло в рамките на предишния ден. Или на два дни. Има течности…

Тънките пръсти на Леонардо ненадейно се стрелнаха към bollettino и го изтръгнаха от отпуснатата ми ръка.

Той огледа загадъчното съобщение, клатейки глава по онзи свой маниер, подобен на паралитично треперене. И най-накрая намери думи.

— Може би са оставили ръката за вас — прошепна той и притисна bollettino до гърдите си. — Това е за мен.

* * *

Ловкостта, с която този неописуемо зъл убиец бе успял да проникне в съзнанието на Леонардо, си пролича ясно от факта, че само секунди след като прочете загадъчното послание на касапина, инженер-генералът на Валентино се отказа от спешните си планове да тръгне след армията на дука; с глас, в който звучеше подновен авторитет, той нареди на помощниците си да се подготвят за пътуване до Чезенатико. После се обърна към мен и каза:

— Ще ми трябват няколко часа, за да подготвя устройството, необходимо за проучване на солните басейни.

Спомних си огромната машина с ведра, която видях в склада му, и се зачудих дали това „устройство“ ще бъде използвано за някакви разкопки или разравяне.

— Бъдете готов за тръгване още днес. Облечете всичките си дрехи — отсега мога да ви кажа с голяма степен на сигурност, че ще има буря.

Преди да си тръгне, Леонардо внимателно постави отсечената ръка в брезентова торба. Докато затварях вратата след него, можех да си мисля само едно: „Преди по-малко от два дни целунах тази топла и нежна ръка, която изгори плътта ми и изцели душата ми, ръката, която ме поведе към нов живот. Сега от нея не е останало нищо освен отсечено парче месо.“

А дали след пристигането си в Чезенатико бях обречен да намеря и останалата част от нея — част по част на бледи безкръвни парчета?

* * *

Най-накрая маестрото се върна да ме вземе. Минаваше пладне и Леонардо беше сам. Обясни, че вече е изпратил помощниците си напред и сега е твърдо решен да се отправи към Чезенатико пеша, сигурен, че може да измине разстоянието по-бързо от муле.

За мен не беше проблем да не изоставам от широките леки крачки на маестрото — изгарях от такова желание да разбера какво се е случило с Дамиата, че можех да измина целия път на бегом, макар че не бях мигнал, откакто се събудих рано предишната сутрин. Минахме през неохраняваната градска порта и продължихме на юг по път, който със сигурност не беше построен от римляните — липсваше му идеалната линия, постигана само от техните топографи — симетрия, която си личеше в околните поля, заобиколени от прецизно очертани граници.

На около километър и половина от градските стени видяхме, че не сме сами. Хората, които се движеха по пътя на групички от петима или шестима, а и на по-многобройни — до двайсет-трийсет души, — не бяха от местните, макар че с грубите си наметала почти не се различаваха от тях поне докато човек не видеше, че мнозина от пътниците имат на краката си само завързани парчета плат, а някои са боси като свети Франциск. Тези отчаяни просещи монаси, скитници като мен, бяха последвали армията на Валентино от Имола. И макар че проститутките и свещениците, дошли на юг, винаги можеха да си заработят достатъчно храна да не умрат от глад, тези селяни можеха само да се надяват да отскубнат нещичко от околността на Чезенатико, която бързо се оголваше като полетата край Имола, откъдето бяха избягали толкова наскоро.

— Търсят селски къщи — поклати глава Леонардо с нещо като съжаление. — Между Коледа и Богоявление тези невежи селски стопани имат обичай да отварят къщите си за мъртвите. Малоумниците подреждат масите си така, сякаш безтелесните призраци, за които вярват, че са сред тях, притежават храносмилателни органи.

— Тази вечер живите или ще ядат вместо мъртвите, или скоро ще се присъединят към тях — казах, загледан в една група, която вече бе излязла от пътя. Като черни безформени зверове, които случайно нахлуват сред малко стадо, тези клетници се влачеха по забулените със заснежен покров поля, водени от някакъв компас в празните си стомаси.

Бързо ги оставихме зад гърба си да се тътрят в търсене на нещо, което да ограбят. След още няколко километра реших да поема риска да си навлека презрението на Леонардо и да споделя наблюденията си във връзка със злия маестро, който така жестоко ни бе изпратил на това пътуване.

— Вярвам, че този човек има особен дефект в природата си — започнах, — макар че не знам как точно да го опиша. Църквата би казала, че е творение на Сатаната. Но ако Дяволът наистина притежава способността да създаде това единствено човешко същество, защо тогава не създаде сто хиляди като него и не удави света в потоп от кръв? Не. По-склонен съм да смятам, че споходената от провидението Природа, с някаква непонятна за нас цел, е създавала в хода на историята редки хора с точно този дефект. Те са родени без тези дарби на интелекта и чувствата, които ние наричаме „душа“.

За моя изненада Леонардо кимна одобрително.

— На този свят няма други чудовища освен тези, които създава Природата. Съществуват хора с божествена красота, хора с гротескни деформации и всичко между тези две крайности. Защо да няма подобни вариации и в способностите на sensus communis[120], където се намира душата?

— Значи сме единодушни — заключих. Не можех да повярвам, че сме на едно и също мнение.

Въпреки че вече се движехме с немалка скорост, Леонардо забърза още повече.

— Специално по този въпрос сме единодушни. Но трябва да разберете, че човешките желания и събитията, предизвикани от тези желания, при всички положения са случайни и допълнително объркани от прищевките на Фортуна.

Тонът му подсказваше, че лично той много съжалява за това състояние на нещата.

— Човек не може да изучава интелекта и действията на хората или да прави предположения във връзка с тях както може за хармониите и пропорциите, които съществуват в цялата Природа и всичките й елементи.

По този начин Леонардо сякаш отхвърляше изцяло проучванията ми, макар да бях поласкан, че ги смята за достойни за обосновано обсъждане. Затова отговорих:

— Но колкото неща обърква Човекът било предумишлено, било чрез небрежност, също толкова неща обърква и самата Природа. Мога да погледна към Природата и да задам въпроса: какво ни предлага тя, ако не хроника на хаоса — бури, потопи, градушки, земетресения, суша и епидемии? Това с какво е по-различно от объркването, създадено от хората?

— Прекалено сте невеж, за да видите, че природните събития винаги са направлявани от едни и същи закони, че въздухът е един и същ, независимо дали се движи като лек ветрец, или като страховит вихър, че в природата нито една сила не е загубена, а само прехвърлена от една форма в друга. В цялото си царство Природата постига съвършено единство. Знаете ли, че звукът, светлината и водата, всички се подчиняват на едни и същи принципи?

— В какъв смисъл?

— Звукът, светлината и водата се разпространяват с помощта на вълни.

— Вълни ли?

Но дори докато разпитвах Леонардо като последен глупак, започнах да виждам в тези мъгли полезен модел.

— В момента нямам възможност да разпилея слама по водата, за да демонстрирам принципа — тросна се Леонардо, — нито да ви покажа, че същите числа, изразени в пропорции, които направляват телата и сградите, се простират и до хармонията на звука…

— Тогава защо войните, революциите и раждането и смъртта на държави и империи не може да се управляват от подобни закони и принципи? Защото тези принципи все още не са били наблюдавани? Не съм виждал тези вълни, които разпространяват звука и светлината, но вие ми казвате, че те са основата на самата Природа. Вярвам, че събитията, записани в историите ни, се движат по подобен начин. Нима не можем да погледнем към една безкрайна верига от примери, от асирийците и персите до Гърция и Рим, и да видим, че всяка империя се изгражда върху своите добродетели и изпада в упадък, когато я завладеят пороците й? Какво е това безкрайно издигане и падане на държави, ако не цикъл, също толкова необходим и безмилостен, колкото надигането и спадането на тези вълни, които разпространяват всички неща?

Леонардо вдигна две ръце във въздуха като свещеник, който вдига нафората.

— Значи искате да представите държавата като организъм, но ми казвате, че можете да го обясните изцяло само като наблюдавате раждането и смъртта му. В името Божие! Кое от нещата, създадени от Природата, е толкова лесно за разбиране? Вижте всичко, което трябва да разберем, за да можем да се надяваме да намерим обяснение за механизмите на прекрасната машина, която представлява човешкото тяло — не само формата на всяка част, а също така и функцията й, кое усещане предава всеки един нерв и как се движи всеки мускул, къде е прикрепен за костта и кои от тези елементи си съдействат, за да накарат човек да се усмихне, да се нацупи или да помръдне очите си едновременно. Как се движи храната през храносмилателните органи и как очите възстановяват изправен образ по начин, по който camera obscura[121] не може? Можете да определите такива истини само чрез безкрайно и неспирно проучване! Измервания! Вие… могат ли вашите Тит Ливий и Херодот да ви осигурят такава esperienza? Можете ли да се надявате да проучите цялата човешка история и да откриете връзките между събитията в такива подробности, че да се движите успешно в незнайно море, което никой досега не е пресичал?

В този ден нямах отговор за маестрото. Отговорът ми беше делото на живота ми, най-вече моите „Размишления върху Тит Ливий“, но също така и малкият ми „Владетелят“. Каквото и да твърдят толкова много хора, не се отправих на това пътешествие, за да покажа на хората как може да триумфира злото, а за да демонстрирам, че злото навярно ще триумфира, ако добрите хора не се постараят да научат уроците от него. И сега, когато надживях полезността си, ако не и самия си живот, мога да заявя пред Бог и пред хората, че отговорих на предизвикателството, което великият маестро, светла му памет, ми отправи на пътя за Чезенатико. За да извърша делото на живота си, прекосих непознатото море и утъпках път, по който да тръгнат всички, стига да искат да живеят в мир и сигурност.

Докато следобедът се превръщаше в здрач, зърнахме прекрасна илюстрация на злостните капризи на Природата. Първо небето стана оловносиво и натежа, сякаш можеше да рухне отгоре ни. После този снижаващ се таван се обагри и олекна, придобивайки оттенък на пепел, а снегът започна да вали на огромни завеси. От морето долетя виещ вятър, сякаш Божията ръка бе решена да ни попречи да продължим напред.

Въпреки това диплите от сняг се разделяха от време на време, докато накрая успях да видя самия град. Не беше голямо пристанище като Пиза и се състоеше от няколко църкви, складове, магазини и palazzi, разположени от двете страни на канал, който се вливаше в морето на това място. Пристанището представляваше само по-широкото устие на канала и няколко кея, построени покрай вдадена в морето дълга ивица земя.

— Дукът възнамерява да построим голямо пристанище тук — каза Леонардо и се обърна с гръб към вятъра, така че думите, които крещеше, да се чуват по-лесно. — Имам планове да разкопая канала и да го направя по-дълбок, да разширя много пристанището и да подобря укрепленията, така че да можем да защитаваме тези нови работи! И тогава ще преобразим Чезенатико, докато пресъздаваме цялата Романя!

Думите му не бяха отправени към мен; тези достойни за катедрален орган ноти летяха право нагоре към Бог.

Повече не можех да вярвам, че Валентино ще продължи да строи каквото и да било. Вместо това той просто щеше да изостави империята на надеждата, която бе построил в ума на двама ни. В империята на Леонардо имаше градове, по-съвършени от всичко, което биха могли да си представят Платон или Августин. Моята империя беше Италия, отбранявана от войници граждани вместо наемни главорези, свободна от тирания и чужди армии, въздаваща справедливост за всички независимо от ранга и богатството им. Но се боях, че съм дошъл в Чезена само за да започна да бродя сред руините й.

— Ето я солта — посочи Леонардо към левия бряг на канала, зад редица складове.

Солните басейни почти със сигурност са били построени от римляните, защото бяха подредени в мрежа също като полята. Границите им бяха определени от обемисти хълмчета, високи приблизително до кръста ми. Получената по този начин шахматна дъска беше широка и дълга толкова, колкото самият град; само едно по-високо хълмче и една тясна ивица крайбрежен пясък я разделяха от морето. Цветът на квадратните басейни с вода варираше от почти черен при тези, които наскоро са били напълнени с морска вода, до по-бял от снега там, където водата се бе изпарила напълно и солта беше готова за прибиране. Голяма купчина от тази суха сол, все още неприбрана, се издигаше пред един от складовете и очертанията й бяха неясни заради навяващия сняг.

Леонардо се обърна и се загледа в морето.

— Трябва да побързаме.

Видях причината за безпокойството му. Вятърът надигаше огромни вълни и поривът му продължаваше да ги тласка към брега; скоро тези вълни щяха да залеят хълмчетата откъм обърнатия към морето край на солените басейни и да започнат да ги наводняват.

Влязохме в града от левия бряг и продължихме да се движим по пътя, който минаваше пред складовете. Солните басейни се намираха точно от лявата ни страна. Струва ми се, че бяхме стигнали почти до морето — плискането на вълните се чуваше през воя на вятъра, — когато зърнах фигурата, застанала на едно хълмче, забулена в сняг, с дълга коса и наметало, които се вееха от вятъра. Бих могъл да си представя, че виждам жената на Лот, ако отначало не си помислих, със също така безумен полет на въображението, че съм намерил Дамиата.

— Джакомо! — изкрещя Леонардо, докато тичаше към помощника си; в мига, преди да стигна до тях, двамата проведоха кратък разговор.

Качих се на хълмчето и видях, че се състои от гъста лепнеща глина. Погледнах надолу към басейн, черен като китайско мастило. От вятъра по повърхността се бяха образували малки вълнички, но не бяха нищо в сравнение с тези, които се плискаха към нас от морето, удряха се гръмко в брега и разпръскваха облаци пяна.

— Cacasangue cazzo d’iddio![122] — изкрещях, защото едва не си изкарах акъла.

Демонът, който се изстреля от черната вода в краката ни, имаше големи колкото чинии очи, глава на огромен скакалец и огромна слоноподобна муцуна. Ако някога в живота си съм вярвал, че слугите на Сатаната живеят под краката ни, това е било в този миг. Гигантското създание се изправи в пълен ръст и започна да откъсва собствената си глава на насекомо. Няколко енергични дърпания свършиха работа.

— Томазо! — изкрещя Леонардо. — Намери ли го?

Пред нас стоеше помощникът му Томазо. Коженият шлем със стъклени очи, който бе обгръщал плътно главата му, сега бе пъхнат под мишница.

— У мен е! — И със свободната си ръка Томазо вдигна голям брезентов чувал.

Докато Леонардо го освобождаваше от бремето му, Джакомо грабна слонската муцуна на шлема, която всъщност беше разделена на две тръби, и я задърпа като рибар, който тегли мрежата си. Това издърпа на суха земя подскачащ, подобен на камбана дървен сал, към който бяха прикрепени тръбите. Но нямах време да разгледам подробно това водно приспособление, защото Леонардо започна да се отдалечава с широки крачки, оставяйки помощниците си да транспортират устройството.

Маестрото ни поведе към един от складовете, които се намираха край солните басейни — стара сграда с покрив от червени плочки и няколко големи врати от всяка страна. В не толкова сурови времена човек би очаквал да го завари пълен с конопени чували сол, но се виждаха само няколко дървени бъчвички, разпръснати на пода. Очевидно помощниците на Леонардо бяха сложили няколко дъски върху две от тях, за да се получи маса. Томазо застана там, съблечен по панталони и риза, подгизнал от вода, с почти побеляла кожа и устни, които изглеждаха едва ли не пурпурни.

— Каква е тази машина? — попитах, докато Джакомо небрежно хвърляше шлема, сала и тръбите на пода. Предположих, че е някакво invenzione, през което минава въздух, така че човек да може да остане под водата като риба.

— Не трябва да казвате на никого за този апарат за гмуркане — предупреди ме Леонардо. — Ако се разбере за това приспособление, ще дадем възможността за извършване на голямо зло в ръцете на посредствени интелекти. С него всеки глупак може да потопи цял флот.

Докато говореше, маестрото започна да изпразва съдържанието на чувала на Томазо върху импровизираната маса.

Видях много глина, все още полепнала по тези кости, които като че ли бяха ръце, крака и ребра… и голяма част от череп. „Това не може да е всичко, което е останало от нея“ — казах си прекалено вцепенен, за да си представя нещо друго.

Леонардо нави ръкавите си до лактите и заоглежда костите една след друга, като изстъргваше калта и проучваше всяка от няколко ъгъла. Най-накрая поклати глава като лекар, който притиска ухо до гърдите на пациента и чува предсмъртно хъркане.

— Тези кости са много стари. Това ли беше всичко?

— Прекарах там четвърт час — каза Томазо. Зъбите му тракаха като ръчен цимбал на испанска танцьорка.

— Тогава трябва да слезем пак — отсече Леонардо и погледна към мен. — В този басейн има дупка там, където са изкопавали кал — ценят я заради лечебните й свойства. Открихме я, докато оглеждахме пристанището.

Значи тази дупка беше най-дълбоката сол — или солен басейн — в Чезенатико. И все пак се запитах дали Леонардо наистина разбира какво казва.

— Тогава този, който ви е изпратил тук, не само знае, че сте оглеждали тази област — факт, за който предполагам, че е бил известен на мнозина в двора, както и на хората в този град. Но е знаел и особеностите, които сте открили.

Леонардо ме погледна скръбно.

— Всички знаеха. Проведох проучването си този август. По това време доставяха на дука и хората му ведра с лечебна кал. Както и на Вителоцо Вители, Паоло Орсини и Оливерото да Фермо. — Позволи си да въздъхне — звук, който повече приличаше на последното издихание на умиращ. — Всеки един от тях може да е…

Бяхме изминали петнайсет километра до Чезенатико, а все още се намирахме на хиляди километри от истината.

Докато стояхме безмълвно там, отвън изригна невероятен рев. Вятърът и вълните бяха създали някакъв ужасяващ нов инструмент. В склада нахлу ледена вода и обля краката ни.

Очите на Леонардо сякаш бяха приковани в някаква далеч по-грамадна катастрофа. Когато водата се отдръпна, той закрачи към отворената врата. Тръгнах след него и забелязах, че самото море сякаш е дошло при нас. Отдръпваше се, така че отново се видя върхът на хълмчето, което го разделяше от солните басейни, но по-малките хълмчета, които разделяха самите басейни един от друг, бяха под водата.

— Не можете да изпратите Томазо обратно там! — изкрещях.

Леонардо се обърна и изгледа Джакомо така, сякаш преценяваше дали е подходящ за задачата. Най-накрая каза:

— Работата ни тук приключи. Утре няма да е останало нищо. Всичко ще е отплавало в морето.

Примигна, за да прогони от очите си парещата пяна; човек можеше да си помисли, че плаче.

— Винаги е така за тези, които търсят Истинската светлина.

Оттеглихме се в склада, макар да ми мина мисълта, че тук можем да се удавим също толкова лесно, колкото и навън в солните басейни, стига вълните да станеха достатъчно високи. Леонардо прибра устройството си за гмуркане, като го притисна до гърдите си нежно като овчар, който държи мъртва овца.

— Замисляли ли сте се — обърнах се към него, — че разсъждавате прекалено много над проучването си и недостатъчно — за думите, които наистина са написани на този bollettino? „Най-дълбоката сол в Чезенатико.“

Леонардо не ме слушаше.

Продължих мисълта си. Сега вече бях привлякъл вниманието на Томазо и Джакомо, които ме гледаха с очакване.

— Може би трябва да потърсим не на най-дълбокото място в солните басейни, а на най-дълбокото място в самата сол.

Леонардо се обърна изцяло към мен. Със сивата си коса, полепнала като гипсова отливка върху сивата кожа, изглеждаше стар като самия Матусал.

— Най-дълбокото място в солта? Dimmi.

Сега думата беше шепот, а не обичайното му рязко искане.

— Dimmi, Papa. Dimmi.[123]

Глава 17

Благоразумието на владетеля ще се прояви в това да прецени опасностите и да избегне най-тежката.

Докато водех Леонардо и помощниците му към огромната могила от сол, която зърнах при влизането ни в града, вятърът от морето засвистя още по-силно. Сега огромната му ръка натискаше гърба ми, а снегът падаше толкова нагъсто, че скоро сякаш щеше да ни задуши.

— Не можете да се надявате да го изровите! — изкрещя Леонардо, когато стигнахме до светлата могила, която изглеждаше два пъти по-висока от мен. — Ще ви трябват много хора и машини!

— Един или двама души не може да са го заровили много надълбоко!

Леонардо кимна. Снегът се сипеше около лицето му.

— Трябва да разделим периметъра на четири и всеки от нас да се движи около него в една и съща посока — изкрещя той и се провикна към помощниците си: — Копайте с ръце, в самата основа, в най-дълбоката сол!

Солта беше тежка, сбита и груба; скоро ръцете ми започнаха да парят от студ и малки порязвания. Не обърнах внимание на тези нови неудобства — толкова твърдо бях решен да намеря отговор на въпроса за съдбата на Дамиата, че не обърнах внимание на все по-гръмкото бучене. Водата ме блъсна, докато все още бях на колене — толкова силна вълна, че ме понесе и ме влачи около две дузини braccia.

Леонардо ме сграбчи за яката, вдигна ме и ме задържа изправен, а аз започнах да плюя солена вода. След като се добрахме обратно до могилата през водата, която стигаше до средата на прасците ни и водовъртежът й ни дърпаше за краката, видях, че основата на могилата се е стеснила с около две braccia от всички страни; каквото и да е било заровено тук, най-вероятно е било отнесено.

Чух как Джакомо изкрещя:

— Намерих косата й! Държа я за косата!

Вкопчих се в една отчаяна надежда: „Тази жена може да е жива. Главата й си е още на мястото.“

Като обсебен от демон започнах да се боря с течението, за да стигна до Джакомо, който се намираше от най-близката страна до солените басейни, там, където течението беше най-бързо. Стоеше там с вдигната ръка, сякаш държеше фенер.

Отсечената глава висеше надолу, хваната за един дълъг кичур коса. Жена с лице, ощавено като волска кожа. Изсъхналата й кожа бе прилепнала плътно до черепа, а устните й се бяха свили и отдръпнали, разкривайки оголени зъби като на осолена треска. Това беше Божи дар за мен, макар и не за нея, защото несъвършените й зъби не бяха прекрасните перли в устата на Дамиата.

Облекчението ми представляваше повече вцепенение, отколкото някакво чувство. И не продължи дълго.

— Ето още една! — изкрещя Леонардо. За миг успях да зърна подскачаща глава и лице, закрито от черната коса, полепнала по него, преди маестрото отново да изкрещи: — Още една! Томазо! Ела! Николо!

Томазо стигна преди мен и потопи ръце във водата. След секунди една глава изплува до него като рибарски сал. Обърнах я трескаво с лице към себе си, но видях само толкова съсухрено лице, че не можех да си представя вселена, в която устните и очите, които целунах само преди два дни, биха могли толкова бързо да се превърнат в това.

Ръцете ми започнаха да вършеят под размътената вода и да се вкопчват в солта още по-безумно, когато усетих как нещо като водорасли погалва ръцете ми; увих тези филизи около ръката си и задърпах яростно. Главата изскочи като ябълка в бъчва. Представих си, че ме гледа, но сбръчканите й клепачи бяха затворени докрай. Оголените й зъби бяха почти без дефекти, но докато се мъчех да намеря някаква прилика, се запитах дали ще позная Дамиата, когато я намеря — и ако я разпозная, как бих могъл да си върна разума?

Продължихме това проучване. Струваше ми се, че е изминал цял един изпълнен с ужас век, макар че не може да е било повече от минути.

— Станаха пет! — провикна се Леонардо. Държеше ги всичките за косата като някакъв варварски вожд, който излага на показ бойните си трофеи.

Изправих се, зает с ужасна математика. Петте глави представляваха четирите заклани streghe и горката Камила. Ако ръката на масата ми предвещаваше шеста жертва, какъвто почти със сигурност беше случаят, нейната глава все още можеше да е в тази могила.

— Кутии! Там вътре има кутии!

Започнах да си проправям път към Томазо, който се опитваше да хване няколко подскачащи дървени кутии, големи колкото детски ковчези… и не можех да се успокоя с мисълта, че не са. Помогнах му да сграбчи една, но течението отнесе останалите в морето. Ненадейно водата около мен се надигна и за да не ме отнесе, трябваше да сграбча една оголена издатина от твърда сбита сол и да откъртя голямо парче. Така водата нахлу вътре и отмъкна други, много по-големи парчета.

Като порой оси, които излитат от гнездото си, в оттеглящата се вълна се изсипаха дузини големи кафяви пъпеши. Някои минаха покрай мен, други ме удариха в ръцете и гърдите. Докато ги отблъсквах, напипах сплъстената коса и кожата като изсушена смокиня още преди да видя ухилените усти и хлътналите очни ябълки.

— Убил е много повече от пет! — изкрещях сред вятъра.

И очевидно го правеше от известно време, защото тези глави бяха значително по-съсухрени от главите на последните му жертви.

Умът ми кипна. Знаех, че този касапин винаги е бил подвластен на злата си природа, но за нищо на света не си бях представял, че ще открием това: зловещия архив на жестоката история на един рядко срещан човек.

Измъчените очи на Леонардо последваха страшните останки към морето.

— Сега трябва да се качим на по-високо! — изкрещя той и веднага се закатери, като влачеше собствената си ужасна колекция.

Погледнах нагоре и видях една вълна да се надига на две braccia над повърхността на водата, която вече се плискаше около нас. И се приближаваше със скоростта на боен кон в турнирите.

В следващия миг загубих почва под краката си и започнах да се въртя. Очите и ноздрите ми горяха. Вълната ме понесе на поне сто крачки разстояние по-бързо, отколкото бих могъл да го пробягам, докато накрая се прекатурих като празна черупка от мида на земята под мен. Забих ръце в мократа глина и се вкопчих в нея, защото знаех, че повлече ли ме водата пак към морето, може никой никога да не ме види повече.

Най-накрая водата охлаби хватката си. Надигнах се и хукнах в заслепяващия сняг. Вятърът, който ме блъскаше в гърба, беше единствената ми гаранция, че се отдалечавам от морето. Не знаех, че съм стигнал до твърда земя, докато не започнах да крача сред дебели преспи, недокоснати от последните езици на хищните вълни.

Спрях и се огледах, но не можех да видя почти нищо друго, освен ръката пред мен.

— Маестро! — провикнах се, удивен как снегът, който не спираше да навява, приглушава гласа ми. Сякаш крещях във възглавница.

Изглежда, че се бях оказал напълно разделен от придружителите си. Не можех да се върна в Чезенатико, който вече можеше да е под водата. Реших, че единственото ми спасение ще дойде, ако продължа да вървя и случайно се натъкна на някоя от колибите или селските къщи, които видях, докато се приближавах към града. Трябваше да се доверя на вероломната Фортуна и да се надявам да намеря подслон, преди крайниците ми да се вцепенят и да се предам на снега.

* * *

Докато крачех сред виелицата, започнах да виждам малко повече, макар че това не ме успокои особено. Бурята бе не просто хапещо студен покров — тя беше кипящ ураган от сняг. На моменти дори си представях как наоколо ми плуват черни левиатани, макар че тези форми със сигурност представляваха просто по-дебели облаци снежинки, носени от ветровете.

За миг едно от тези привидения сякаш доби по-разпознаваема форма. Изкрещях:

— Маестро!

Призракът се втурна към мен. Несъмнено беше мъж.

— Томазо! — провикнах се. Отначало си помислих, че пак си е сложил шлема за гмуркане, което при тези условия не би било твърде глупаво. Но после си спомних, че оставихме особения костюм на Томазо в склада.

От пепелявия покров изплува едно лице. Бяла брада на козел. Дълъг нос и бяла грива на жребец. А по средата на челото — един-единствен дълъг черен рог.

Licorn. Еднорог. Думата, която чух тогава, когато от края на нашето Gevol int la carafa ни отделяше по-малко от миг. Но тази дума не е била парола. Маската, която зърнах само за миг през онази нощ — и която Джакомо видя от разстояние преди няколко дни, — не беше козето лице на Дявола, а този полукозел-полукон, този еднорог демон. Еднорогът, символ едновременно на чистота и на необуздана страст, бе изопачен в маска на неописуемо зверство. Licorn е било името, което ужасената gioca е дала на чирака на Дявола.

Еднорогът беше въоръжен с основния инструмент на чудовищния си занаят, повече меч, отколкото нож, извит като турски ятаган. Не беше пищно украсеният кинжал, който преди няколко дни показа Оливерото да Фермо, но фигурата на мъжа, който го държеше, да не говорим за огромния юмрук, който го стискаше — толкова приличаха на тези на синьор Оливерото, че само глупак би се заблудил от маската му.

— Синьор Оливерото! — изкрещях през бурята. — Видях колекцията ви от глави! Това ли ни повикахте да видим?

Когато се приближи достатъчно, за да ме изкорми с един-единствен скок, той се спря. Зад него като че ли се оформи фигурата на втори мъж, сякаш навяващият сняг се беше скупчил и сбил, за да го създаде.

Дъхът ми излезе със свистене от дробовете, а умът ми някак отдалеч отбеляза, че острието се е забило между ребрата ми с такава сила, че ми е изкарало въздуха. Също толкова странен бе и фактът, че ясно чух как наметалото ми се раздира, когато острието го разсече.

Озовах се проснат по гръб, вперил поглед нагоре към маската на еднорога, под снега, който валеше отгоре ми като пепелта на собствената ми погребална клада.

Глава 18

Тези, които стоят най-близо до Църквата, имат най-малко вяра.

Нападателят ми се отпусна на едно коляно до мен. Сега острието му беше вдигнато, готово да ми пререже врата. Пред очите ми проблеснаха миниатюрни портрети, сякаш озарени от светкавица: мама и татко и скъпата малка Примерана; сестрите ми; дори Мариета — видение, което ме изпълни със странна благодарност, сякаш най-после можех да й се извиня. И все пак в тази сянка се задържах най-дълго при Дамиата. Когато стигна до другия бряг — така прошепна тя, — щяла да ми каже истината за душата ми.

Тялото и острието му едновременно се насочиха надолу към мен и аз затворих очи, защото не исках да видя собствената си смърт.

Усетих единствено някаква огромна тежест на гърдите си.

— Жив ли сте, месир Николо?

Думите сякаш се спуснаха от самия рай.

Над мен стоеше Джакомо.

Нападателят ми простена и тялото му потръпна върху моето. Джакомо се наведе и сякаш бръкна в масивния гръб на създанието. Видях ножа, който извади, макар че не можах да видя кръвта по него. Но после Еднорогът се изкашля и аз долових давенето в дробовете му. Той загъргори „Аве Мария“.

С помощта на Джакомо успях да оттласна от себе си почти мъртвата тежест. Изправих се несигурно на крака — и установих, че съм абсолютно невредим. Може би нападателят ми ме е ударил с рамо или с ръка: острието му само бе разкъсало палтото ми. Каквато и да беше истината, апатичният помощник на Леонардо ми бе спасил живота.

— Този човек е още жив! — изкрещях. Смятах да отскубна маската от лицето му и ако е необходимо, да използвам собственото му острие, за да разбера какво е направил с Дамиата.

— Маестрото е там горе! — махна неопределено Джакомо нанякъде сред виелицата.

Реших, че ще предам този касапин на Леонардо, който може би щеше да знае как да прочисти гърлото му от кръвта, за да го накараме да направи пълни самопризнания. Двамата с Джакомо го сграбчихме за дрехите и го повлякохме нагоре по склон, който с всяка крачка като че ли ставаше все по-стръмен. Започнах да изпитвам безнадеждността на самия Сизиф, обречен вечно да влача това бреме нагоре. Крайниците ми вече бяха напълно замръзнали. Ако ужасното ни бреме не надаваше стон от време на време, щях да реша, че цялото това усилие е безполезно.

Ненадейно Джакомо хукна напред в снега. Но преди да успея дори да извикам, видях, че мълчаливо блъска по замъглената врата на нещо, което приличаше чисто и просто на призрак на къща. Почти веднага след това изчезна вътре.

Когато стигнах до същия праг, заварих друго чудо. Пред мен се простираше трапезарията на селска къща, осветена от димящ огън. На масата пред камината бяха наредени коледни приношения: наденички, печени дроздове, хляб, боб и каша от царевично брашно. Стопанинът и семейството му не се виждаха никъде — навярно не искаха гладуващите бегълци от Имола да им досаждат с повече просия, — но мъртвите положително бяха дошли да се нахранят. Леонардо бе коленичил на пода до масата. Петте глави бяха разпръснати около него като току-що набрани пъпеши. Маестрото тъкмо пъхаше пръсти в зейналата уста на едно от тези ужасни, подобни на кожа лица, сякаш вярваше, че ще намери нещо скрито вътре, може би послание от убиеца на жената. Томазо също бе зает: опитваше се да свали капака на дървената кутия, която откри преди малко.

— Водя виновника за смъртта им — казах, докато влачех Еднорога през прага. Вятърът издуха сняг в стаята. — Ако Джакомо не ме беше спасил, щеше да вземе още една глава. Дължа му живота си. (Дълг, който месир Джакомо се погрижи да изплатя, макар че това е друга тема — онази странна история с портрета, който Леонардо нарисува на любовницата на Джокондо.)

Леонардо коленичи до пленника ни и се заслуша в повторното гъргорене на „Аве Мария“. Допря пръсти до дебелия врат на звяра несъмнено за да се опита да намери пулса му. Вместо това обаче откри малка нишка; задърпа я и в ръцете му се озова малка торбичка от червена кожа.

Бързо пъхнах пръсти в тази кесия със заклинания и извадих единствените предмети, които напипах вътре: три потъмнели, очукани, почти квадратни камбанки. Докато ги разглеждах, те звънтяха — или хлопаха — съвсем слабо.

— Вещерски звънчета — казах. — Навремето арендаторите на баща ви ги носеха — вярваха, че ако мине някоя strega, ще се спре да преброи всеки звън и това ще отвлече вниманието й от злите й кроежи.

Потръпнах толкова силно, че зъбите ми затракаха. Тези звънчета бяха оповестили на нас — и на клетите жертви на това създание, — че се намираме в нежеланата компания на чирака на Дявола. Или може би на самия Дявол.

— Трябва да му свалим маската, преди да се задуши — каза Леонардо. Сега оглеждаше маската шлем, която на светло изглеждаше още по-правдоподобна: беше съставена от бялата кожа на жребец, брадата на козел и дори от рога на истинска антилопа. — Конструирана е достатъчно добре, за да заблуди Природата — добави с възхищение маестрото.

Обърнах се към Джакомо:

— Възможно ли е това да е маската, която сте видели в гората в онзи ден?

След миг Джакомо неохотно кимна.

— Наистина прилича на Дявола, нали?

Леонардо погледна нагоре към нас, преди с умело движение да дръпне маската през главата на умиращия.

И четиримата ахнахме.

* * *

— Изобщо без лице — повтори Джакомо думите си отпреди няколко нощи, когато двамата за първи път се сблъскахме с този човек.

И описанието му беше също толкова точно сега, колкото тогава. Самата Природа като че ли бе изпратила Еднорога при нас само с наченки на лице: по-голямата част от него представляваше огромна рана в розово и бяло, с две кръгли мъниста за очи, два процепа за нос и трети за уста. Но тази изтерзана плът не беше толкова сиво-синкава, колкото би могла да бъде, защото цялата беше посипана с блестящия остатък от някаква тебеширенобяла пудра.

— Според мен това е стрит на прах лунен камък — казах; близо до Имола имаше две големи находища на този блестящ минерал. — Изглежда, че двете маски всъщност са били само една. Този човек понякога е носил маската на licorno, а друг път просто съсипаното си лице, скрито под тази пудра, като проститутка, която крие белезите от срамната болест под пласт белило.

Коленичих до него. Нямах търпение да угася искрата на жалост, която събуди у мен уродливостта му.

— Какво ти се е случило?

Очите му се завъртяха към мен, черни като зърна пипер, без мигли и без вежди. Отговори ми на доста добър италиански, макар и със силен романски акцент. От процепа, който представляваше устата му, излизаше пенеста кръв.

— Обърнали… ме… над огъня.

Странно, но изглеждаше свирепо горд от това премеждие и ужасния му резултат.

— За да спасят… душата ми.

— Когато някое дете се роди с краката напред — обади се Томазо, — тукашните акушерки го завързват за шиш и го обръщат три пъти над огъня. В противен случай ще изпадне в stregoneria[124].

— Тези лековерни глупачки са успели само да го изгорят като слама — отсече Леонардо и ъгълчетата на устата му увиснаха презрително.

Отново трябваше да погледна към страшната реколта на Еднорога, дори и само за да съм сигурен в бройката.

— Донесе ли в Чезенатико главата на още една жена? През последните два дни?

Леонардо беше казал, че ръката е била отсечена в тази времева рамка.

Главата му се олюля от едната страна към другата.

— Преди три… седмици. Две streghe… от Имола.

Изпитах прилив на надежда — очевидно тези двете са били Zeja Катерина и колежката й. Но после трябваше да попитам:

— Ръката, която остави в стаята ми. Откъде я взе?

— Имола… strega… държахме я… в сняг.

Устните на Леонардо потръпнаха. Очевидно не беше забелязал, че ръката може да е била съхранявана в сняг известно време; може би не беше взел предвид и това, че така и не събра всички части от последните две streghe.

Аз обаче усетих, че ме залива огромна вълна на облекчение. Макар че съдбата на Дамиата си оставаше загадка, основателно можех да приема, че това чудовище не я е убило. Имаше обаче една сурова истина, която все още не бях чул. Стиснах челюстта на звяра с такава сила, та ми се стори, че пръстите ми ще пробият раните, които дори след толкова години не бяха загрубели или удебелени, а напротив — на пипане бяха гладки и крехки като жабешка кожа.

— Каза „държахме я“. Имаш предвид, ти и господарят ти. Кой е той?

Създанието премести немигващия си поглед към Леонардо. Не знам как този окървавен процеп може да е създал впечатлението за усмивка, но успя. И все пак умиращият дори не се опита да проговори.

Попитах:

— Искаш ли свещеник?

Разбира се, не бяхме подготвени да търсим такъв, но се надявах, че ще успеем да изтъргуваме това илюзорно спасение срещу пълно признание.

На устните му изби малко кръв.

— Аз съм… свещеник.

Бяхме свикнали с непорядъчния живот и покварата на провинциалните свещеници — а да не говорим за Ватиканската курия, — но професията на този човек стресна дори и мен.

— Това обяснява защо е можел да броди съвсем свободно из провинцията и да се занимава с ужасните си задачи — обърнах се към Леонардо. — Разполагал е едновременно и с разрешението на Бог, и с това на Дявола. Маестрото на ателието добре е избрал чирака си.

Селяните знаеха, че дори да съобщят на властите за престъпленията за този свещеник, той ще отговаря само пред църковното право. Църквата наказваше светкавично духовници за ерес, но на свещеници, които крадяха, изнасилваха и дори убиваха, твърде често им се позволяваше да се занимават с тези дейности — и безнаказано да си отмъщават на всеки, който ги обвини.

Леонардо отвратено поклати глава.

— Ето какво става, когато Църквата не признава, че служителите й вършат злини.

— Маестро. — Томазо най-после бе успял да отдели грижливо закования капак от малката дървена кутия. Стаята вече бе изпълнена с миризмите на храна и осолена плът, но въпреки това в носа ми изведнъж нахлу мирис на цибет и увехнали рози.

Томазо извади ароматичните съставки от кутията: буркан с големината на бутилка, но от най-прозрачно венецианско стъкло. Гърлото бе запушено с восък. Бурканът беше пълен догоре с кехлибарена течност и множество предмети, които ми заприличаха на миди с черупки, всяка една с големината на нокът на палец. Повечето бяха със сив или червеникавосив оттенък.

Леонардо веднага сграбчи този особен съд от помощника си, вдигна го към най-близкия фенер и го погледна така, сякаш наистина е видял Дявола в този буркан.

— Какво, маестро?

— Зърна. Човешки. — И Леонардо се извърна към мен. — Женски зърна. Поне шейсет.

Трябваше да притисна лице към коленете си. Във всеки един от случаите, които видях, и в маслинената горичка, и в сутерена на Леонардо, зърната бяха отрязани от иначе непокътнатите гърди. И предвид това, което знаех за убиеца, това със сигурност е било сторено преди смъртта. „Поне шейсет“, така прошепна Леонардо. Най-малко трийсет жени бяха изтърпели това варварство.

Наклоних се напред и прошепнах в ухото на чудовището:

— Кутиите. Сложи ли нещо в тях?

Той се закашля, изплю кръв и поклати глава.

— Зарових… само… кутии.

Това го повярвах. Погледнах към Леонардо и казах:

— Маестро, за тези съсухрени глави. Колкото и малка възможност да имахте да ги проучите, възможно ли е всички те да са били убити почти по едно и също време?

Леонардо видя, че очевидно отново съм повярвал в неговата наука, и на лицето му се изписа почти благодарно изражение.

— На пръв поглед няма да е грешно да предположим, че всички тези глави са били отрязани от телата приблизително по едно и също време.

Все още смирен от грешката си, той добави с известна предпазливост:

— Всички те проявиха сходна плавателност. Но не можем да сме сигурни.

— И според вас преди колко време се е случило?

— Ще се наложи да прибягна до предположения. — Леонардо изглеждаше така, сякаш самата дума „предположения“ горчеше на езика му. — Средството за запазване е сол… следсмъртно… Бих казал, много месеци.

— Година или две?

— Едва ли ще сгрешим, ако го допуснем.

— Повечето от главите, ако не и всичките, женски ли са?

Моето наблюдение категорично ми сочеше, че е така — съдех по косата, по големината на черепите и това, което успявах да доловя от разкривените черти. Но можеше да са били и по-големи момчета.

Леонардо само кимна в знак на неохотно съгласие.

Бях чул достатъчно.

— Маестро — казах бързо, — зърната в този прокълнат буркан съответстват на главите, които се изсипаха от солната могила — толкова много глави. Вярвам, че престъпленията, осветени от тези гнусни реликви, са се случили преди това създание тук да стане чирак в ателието на Дявола. И последно, убеден съм, че тези жени са били убити в Капуа преди около осемнайсет месеца.

Ето че затова последните думи на Рамиро да Лорка се оказаха верни, точно както бях допуснал. Убиецът е бил в Капуа и е усъвършенствал бруталния си занаят.

Върнах се при създанието и поисках отговора на един последен въпрос.

— Кой ти даде кутиите, които си заровил в тази сол?

Той само поклати леко глава.

Реших да премина към по-заобиколен подход.

— Колко жени му помогна да убие?

— Пет — почти въздъхна той, сякаш са му били любовници. Бях сигурен, че има предвид само петте последни жертви. — Курви! — изръмжа яростно и изплю кръв. — Курвите… на Дявола. Всички… те.

Не можех да не си спомня за безумното насилие, което бе излял над горката Камила. Може би маестрото на ателието е насърчил този луд да вярва, че любовниците на Дявола заслужават да изпитат мъченията на ада… докато са още живи.

— Значи е било Божие дело.

Думите едва не ме задавиха, но трябваше да проникна в болния му мозък.

Отново онази демонична усмивка.

— Аз обаче съм виждал как работиш, когато господаря ти го няма. Само жалки имитации.

Кръв изригна от подобното на ламел на гъба пънче на носа му. Преди да умре, исках ако не друго, поне да стоваря отгоре му едно последно отмъщение заради прекрасната ни Камила.

— Жената, която уби в palazzo Макирели, не беше вещица, каквото и да ти е казал господарят ти — заявих. — И нашият Небесен отец го знае.

Видях как кървавата пяна съска върху устните му.

— Но господаря ти го е нямало и ти не си могъл да се сдържиш. Убил си невинна. И за убийството на тази добра жена ще отидеш в ада, за да страдаш повече, отколкото е страдала тя, всеки час от всеки ден чак до края на вечността.

Очите му започнаха да се въртят диво. Макар че това беше съвсем дребна разплата, бях сигурен, че ще си отиде от този свят обзет от страх от Дявола.

— Но защо този, който ти е показал пътя към Ада, да живее дълго и честито, докато ти единствен си се озовал в бездната? Кой е твоят господар?

В гърлото му се надигна гъргорене.

— Ще ти помогна. Оливерото да Фермо ли беше? Или Вителоцо Вители? Или и двамата заедно ти възложиха задачата? Тези велики синьори, които само ще се присмиват на смъртта ти и ще вдигат тост за вечните ти мъки.

Вятърът заблъска с писък по вратата. Данте казва, че в царството на Сатаната човек може да говори само истината; изглежда, че този демон бе чул последния си земен мъчител с едното ухо, а виковете на прокълнатите — с другото.

— Speja.

Помислих си, че казва Zeja.

— Вещица?

— Spia — каза на италиански той. Думата излезе нечленоразделно от устните му заедно с кръвта.

— Шпионин?

Доближих ухо до устата му. Последните му думи бяха съскане, почти неразличимо от сетния му дъх, който го последва незабавно. Не можех да съм сигурен, че съм разбрал.

Леонардо ме наблюдаваше с трескаво възбудено изражение и си помислих, че ще изкрещи: Dimmi! Dimmi! Вместо това с пресъхнало гърло и задавен глас, сякаш току-що бе видял да умира някой от роднините му, той попита:

— Кое беше името?

— Не ми каза име — отговорих. — Последните му думи бяха „Той гледа.“

— Той гледа — повтори Леонардо като глуповато дете.

В този миг видях лицето на Оливерото да Фермо тогава, когато стоеше на стената в Чезена с леко наклонена на една страна глава и светли очи, които сякаш проникваха в душата на Валентино. Гледаха — така ми се стори — за някакъв признак на слабост.

* * *

Реших да завлека тялото на Еднорога обратно навън. Смятах да го оставя сам в ледената pianura, така както той захвърляше останките на жертвите си. Не помолих за помощ, а просто наредих на Джакомо да остане на прага и от време на време да крещи „Тук сме!“, докато се върна.

Мотивиран от ярост, каквато не бях изпитвал, докато гледах как звярът умира, за кратко време успях да завлека трупа му на няколко дузини braccia. Все още чувах Джакомо, макар и слабо, когато осъзнах, че съм постъпил като глупак, като не съм претърсил облеклото на този чудовищен чирак, което можеше да разкрие нещо повече за господаря му. Коленичих и внимателно огледах всичко, дори гамашите и обувките му. Но намерих само няколко дуката в подплатата на неговата наметка. Въпреки отчайващото състояние на финансите си не исках тези пари и оставих монетите за Харон.

Когато отново се изправих, студеният вятър ме удари като тухла. Част от сивия променлив покров от сняг сякаш отново придобиваше солидна форма. За миг се зачудих дали Джакомо не е дошъл за мен от къщата.

Но това със сигурност не беше човек. Нима току-що бях разгромил един митичен звяр само за да се намеря в непосредствена смъртна опасност от страна на друг?

— Бил си само един — прошепнах, макар че, разбира се, съществото не можеше да ме чуе.

Глава 19

Фортуна властва в дворец, отворен от всички страни, в който всеки винаги е свободен да влезе; но далеч не е сигурно, че ще излезе.

Виждах само неясния силует на ездач, очевидно с предните крака на кон — затова повярвах, че този, който бе създал с такова умение маската на licorno, е създал и също така убедителен кентавър. Само когато огромният боен кон започна да се съпротивлява срещу мундщука и да мята глава наляво-надясно, илюзията изчезна.

Дори не усетих хората зад гърба си.

Ненадейно някой нахлузи качулка на главата ми. Силни ръце завързаха китките ми зад гърба. Вдигнаха ме на седло и само след секунда тръгнахме. Нямах стремена, юзди или дори свободни ръце, за да се вкопча в гривата, затова съсредоточих всичките си усилия просто да остана на коня.

Невъзможно е човек да си представи нещо подобно: вкопчен в галопиращ кон само с крака, със завързани ръце и качулка над лицето, съвсем сляп в един свят, в който почти нищо не можеше да се види такова, каквото беше, със сърце, качено чак в основата на черепа, и с ум, изпълнен само с един въпрос: „Защо не ме убиха?“

* * *

По-късно преживях и по-лоши нощи, някои от които в затвора Стинке, където също завързаха ръцете ми зад гърба, а въжето преметнаха през гредата, на която бях увиснал; докато ставите ми пращяха и пукаха, ми съобщиха, че ще остана в тази непоносимо мъчителна поза дотогава, докато не обрека на страшна участ невинни хора — или, ако не го направя, докато не ме изведат навън, за да ми отсекат главата. (Излязох от този затвор, запазил и мълчанието, и честта си, макар че раменете още ме болят всяка зима.)

Но тази нощ беше достатъчно мъчителна за един млад мъж, който все още се боеше от смъртта. Намирах смелост единствено в малкото надежда, получена от създанието, което вече пълзеше в гнусната кал на ада: „Дамиата е жива.“

В продължение на поне един час и повече продължихме да се движим към вътрешността — прецених го по вятъра. Най-вероятно се връщахме в Чезена. Това ми даде известна възможност да помисля за ситуацията, в която се намирах — или поне да се опитам да уловя няколко от наблюденията, които летяха напред-назад в главата ми като бързокрили лястовици. Можех да допусна само, че по същия начин, по който Еднорогът и поне още един човек на кон — ако можех да вярвам на Рамиро — са последвали двама ни с Дамиата в pianura, така сега същите хора са проследили мен и Леонардо. С изключение на това не можех да кажа дали Еднорогът и тези конници са работили заедно. Още по-неясен си оставаше въпросът къде и защо ме водят.

Ненадейно се обърнахме, така че сега бурята духаше откъм гърба ни. Самият път продължаваше да е прав и без отклонения, така че навярно все още бяхме на виа Емилия и се отдалечавахме от Чезена в полет на юг като Борей.

Продължихме по този път още няколко часа — трябва да са били няколко часа, макар че в нещастието ми ми приличаха на цели дни. А после, точно след като сменихме конете си така, както правят куриерите, започнах да чувам през вятъра блъскането на морето в брега. Предположих, че сме стигнали чак до Римини, където виа Емилия минава по брега. И наистина навявящият сняг отново се примеси с миризмата на сол.

След още един отрязък безкрайно пътуване небето най-после започна да изсветлява — или би трябвало да кажа, че светът под качулката ми се попросветли. Можех да пресметна времето, макар и приблизително, и предположих, че с тази скорост сме минали покрай град Пезаро, който отбелязваше южната граница на владенията на Валентино. Територията на юг от Пезаро беше заета от кондотиери и войниците им.

Нямах нужда от карта — всъщност нямах нужда дори от очи, — за да допусна с оправдана степен на сигурност, че в края на този път ще намеря този човек с рядка и ужасяваща природа, който бе объркал всички ни с жестоките си игри и чудовищни заблуди.

* * *

Може би около час след като забелязах пукването на зората, отново завихме и започнахме да се отдалечаваме от брега. Изкачвахме се и слизахме по хълмове, но и сега посоката ни не се отличаваше с много завои, което ме караше да мисля, че сега сме на виа Фламиния и се отдалечаваме от град Фано — крайбрежната крайна точка на още един древен римски път.

Най-накрая чух викове отпред. Завихме и се заизкачвахме по много стръмна павирана улица, което приех като знак, че сме влезли в град. Когато спряхме, ме смъкнаха от коня, но аз не можех да стоя стабилно на краката си и паднах, при което наоколо избухна многогласен смях. Той не ми се стори толкова неприятен, колкото ритниците в ребрата. Изправиха ме на крака и отгоре ми заваляха шамари, докато ме караха да се изкачвам по дълго стълбище, следвано от може би няколко галерии или коридори; мястото миришеше на барут. Започнах да треперя, макар че сега ми беше по-топло, отколкото през целия изминал ден.

Стаята, в която спряхме, миришеше на вино и влага, като мазето на някой винар. По-силна обаче беше миризмата на парфюмите — многобройни и от толкова рядко качество, та веднага разбрах, че се намирам в компанията на някои от най-великите синьори в Италия.

Моята миризма също направи впечатление, защото някой се обади:

— Вони като риба.

Блъснаха ме на един стол и дръпнаха качулката от главата ми. Светлина и сянка запримигваха около мен в кехлибарени и кафяви вълни, сякаш се бях потопил в кална река. Това несигурно осветление идваше от пламъците в тухлена камина, достатъчно голяма да побере караулното на някой нощен пазач; усещах горещината на огъня по лицето си. Над главата ми минаваха огромни стари дъбови греди. Седях на маса, на известно разстояние от камината, заедно с трима мъже и една жена. Картите им за primero и сребърните им чаши бяха разпилени по филцовия плат.

Най-изтъкнатият сред мъжете беше Вителоцо Вители, седнал като кардинал на трона си на огромен стол, украсен с копринени пискюли и месингови гвоздеи. Но носеше само атлазена жилетка над ленената си риза, която разкриваше гърди като бъчва и ръце, дебели като дънери. Не го бях виждал от три години, откакто нашето правителство го нае да помага на брат си Паоло в кампанията срещу пизанските бунтовници. По онова време го смятаха за мъж с легендарна сила, която си личеше във врата, по-широк от главата му, и челюстта, подобна на тази на кон, ако не и на магаре. В сегашното му състояние обаче впечатляващото лице на Вителоцо беше подпухнало, изпъкналата челна кост го караше да прилича на маймуна, а късо подстриганата му коса обграждаше цялата тази буцеста плът като шапка на някое момче. Клепачите му бяха толкова дебели и увиснали, че сякаш ме гледаше полузаспал.

До дясната ръка на Вителоцо и също толкова внимателен, колкото своя garzone[125], седеше синьор Паоло Орсини. Както бе забелязала Дамиата, последните няколко години не се бяха отразили добре и на този дундест сатир с дебели устни и увиснали торбички под очите. Третият мъж бе разделен от синьор Паоло от жена, която със сигурност беше cortigiana onesta и почти със сигурност венецианка; русокоса и прекрасна като някоя от грациите на Ботичели, тя бе жена, за която можех само да си мечтая да познавам. Но мъжа от дясната й страна познах незабавно.

Оливерото да Фермо беше облечен така, сякаш се връщаше от тренировка на войниците си. Над току-що излъсканата му ризница се спускаше кадифено наметало за езда. Очите му обхождаха всичко наоколо по своя нехаен, но бдителен начин, сякаш търсеха някакъв дребен признак, който да издаде мислите на всеки един от нас.

Едва сега забелязах, че пристигането ми е прекъснало раздаването на картите. Вителоцо повдигна ъгъла на едната и надникна отдолу.

— Fottimi[126]. Карта фигура — изсумтя той като някой жител на Романя. — Мога да се надявам на coro[127] или да хвърлям сега. — Въздъхна театрално. — Знаете ли какво са направили флорентинците?

Зададе този въпрос на цялата маса. Сега гласът му отекваше звучно като на актьор.

— Те са такива страхливци по душа, че вместо да изпратят при дук Валентино посланик, са изпратили този малък секретар. Предпочитат заради греховете им да умре тази бълха вместо някой богат търговец с вила в Муджело — някой от онези жалки крадливи страхливци, които загубиха Пиза и така отчаяно искаха да обвинят някого другиго, че убиха брат ми, вместо да признаят колко са некомпетентни. Всички ядящи cacasangue страхливци във Флоренция, в защита на така наречената си република, излязоха да ликуват при мъченическата смърт на брат ми. Ти там ли беше през онази нощ, месир Макиа?

Съкрати името ми по начина, по който някога го правеха приятелите ми в знак на привързаност… и както често го правят днес враговете ми. Macchia — петно или дефект, който се намира на по-дълбоко ниво от кожата. Вителоцо Вители грешеше, ако смяташе, че ще ме превърне в страхливец, защото по-скоро бих изрекъл напразно името на нашия Небесен отец, отколкото да оставя без отговор обида към името на милия ми баща.

— Загубихме Пиза, защото брат ви ни предаде — отговорих. — Загубихме Пиза, защото брат ви чака два дни бунтовниците да поправят пробитите стени, преди да оттегли войниците си до последния човек с твърдението, че не може да нападне непокътнати стени. Загубихме Пиза заради страхливостта на брат ви или заради откритото му предателство, както предпочитате.

За миг отново зърнах главата на Паоло Вители, бяла и призрачна, осветена от единствената факла в тъмна пиаца, черната кръв, която капеше от врата.

— И аз изкрещях във възхвала на справедливия Бог, когато палачът вдигна главата на брат ви във въздуха.

Бях подготвен да умра заради тези думи. В някаква момчешка fantasia[128] вярвах, че моята република ще възхвалява смелостта ми. Вителоцо Вители обаче дори не се надигна от своя кардиналски трон.

— Може би ще те оставим жив, месир Макиа, за да видиш как Вители влизат във Флоренция — и в жените ви.

Примигна толкова сънливо, че придоби вид на човек, който всеки момент ще заспи.

— Или може би не. — И вдигна друга карта. — Fottimi. Пак фигура.

* * *

След като Вителоцо оплака покойния си брат — и картите си, — Оливерото спечели само с numero[129] quaranta[130].Но преди раздаването да продължи, Вителоцо вдигна от скута си един пакет. Сложи го в средата на масата, сякаш започваше залагането за ново наддаване. Веднага познах тънката книжка, подвързана в мазна мръсна волска кожа. И не се учудих да я видя тук.

— Не е кой знае какво, нали? Но се чудя дали някой от вас може да си позволи да плати за нея.

Вителоцо кимна към Паоло Орсини.

— Може би ти, Паоло. Ние, Вители, помогнахме на семейството ти да запази богатството си от онези, които на драго сърце биха ви го отмъкнали.

Със сигурност имаше предвид папата.

Надутият военачалник от рода Орсини не можа да издържи погледа на Вителоцо, сякаш пазителят на семейното му богатство го плашеше повече от мисълта за загубата му.

— А ти, Ливерото, ще трябва да убиеш още един-двама вуйчовци. Или да си продадеш косата на някой перукер.

Дебелите като наденички пръсти на Вителоцо имитираха галене на пищни въображаеми къдрици. Той повдигна тежка вежда и се усмихна със стиснати устни на мъжа, когото обучаваше от момче — изражението на суров баща, свикнал да се подиграва на сина си.

„Ливерото“ отвърна на това изражение със свое, още по-малко сърдечно, макар че едва ли представляваше много повече от леко помръдване на главата.

Вителоцо започна да прелиства страниците на текста по геометрия. Сега очите му бяха будни и припряно бродеха из страниците.

— Човек би могъл да си зададе въпроса: „Защо този виден артилерист, този маестро на военното изкуство, толкова се интересува от някакъв си Евклид за ученици?“ — И той бутна все още отворената книга на масата към мен. — Навярно ти ще можеш да ми кажеш, месир Макиа.

Обърнах „Елементи“, за да мога да я виждам. Необходимо ми бе голямо усилие на волята, за да не се разтреперя. Върху пергамента беше писано и преди, поне веднъж, а латинският текст бе нанесен забързано и небрежно, с избледняващо мастило. Бележките в широкото поле бяха още по-зле: почеркът беше детски, почти нечетлив, а мастилото — кафяво и евтино, от шикалки: Gevol int la carafa. Дяволът в гарафа. Тези думи бяха последвани от изброяване на присъствалите streghe: Zeja Вирджиния. Zeja Мадалена. Zeja Франческа. И най-накрая Zeja Катерина, гадателката с бели очи, която бе извършила предсказанието, на което станахме свидетели с Дамиата — и която почти със сигурност беше необразованият автор на тези бележки.

Под списъка на обречените streghe имаше друго кратко изброяване. Почеркът беше много по-елегентен от драсканиците на вещицата, макар че тук всяко име бе написано от различна ръка: Вителоцо Вители. Паоло Орсини. Оливерото да Фермо.

Списъкът на участниците бе последван от познат призив: Angelo bianc, per vostr santite e mia purite. А под тази сатанинска молитва Zeja Катерина на смесица от романски и италиански бе написала въпрос, на който само Дяволът можеше да отговори: „Gevol int la carafa, кажи ни кой тук ще умре преди две нови години.“

Докоснах с пръст горния ъгъл на страницата, решен да я обърна и да намеря отговора. Но Вителоцо ненадейно протегна със светкавична бързина огромната си подпухнала лапа над масата и блъсна в плота замръзналата ми от студ ръка.

— Не бързай, месир Макиа. Ще го споделим с теб само след миг. Моят Ливерото ми казва, че знаеш за тази форма на гадание. Ти и оная курва, която изпрати папата.

Можех да предположа само, че както подозирах, Оливерото наистина ни е проследил до колибата онази нощ — и че той е бил конникът, който се е втурнал след пазача на мастифа и му е отнел тази книга.

— Тогава синьор Оливерото навярно ви е казал и че нашето Gevol int la carafa беше прекъснато.

— Нищо, пак ни кажи. В противен случай ще решим, си сте безполезна цвърчаща маймунка, която с големи усилия доведохме на масата си само за да я гледаме как обсипва всичко с cacca. Наистина трябва да чуеш как вият маймунките, когато им отскубнеш ръцете.

Приех заплахата за съвсем истинска.

— Zeja представя тази „Елементи“ като „книга със заклинания“ и наема малки деца, девици, да умоляват Луцифер да се появи в гарафата й с вода — казах му с пресъхнал език. — Предполагам, че на този етап демонът предоставя на zeja отговорите на въпросите ни. Но както казах, ритуалът беше прекъснат по време на предсказанието.

Раменете на Вителоцо помръднаха от треперливо веселие, сякаш ако наистина се разсмееше, щеше да изпита непоносима болка.

— Сега обърни страницата, месир Макиа.

Широкото поле на следващата страница беше пълно с прости геометрични фигури, начертани с линия и мастило от сепия, очевидно от някой ученик. Но в долния край Zeja Катерина бе написала на романски кратък отговор на въпроса кой от тях ще загине преди идващата Нова година: Tot mort. „Всички умират.“

— Белооката кучка беше само наполовина измамница — каза Вителоцо. — Тя и другите курви streghe изпълниха своята част от пророчеството. Сега обърни страницата.

Това поле беше покрито почти докрай с бележки. Най-отгоре видях познатия списък с участници, изброяването на мъртвите streghe и имената на тримата кондотиери, седнали на тази маса. Но тези имена бяха последвали от думите traget di capra. Capra, „козел“, беше достатъчно ясно. Traget ме обърка за малко. Дали не беше тосканската tragitto, пътуване?

„Ездата на козела“.

Това, което последва, беше още по-объркващо. Надраскани на това поле и на полето на следващата страница, на места дори написани върху латинския текст, видях тюрлюгювеч от имена и безсмислени думи и фрази, повечето с необработения почерк на Zeja, но някои на чист и все пак нешколуван тоскански италиански. Грешно изписани имена на присъстващите тук — Урсин Вител, Ферм — и на такива, които очевидно не присъстваха — il papa, Duca Valentin[131]. Истински и въображаеми места: Roma, Paradisio, Inferno[132]. Възвишени и скверни неща: tesoro di mi cuor, milli diamante, potta, fotta[133]. Очите ми едва успяха да пробягат по тези бележки, преди ръката на Вителоцо отново да се стрелне напред и да грабне „Елементи“ от мен. В същия миг обаче си помислих, че виждам Ganda, което приех като погрешно изписване на името на покойния дук на Гандия.

— Знаеш какво сме правили, месир Макиа-Маймунке. Кажи ми.

— Streghe прибягват до мазило, в което стриват кукуряк, попадийка и лудо биле, и го втриват напълно в голите си тела. Тази рецепта предизвиква състояние, известно като „ездата на козела“, при което вещиците и магьосниците си представят, че се пренасят на далечни места. Както съм сигурен, че вие, господа, сте се уверили лично, обикновено тази „езда на козела“ е прелюдия към игрите на Диана. Вещерски игри, които повече приличат на вакханалия. Оргия.

— Това е вярно, Маймунке. Моят Ливерото накара своята курва strega да се раздрънка още преди да е спряла да се маже. След това… не можеш да си представиш каква езда беше. Но продължавай. Знаеш, че има още.

— Освен това тази смес предизвиква и паралитично състояние — казах. — Крайниците замръзват дотолкова, че могат да бъдат отсечени от тялото, но жертвата не може да изкрещи.

Насилих се да погледна в присвитите очи на Вителоцо, като се питах дали е станал свидетел на това.

— Макар че напълно усеща болката.

Вителоцо вдигна подпухналата си ръка и я размаха вяло, сякаш искаше да каже: „Давай.“

— Докато крайниците си възвръщат подвижността — продължих, — упоителните средства карат човек да се разприказва — доста несдържано, с хора, които не е задължително да са там.

Тук Вителоцо се престори, че ръкопляска леко.

— Обожавам домашните любимци, които имат мозък. Ти не ги ли обичаш, Паоло? Тази част от пътуването с козел ми беше най-интересната. Но нашият скъп Ливерото хич не се зарадва пак да види обичния си вуйчо Джовани.

Сякаш студени пръсти се плъзнаха по гърба ми. Имах чувството, че самият Вителоцо просто е наблюдавал, докато сподвижниците му са „яздили козела“. Последните думи на чирака без лице — „Той гледа“ — придобиха нов смисъл.

В животинските цепки, които минаваха за очи на Вителоцо, може да са просветнали искри. Бе усетил страха ми.

— Но знаеш, че не си стигнал до края, нали, macchia-маймуно? Довърши разказа си.

— Мога да съдя само от това, което ми позволихте да видя. Но предполагам, че след като крайниците им са се размразили, zeja и тези господа са успели да запишат размислите си. Възможно е дори да са признали определени грехове. Или да са разговаряли за предмет, взет от един труп.

Разбира се, имах предвид амулета, който предполагах, че някой от седналите на тази маса е откъснал от кървящата шия на дука на Гандия, а пет години по-късно го е пъхнал в кесията със заклинания на една strega, която толкова внимателно е нарязал на парчета.

Огромното тяло на Вителоцо отново потръпна, а болезнената усмивка бързо изчезна от подпухналото му лице.

— Значи си мислиш, че виждаш какво имам тук, нали, месир Макиа?

Кимнах предпазливо и се зачудих дали вече не съм влязъл в капана му.

— Значи не си чак толкова умна флорентинска маймунка — щракна с подутите си пръсти Вителоцо към Оливерото и по някакво чудо успя да докара остро изпукване, сякаш викаше прислужник.

Сякаш отдавна привикнал към такава робия, Оливерото веднага стана и излезе през черната дъбова врата. Върна се бързо заедно с двама войници, и двамата в ризници като неговата. Едва когато не седна обратно на мястото си, а се отправи към мен, видях примката, която беше взел.

Вителоцо изчака Оливерото да застане точно зад мен. След като погледна към повереника си, започна да обръща страниците на текста по геометрия и мина през десетки; виждах, че по повечето от полетата има бележки с почерка на вещицата. Най-накрая, очевидно намерил нещо, което да заинтересува и двама ни, Вителоцо спря и бутна книгата обратно към мен.

В полето на отворената страница видях запис на Gevol int la carafa, почти идентичен с предишния и пак със списъка на същите четири streghe. Но само един молител се беше подписал не с името си, а с титлата си на латински: Dux Romandiole Valentique[134]. Сега можех да бъда съвсем сигурен, че Дамиата не е излъгала за името на Валентино в книгата. Под официалния му подпис Zeja Катерина бе написала нов въпрос: „Gevol int la carafa, кажи ни кой убива дук Ганда.“

— Открихме тази Zeja Катерина и нейната gioca от курви и вещици, когато бяхме в Имола преди две години — рече Вителоцо. — По онова време нашият дук Валентино едва започваше завладяването на Романя. Остана много заинтригуван, когато му казах за забавлението ни, но не мисля, че започна да се развлича с него преди края на това лято, когато аз и тези господа тук вече бяхме решили да се откажем от службата си при него. Е, можете да видите какъв въпрос се е въртял в ума му.

Движението, с което сега протегна ръка, беше толкова внимателно, колкото предишното беше импулсивно. Отново взе „Елементи“.

— Ако не можете да надникнете вътре, ще ви е още по-интересно. Как мислите, как е отговорил този „Дявол в гарафа“ на въпроса на дука?

Предположих, че отговорът е на следващата страница.

— Предполагам, че zeja е дала на Валентино отговора, който е очаквал да чуе.

— И какво мислите, че е очаквал да чуе дукът?

Изглежда, Вителоцо хвърляше тази мрежа просто за да види дали може да разбере кого подозирам — нали проучвах този въпрос толкова внимателно.

— По времето на смъртта си дукът на Гандия имаше много врагове. Имена, познати в цяла Италия. Zeja може да е казала на Валентино всяко едно от тях. Или дори всичките.

— „Имена, познати в цяла Италия“. Вие дипломатите имате путки там, където би трябвало да са устите ви.

Някой ме бутна да стана в същия миг, в който отново ми нахлузиха качулката. Отново потънал в слепота, зачаках Оливерото да ми нахлузи примката на врата. Вместо това въжето мина около ръцете ми и ги стегна зад гърба ми. Докато ме бутаха да вървя бързо към вратата, при което постоянно се спъвах в краката си, Вителоцо се провикна след мен:

— Месир Макиа! Трябва да научиш нещо, преди да те обесим.

Изчака главорезите му да поотложат пътуването ми до най-близкия прозорец и продължи:

— Твоята приятелка, великата ватиканска блудница, вече дойде да ме види.

Глава 20

Когато дойде злото, трябва да го преглътнеш като лекарство, защото луд е този, който го задържа на езика си и се наслаждава на вкуса му.

Все още вързан и с качулка над очите, ме повлякоха по някакви стълби, а после чух тракането на ключалка и почувствах как ме блъсват на каменен под. Вратата издрънча зад гърба ми. Бързо открих, че тази килия на дължина е колкото разстоянието от главата до краката ми. Вонеше на леш.

Тези неудобства обаче не бяха нищо в сравнение с ужасите в съзнанието ми. Не вярвах, че Дамиата е дошла „да види“ Вителоцо Вители повече от мен; ако беше тръгнала насам по своя воля, не би напуснала стаята си в Чезена, без да ми остави вест. Затова споделях тази килия с образи, далеч по-ужасни от всички мъки в ада, осъден безпомощно да си представям нещата, които вече са били сторени на жената, която обичах.

* * *

Сега знам, че съм прекарал затворен само една нощ. Но когато вратата издрънча и се отвори, нямах представа от колко време съм там. Все още с качулка на лицето и завързан, ме дръпнаха да се изправя и ме заблъскаха напред, докато накрая не се озовах отново седнал на кон.

Известно време продължихме да се изкачваме и да слизаме по хълмове, преди да ме дръпнат от седлото, при което този път успях да се задържа на крака. Дръпнаха качулката ми и светлината от всичкия сняг наоколо ме удари като огромна експлозия на барут. Намирах се насред малко поле, заобиколено от дузина неправилно очертани участъци, разположени по протежение на хълмовете. Бяха така наблъскани един до друг, че сякаш се бяха сблъскали случайно; това приличаше повече на нашата тосканска провинция, отколкото на равната подреденост на pianura в Романя. В далечината се издигаха по-високи голи хълмове, сковани в лед и забулени в облаци.

Сред този меланхоличен пейзаж седеше Вителоцо Вители на същия кардиналски трон с пискюли, който заемаше на масата за primero. Странно, но на тази значително по-ярка светлина чертите му не изглеждаха толкова подпухнали и деформирани.

Обслужваше го Оливерото да Фермо, в същата ризница и наметало като предишния ден. Двамата кондотиери — по някаква причина синьор Паоло не се бе присъединил към тях — бяха придружавани от шест-седем войници в уплътнени жакети, повечето въоръжени с арбалети, макар че двама от тях бяха scoppittieri със забити в снега приклади на пушките. В полето зад тях дузина коняри се грижеха за също толкова бойни коне и мулета. Знаех, че зад гърба ми също има войници.

Трябва да призная, че при описанието на тази сцена прибягнах до изкуството на фабулистите, защото започнах да забелязвам гореспоменатите подробности чак след като останах известно време там. Истината е, че почти веднага след като свалиха качулката от главата ми, едва не паднах на колене от благодарност и облекчение.

* * *

Дамиата стоеше до трона на Вителоцо и снегът зад нея приличаше на бяла завеса. Обкръжено от самурената й качулка, безупречното й лице бе леко обагрено по бузите от изчервяване, подобно на изгряващо слънце.

Не очаквах очите й да потърсят моите. Всъщност бях благодарен, че не рискува дори да ме погледне. Но не можех да се заставя да не се взирам в лицето й, прекрасно като бюст на Афродита — и по-безжизнено от мрамор, без живот и без чувство. Тя като че ли не беше изтърпяла ужасите, които си представях.

— Трябва бързо да приключим с работата си — обади се Вителоцо и вниманието ми веднага се отклони от Дамиата. — Дук Валентино ще се присъедини към силите ни за последното нападение над крепостта в Синигалия.

Синигалия беше един от най-важните укрепени градове по адриатическото крайбрежие и все още не се бе подчинила на папата.

— Когато превземем Синигалия, Романя ще бъде съвсем сигурна и обединените ни армии ще могат да потеглят на север.

Вителоцо вдигна ръка към челото си, сякаш бе зърнал тази изключителна победа на хоризонта.

— До първи януари дукът и аз ще сме готови с плана си за завладяването на Флоренция.

Колкото и пъти да бях чувал това зловещо пророчество в ума си, когато чух думите „завладяването на Флоренция“ от устата на човека, който бе най-способен — и най-жаден от всички — да го превърне в действителност, се почувствах така, сякаш някой ме е сритал в слабините; само с огромно усилие на волята успях да не се превия на две.

Веднага щом Вителоцо оповести съдбата на републиката ми, Оливерото да Фермо посочи към мъжете зад мен. Миг по-късно чух пращенето на горящ фитил, последван от силния гръм на scoppietto, два пъти един след друг.

Но не почувствах как плътта ми се разкъсва, а костите ми се раздробяват. Не можех да повярвам, че толкова добри стрелци биха могли да ме пропуснат толкова отблизо, затова се осмелих да се обърна.

Двамата scoppiettieri бяха обгърнати от облак дим. Зад тях, на разстояние от стотина braccia, един мъж, облечен само в селска туника за работа с цвят на пясък, бе завързан за висок кол. Грубото дървено трупче, натикано в устата му, му придаваше страшен вид, държеше устата му отворена, караше го да прилича на риба на сухо, докато се гърчеше и мяташе глава в отчаян опит да се отскубне от въжетата.

Побързах да се извърна с гръб към тази грозна игра.

— Проблемът със scoppietto е човекът, не математиката — каза Вителоцо, окуражен да ми се нахвърли от изписания в очите ми ужас. — С фиксирано артилерийско парче, стига да е излято добре и барутът да е хубав, трябва само да направя математическите изчисления. Да отчета и вятъра, но в повечето случаи той е предвидим. Scoppiettiero обаче се движи в зависимост от собствените си моментни тикове и прищевки. Оставя ръката си леко да увисне при един изстрел, а при следващия се отклонява леко надясно. Натискът, който му оказва оръдието при изстрелването на гюлето, също има значителни вариации. Но точно в това е ползата от това оръжие, нали така, мили мой Ливерото? — И погледна към ученика си, по-скоро укорително, отколкото в очакване на отговор. — Прищевките на стрелеца дали ще ми осигурят правилни изчисления? Само Фортуна знае. — Посочи с глава покрай мен. — Мишената не може да знае. Всеки неуспешен изстрел само засилва ужаса му.

Вителоцо премина към други въпроси.

— Блудницата, която папата изпрати да открие убиеца на сина му — наклони леко глава към Дамиата. — Ти я познаваш.

— Познавам дамата.

— Блудницата — поправи ме Вителоцо. — Нас поне ни убеди, че е блудница, дори да не е убедила теб.

Оливерото се усмихна леко, сякаш учителят му най-накрая бе казал нещо, с което да го развесели.

— Твърди, че папата й вярва — продължи Вителоцо. — Аз трябва ли да й вярвам?

Предположих, че Дамиата е използвала връзката си с папата в отчаян опит да спаси себе си и своя син.

— Папата й има доверие — отвърнах. Вярвах, че истината може само да й помогне. — Синът й е негов заложник.

Вителоцо прие това разкритие с абсолютно безизразно лице. Може би вече го знаеше.

Зад мен фитилите изсъскаха и scoppiettieri отново изстреляха зловещите си снаряди. Между първия и втория изстрел имаше достатъчно дълга пауза, за да чуя краткото свистене, придружило летенето на всяко от гюлетата. И шума от забиването на втората, като от вол, стъпил върху пъпеш.

Вителоцо присви очи и погледна някъде покрай мен.

— Сега е ред на Фортуна. Но нека поговорим по друг въпрос

Тук Вителоцо бръкна в наметалото си за езда и извади „Елементи“ — същия екземпляр, който двамата разглеждахме на масата му за primero.

— Трябва да довършим приказката от вчера, нали така?

Запрелиства бързо страниците.

— Доколкото помня, приключихме с момента, в който дук Валентино очакваше дяволът да се появи в гарафа с вода и да му каже името на убиеца на брат му.

Вителоцо кимна на Оливерото, който извади от колана си същата кама с дръжка от слонова кост, с която се надяваше да изкорми Рамиро да Лорка. Нахвърли ми се театрално, като актьор, имитиращ нападение. Очевидно удовлетворен от инстинктивното ми потръпване, плъзна ръка около гърба ми и сряза въжето, което стягаше ръцете ми, толкова бързо, че ме поряза по китката.

— Внимавай къде кървиш — рече Вителоцо и ми подаде „Елементи“.

Избърсах кръвта в жакета си и взех книгата. Вителоцо я бе отворил на въпроса от предишния ден: „Gevol int la carafa, кажи ни кой убива дук Ганда.“

Вителоцо прощепна:

— Обърни страницата и ще намериш отговора.

Ръцете ми трепереха, макар че на отговора на пророчицата не можеше да се вярва. Пергаментът изпращя, сякаш пръстите ми го бяха подпалили.

Zeja Катерина беше написала имената погрешно, но достатъчно ясно: сньор Вител. Сньор Ферм. И най-накрая: мадона Дамиата.

Погледнах Вителоцо в очите и му казах истината, такава каквато я виждах:

— Дукът е получил отговора, който е очаквал. Както казахте, Zeja Катерина беше проницателна измамница.

Мина ми през ума, че гадателката може би е чула името на Дамиата и предполагаемите й престъпления, издрънкани от някой от кондотиерите по време на „ездата на козела“ — или го е „предрекла“ от думите на други в двора на Валентино. И все пак си отбелязах: „Дори някоя измамница може да каже истината веднъж.“ Или може би в този случай две истини и една лъжа.

Раменете на Вителоцо се надигнаха и той потръпна.

— Обърни страницата.

Единствените думи в полето на следващата страница също бяха написани с необработения почерк на вещицата: Traget di capra. Zeja Катерина. Duca Валентин.

— Само двамата — каза Вителоцо. — Заедно са яздили козела. Предполагам, че докато са се мазали с онази смес, нашият галантен Валентино е показал на своята strega някои неща, които не й е показвал дори Дяволът… или дори нашият скъп Ливерото. Но виждам, че сте забелязали кое е странното тук.

Страницата, която би трябвало да е след тази, липсваше. Ясно можех да видя линията покрай мястото, където се събираха страниците на пергамента, там, където листът е бил отрязан с нож — изглежда, неотдавна, защото следата от отрязаното не беше изцапана като останалата част от книгата.

— Някой е отрязал една страница от тази книга, нали, месир Маймуна-Макия? Предполагам, както съм сигурен, че предполагаш и ти, че това е било сторено, защото Валентино е казал нещо много важно, докато е пътувал на гърба на козела или върху задника на някоя strega. — И Вителоцо отново ме удостои с печалната си усмивка. — И така, моя умна флорентинска животинке, какво си мислиш, че е обсъждал дукът със своята курва strega. — Или може би е говорил на някого, който не е бил там, — докато се е намирал в това пътуване под въздействието на опиатите?

Погледнах към Оливерото. Очите му с почти същия цвят като сиво-синкавата светлина сякаш се поколебаха, преди да срещнат моите. Едва тогава ми хрумна, че може би Валентино закриля Оливерото, защото двамата са скроили някакъв заговор срещу Вителоцо Вители, така както Оливерото вече бе предал вуйчо си.

На Вителоцо обаче отговорих с възможност, която бе много по-вероятна:

— Според мен дукът е признал за престъпления, извършени в Капуа.

— Ние всички бяхме в Капуа — заяви Вителоцо с безизразен глас. Валентино бе използвал същите тези думи.

— Значи разбирате угризенията, които е възможно да изпитва.

Не се сдържах: вложих в думите си известна ирония.

Вителоцо просто потръпна леко — чувство, което не можах да разбера. Изглежда обаче, че ме вземаше за глупак.

— Имам един последен въпрос за теб — каза той и думата „последен“ ме смрази. — Ти кой мислиш, че е убил дука на Гандия?

Може би никога нямаше да получа друга възможност да оглася истината.

— Същият човек, който е насякъл една романска strega на четири къса и ги е разпилял в ъглите на ветровете, след което се е заел да създава Архимедова спирала с плътта на цялата й gioca — начинание, в което е бил подпомогнат от един свещеник без лице.

Млъкнах и напразно затърсих нещо в очи, открехнати в цепка, не по-широка от ръба на монета.

— В Чезенатико е създал гроб в солниците за главите на streghe и мощехранилница за черепите и други останки от жените, които е изнасилил и убил в Капуа.

Все още чаках някакъв знак.

— Синьор, човекът, който е убил дука на Гандия, е рядък и крайно необикновен индивид. Може да живее само тогава, когато отнема нечий друг живот. Налага му се да убива така, както на нас, останалите, ни се налага да дишаме.

Вителоцо ме погледна и примигна като гущер на ограда. От ноздрите му излизаше пара. След миг той вдигна подутата си ръка и я пусна да падне тежко в скута му.

Неколцина от облечените му в ливреи прислужници обкръжиха стола му, обърнаха го бързо и го понесоха като носилка към чакащите коне. Останалата част от групата му го последва също тъй бързо.

Преди да се присъедини към тази процесия, Дамиата най-накрая ме погледна в очите. Поетите пишат за един единствен поглед, който преследва човека цял живот, изплита заклинание от желание и съжаление, което нищо не може да разбие. Но този лазурен син поглед, изпълнен с такава неприкрита болка и разкаяние, отговори на всички въпроси, които човек може да си зададе за цял един живот. В преродената си душа повярвах, че Дамиата още ме обича, дори да трябва да ме изостави.

А после и тя се извърна настрана.

* * *

Групата на Вителоцо бързо изчезна зад хребета на най-ниския хълм; по времето, когато Дамиата изчезна от погледа ми, седнала на дамско седло на бяла кобила и увита в червеното си наметало, тя можеше да мине за дукеса в някоя рисувана миниатюра. А после чувах единствено как вятърът сипе снега наоколо.

Прецених ситуацията, в която се бях озовал. Не бях хапвал нищо от почти два дни, но бях облечен добре срещу студа. Повторно ми се стори, че са ме пощадили преднамерено; може би ако не друго, разказът ми за историята на убиеца бе убедил Вителоцо Вители, че съм наблюдателен и полезен свидетел, така както собственото ми правителство ме смяташе само и единствено за надежден наблюдател.

Но се оказа, че греша. Докато продължавах да се взирам в хълма, който сега закриваше групата на Вителоцо от погледа ми, на хребета му безшумно се появи ездач на бял боен кон. За миг остана неподвижно там, на върха. А после препусна към мен. Снегът се издигаше край копитата на коня му на големи облаци, като дима от дузини scoppietti, които стрелят един след друг.

Зачудих се дали Оливерото да Фермо не възнамерява просто да ме прегази. Вместо това той дръпна юздите с голяма сила и накара жребеца изведнъж да спре, да се изправи на задните си крака и да размаха предните. После скочи от седлото и бързо измина няколкото крачки, които ни разделяха. Брънките на ризницата му дрънчаха.

Но не ми скочи с ножа си — нито комично, нито трагично. Вместо това синьор Оливерото застана с разкрачени крака и прокара пръсти през русите си къдрици, сякаш бях личният му прислужник с огледалото в ръка. Когато най-после спря бледосините си очи върху мен, наклони глава съвсем леко, сякаш нямаше нужда от особена промяна на перспективата, за да открие слабостта ми.

— Онази нощ говорихте с Рамиро да Лорка, нали? За мен.

Със сигурност имаше предвид онези мигове преди ареста на Рамиро. Кимнах.

— Какво ви каза?

Както и преди вярвах, че само истината може да ме спаси.

— Каза, че Валентино ви закриля. И ме помоли да се запитам защо.

— Знаете ли?

— Подозирам, че е защото и двамата сте били в Капуа, синьор. И там вие сте видели нещо, което Негово превъзходителство не иска цяла Италия да научи.

Той наклони глава по-силно.

— Научих нещо, преди да се обръсна за първи път. — Оливерото сякаш повтаряше фразата, използвана от Валентино на пътеката на върха на стената, макар че тя беше доста разпространена сама по себе си, за да е сигурен, че ще си спомня разговора. — Татко Вителоцо ми го показа.

Той повдигна огромните си ръце и ги разтвори пред мен с широко разперени пръсти, сякаш вярваше, че на дланите му са се появили белези, подобни на Христовите длани. После рязко замахна напред и пръстите му образуваха нещо като яка около врата ми, макар че не ме докоснаха. Всеки мускул в тялото ми се напрегна в очакване на смъртта.

— Ако започнете да душите жена, докато я чукате, това усилва екстаза й. Тя стига до прага на смъртта и се връща при вас, изпълнена с дълбока благодарност. Почти винаги иска да повторите. Но ако не спрете навреме…

Оливерото вдигна масивните си рамене.

— Кълна се в Исуса Христа, че в това също има нещо странно. Тя не усеща страх преди последния миг, преди момента, в който последната искрица от живота й е готова да угасне. И това е прекрасна гледка. Не мисля, че на този свят има мъж, който в този момент да може да се въздържи да не излее семето си.

Оливерото свали ръцете си и погледна надолу към своя кинжал в канията.

— А сега това — продължи замислено той. — Ако изкормите бързо някого с това, можете да видите удивлението му незабавно. Но после той се крепи. Може да каже „сбогом“ на лицата, които изникват в ума му.

Оливерото поклати глава, сякаш това упорство на живота представляваше трудна философска главоблъсканица.

— Мисля, че ще е по-добре, ако наблюдавате човек, докато гледа как жена му или детето му умират. Или любовницата му. Тогава у него не остават никакви чувства освен страха и скръбта, които новороденото познава при идването си на този свят. Когато човек е изчерпил всичкия си гняв, иска само да пропълзи обратно в утробата. Ще го видите с очите си. Когато дойдем във Флоренция. Или дори ако успеете да стигнете навреме до Синигалия.

Подобните на белези вдлъбнатини от двете страни на устата на Оливерото потръпнаха по-видимо от устните му, докато се наслаждаваше на безсилието, което зърна в очите ми. Страданието ми обаче беше дреболия, на която той не смяташе да отделя особено време: обърна се и се запъти обратно към коня си.

— Затова ли ме пощадихте? — провикнах се с глас и крайници, които се тресяха. — За да видя втора Капуа?

Оливерото подръпна седлото си. Конят му изпръхтя продължително. След миг Оливерото се обърна и ме погледна.

Призовах цялата си воля и пристъпих към него.

— Искам да ви задам един въпрос, ако позволявате, синьор.

Знаех, че рискувам да загубя дори кратката отсрочка, с която ме бяха удостоили.

— Същият въпрос, който ви зададе дукът при последната ви среща. В Чезена.

Въпросът за изражението на лицето на вуйчо му, когато е разбрал, че Оливерото го е предал.

— Имахте ли възможност да обмислите отговора си?

Той ме удостои с усмивка, която някоя жена би сметнала за чаровна.

— Скъпият ми вуйчо Джовани просто ме погледна — каза безгрижно той, сякаш водехме лековат разговор на масата за вечеря. — Без гняв, без страх. Niente[135]. Дори не се учуди. Знаеше, че този ден ще настъпи, почти от деня, в който пристигнах в къщата му. Откакто бях шестгодишен.

Косата ми настръхна — сетих се за предишното си заключение, че този рядък човек навярно е проявил природата си още от много малък. Внимателно попитах:

— Защо предполагате, че е знаел това дори докато сте били момче?

— Защото бях шестгодишен, когато вуйчо ми ме продаде в робство. — За разлика от предишната му усмивка тази, макар и почти толкова недоловима, беше предназначена за някой враг. — Тогава ме изпрати при братята Вители. Тримата: Паоло, Камило и Вителоцо. Започнаха обучението ми в онази празна стара къща в Чита ди Кастело. Първата сутрин ми донесоха едно кученце за другар. Вечерта ме накараха да го убия. Със собствените си ръце. На следващия ден ми донесоха ново. Онази вечер… — потръпна леко той. — И на третия ден пак. На четвъртия ден удуших кутрето веднага щом го сложиха в ръцете ми. Тогава обявиха, че съм готов да започна уроците си като войник.

Този отговор ме стресна също толкова, колкото и всичко останало, което чух от синьор Оливерото. Той ме остави да размишлявам над разказа му и се метна обратно на коня си. Наметалото му се развя, а ризницата му задрънча. Жребецът изпръхтя и от ноздрите му излезе облак пара. Оливерото се наклони над врата му и лицето му изплува от облака като демон с остри черти, излязъл направо от ада.

— Навярно ще ви заинтересува и че видях изражението на дука на Гандия, когато позна убиеца си.

Дръпна поводите и конят му застина почти неподвижно.

— Бях там онази нощ. Но не аз бях убиецът.

Тук Оливерото завъртя жребеца толкова рязко, че задницата му ме повали в снега. Когато отново успях да вдигна глава, го видях невъзможно далеч сред пейзаж, който изглеждаше съставен от пара, сякаш конят му бе полетял и го беше отнесъл нагоре в небето.

Глава 21

Онзи, който иска да мами, винаги ще намери кого да измами.

Помислих си да тръгна по следите на Оливерото, както и по тези на групата на Вителоцо по целия път до Синигалия. Но след като премислих, поех в противоположна посока. Веднага зърнах гледка, далеч не толкова елегантна, колкото великолепната компания, която ме бе изоставила: жертвата на неотдавнашната демонстрация на scoppietto. Четвъртата топка бе откъснала половината му челюст.

Развързах окървавения труп и го положих на снега. Изрекох кратка молитва към Бог да се смили над душата му и бързо поех напред. Скоро се натъкнах на група селски стопани и разбрах, че най-близкият град по виа Емилия е Пезаро. Помислих си, че може да намеря там армията на Валентино, ако дукът наистина е потеглил към Синигалия и към срещата си с кондотиерите.

Голяма част от пътя към Пезаро изминах по заснежените поля или покрай пътеки за мулета и иригационни канали — на пътищата видях прекалено много наемници, чиято вярност и дисциплина винаги бяха съмнителни, все едно кой ги бе наел. Докато продължавах да крача напред през по-голямата част от ледената нощ, виждах как лагерните им огньове примигват като знаците на зодиака из цялата околност. Предположих, че кондотиери мъдро са разделили силите си на множество по-малки отряди, така че истинската им численост да стане очевидна чак когато стигнат до Синигалия. И се запитах дали Валентино не влиза в по-смъртоносен капан, отколкото очаквах преди.

* * *

Стигнах в Пезаро призори на трийсети декември, макар че трябваше да се отбия да попитам в една шивашка bottega, за да съм сигурен за датата; освен това ми казаха, че Валентино и армията му са останали във и около Пезаро предишната нощ и рано тази сутрин са потеглили към Фано. Тук Фортуна отново прояви благосклонност към мен, защото отидох до stufa[136] — и за да чуя някакви новини, и за да се изкъпя и да изпера дрехите си — и там се натъкнах на куриер, който имаше славата на благонадежден. В замяна на няколко от останалите ми дукати той се съгласи да отиде до Чезена, да вземе принадлежностите ми за писане и документите ми и няколко дрехи и да се върне колкото се може по-скоро.

Намерих си легло в малка стая близо до stufa. Бях толкова уморен, че веднага заспах, макар и неспокойно. Сънувах, че отново съм в къщата ни на виа дей Пиаца, където имахме помещение за работа на първия етаж с една врата към улицата и друга към двора, който споделяхме с още няколко семейства. В края на лятото носеха лена от нивите, вече брануван и развлачен, така че приличаше на огромни чилета сиво-кафява коса или поне така се струваше на петгодишния Николо. Мама винаги водеше няколко жени да изпредат тези ленени влакна в прежда, макар че самата тя също предеше често, както и двете ми сестри, с години по-големи от мен. В този ден в стаята стояха половин дузина предачки, които ми напомняха на бостанските плашила, които виждах в провинцията, защото всяка от тях представляваше просто поставена на триножник пръчка със сноп фин като коса лен, забучен най-отгоре, приблизително с големината и формата на женска глава. С особената осъзнатост, която човек понякога придобива по време на сън, знаех, че тези снопове лен олицетворяват главите, които щях да видя много години по-късно в Чезенатико, така че малкият Николо като че ли бе осенен от някакво страховито пророческо видение.

Видях обаче и че някой стои на прага, който извеждаше към улицата. Помещението за обработка на лен беше изпълнено със светлина, но отвън сякаш цареше безлунна нощ, така че посетителят ни беше само сянка, безлика също като създанието, на чиято смърт станах свидетел толкова наскоро. И изведнъж разбрах, че този гост е господар в друг вид работилница, където преработваха жива плът в извратен disegno.

Гласът му се плъзна като усойница по пода. Всеки косъм по тялото ми настръхна, почувствах, че се издигам във въздуха и краката ми се отделят изцяло от пода.

— Почти си тук, Николо. В центъра на моя Лабиринт. Но няма да видиш лицето ми, докато не се обърна.

Събудих се облян в пот, сякаш бях в банята. Челото ми обаче беше ледено, а в главата ми все още отекваха думите, които този маестро на работилницата на Смъртта прошепна в ухото ми. Интелектът ми подсказваше, че това може да е било само гласът или на Вителоцо Вители, или на Оливерото да Фермо, но някаква объркваща интуиция стоеше между мен и убедеността, че единият от двамата е чудовище под маската на човек. Вителоцо си оставаше загадка дори лице в лице. И колкото и да съответстваха страшните думи на Оливерото на деянията на убиеца, някакво гласче в главата ми ми шепнеше, че Оливерото не е рядък човек — нехайната му бруталност и неприкритата амбициозност вече се срещаха на всяка крачка сред кондотиерите. Той беше възпитан така, че да свикне с насилието и убийството, не роден със склонност към тях. И вярвах, че някакъв остатък от измъчената му душа съжаляваше за злото обучение, започнало тогава, когато е бил принуден да удуши едно кученце.

Всъщност можех да видя само, че каквито и да са различията между Вителоцо и Оливерото — различията между суров, жесток баща и непокорния му син, — двамата заговорничеха, за да хвърлят подозрение върху самия Валентино. Разбира се, бяха прекалено умни, за да обвинят открито дука в убийството на брат му; вместо това ме отведоха до липсващата страница от „Елементи“ на Евклид, която Вителоцо можеше да е отрязал сам, за да я представи лъжливо като някакво признание, направено от Валентино по време на „ездата на козела“. И със същия фин подход Оливерото намекна, че е присъствал на убийството на дука на Гандия, но не той е държал ножа, което оставяше Валентино като заподозрян предвид факта, че дукът сякаш вече пазеше някаква тайна, известна само на него и на Оливерото.

Ето защо предположих, че точно затова са ме довели при тях: за да стана свидетел на подозренията, хвърлени върху Валентино, така че виновните да продължават да се изплъзват от правосъдието. И донякъде бяха успели, защото в тези съмнения имаше твърдо зрънце достоверност, което не искаше да си отиде, като камъче в обувката.

*Обработка TtRG*

Беше тъмно от няколко часа, когато някой почука на моята врата и куриерът ми влезе като deus ex machina[137] в някоя гръцка драма. Всички дрехи и документи, които донесе в една-единствена кожена торба, бяха от нещата, които бях оставил в Чезена, с изключение на един голям пакет, увит в твърда хартия, който току-що бе пристигнал от Флоренция.

Почти незабавно след пристигането си в Имола преди три месеца започнах да умолявам хората, с които разменях писма във Флоренция, да ми изпратят екземпляр от „Успоредни животописи“ на Плутарх, защото няма друг труд на древните — а камо ли на нас съвременните, — който така грижливо да осветлява характера и природата на различни изтъкнати личности, а аз отчаяно се опитвах да намеря нещо, което да ми помогне да проникна в характера на непроницаемия Валентино. Но отдавна се бях отказал от надеждата, че книгата ще пристигне някога.

Затова ми се стори същинско чудо да развия този пакет и да намеря вътре „Успоредни животописи“ след всички преживени беди. Екземплярът, който държах в ръцете си, беше отпечатан в работилницата на Бартоломео де Дзанис във Венеция; не беше подвързан, макар че страниците бяха прелиствани многократно и в някои от полетата имаше писано. Отделих един миг, за да се насладя на дървената гравюра, отпечатана на първата страница, която изобразяваше Тезей, който убива кентавър на сватбата на Пиритой и Хиподамия — изображението ми заприлича на иронична емблема на не един и два от въпросите, обсебили мислите ми.

А после отидох до съседната сграда и купих свещи от собственика на банята. Възнамерявах да започна да чета „Успоредни животописи“, без да спирам цяла нощ, ако се наложи, защото знаех, че преди края на следващия ден може да съм в Синигалия и отчаяно да се нуждая от всяко късче мъдрост, което успея да намеря дотогава.

* * *

Макар че сравнителният метод на Плутарх значително се различава от биографиите на Светоний, той ми помогна да разпозная множеството тирани, чиито жестокости са били целесъобразни, от малцината, които изпитвали удоволствие от причиняваните от тях смърт и страдание. Всъщност Плутарх прави тази съпоставка директно в паралелните си проучвания на Марк Антоний, пример за първото, и Деметрий, когото смятал за забележителен в това, че дори сладострастните му удоволствия се отличавали с насилие и злост.

По този начин и Светоний, и Плутарх подкрепяха теорията ми, че тези рядко срещани хора имат особена и непроменяща се природа и са родени с недъга си. И все пак, след като потвърдих съществуването на този първи принцип, останах още по-удивен как тези чудовища са оцелели и са се изкачили толкова високо, когато всеки човек с капка здрав разум, който ги е наблюдавал като деца, би се постарал да ги задържи далеч от властта, дори ако това благоразумие е изисквало да удуши Калигула, докато все още си е играел с дървени мечове. Злите хора може и да са желаели да видят изгряването на човек, роден под такава звезда, така както Вителоцо Вители е обучавал Оливерото да Фермо, колкото и Оливерото да не е искал да получи такова обучение. Но защо добрите и честни хора не са предприели сурови мерки спрямо дете като Калигула?

Изгорих половин дузина свещи, преди да стигна до откритието си: всички тези прокълнати хора, докато са били съвсем млади, са станали маестри в изкуството на заблудата. Също като Калигула, римският диктатор Сула „бил покорен на тези, които можело да се окажат полезни за него, така че било трудно да се каже дали по природа е бил повече арогантен, или повече сервилен“. Долният Филип Македонски така успял да заблуди своя наставник, предшественик и закрилник Арат, достоен за възхищение човек и „неумолим враг на тираните“, че Арат не разбрал докрай злото, което приютил, докато не започнал да плюе кръв, след като Филип бавно го отровил. И тези редки мъже не лъжеха просто когато е необходимо, не лъжеха дори често; те сякаш заблуждаваха винаги, сякаш измамата бе за тях като кръвта, която тече във вените им.

Това ми обясни — и предполагам, извини — неспособността ми да видя лицето на този човек, защото този, който трябва да ни заблуждава, за да може да живее, по необходимост го прави далеч по-добре от обикновените хора, които се изкушават от желанието да са честни също толкова често, колкото и измъчвани от вина и срам, когато нарушат думата си.

Все още обаче не можех да си обясня как тези хора са придобили умението си да заблуждават, когато са били все още момчета. Някои художници са родени с тази дарба — съвременни маестри, които я използват възхитително и заблуждават очите ни да повярват, че могат да съперничат на природата, ако не и да я пресъздадат. Има и много други — дипломати, водачи на политически фракции и особено търговци и банкери, — които далеч не толкова възхитително обещават едно, а вършат друго и често пъти нощем заблуждават същия човек, когото са измамили през деня. Но дори художникът или държавникът трябва да се учи като чирак; едно дете не може да нарисува портрет като La Gioconda на Леонардо. Как тогава, за разлика от всички други професии, този човек успява да усъвършенства изкуството на измамата от толкова крехка възраст?

На трепкащата светлина на свещта зададох въпроса направо на него.

— Как се научи? Какви са били уроците ти, училището ти, този квадривиум на злото?

Чух само пращене на фитил.

— Знам защо не искаш да ми кажеш — продължих. — Това е най-голямата ти тайна, нали така? Тази, която пазиш най-ревностно. Затова трябва да изчакам да ми обърнеш гръб. Само тогава маската ти ще се превърне в прозрачно стъкло.

И тогава ще видим лицето на злото.

Глава 22

Това повече от всичко друго може да събори и най-високия трон: най-могъщите никога не се засищат с властта си.

В Пезаро успях да наема един кон и напуснах града рано на трийсет и първи декември. Пристигнах във Фано малко преди обед само за да разбера, че армията на Валентино е заминала за Синигалия призори. Продължих да яздя на юг по едно продължение на виа Емилия, което минава по брега, така че от морето никога не ни отделя разстояние, по-голямо от един изстрел със стрела; на някои места хълмовете като че ли се издигат право над вълните.

Денят, който започна с просветване на слънце, стана сив, с валежи от дъжд и сняг. Подминах много от последователите на лагера на Валентино, които се влачеха на юг, но не видях никого, който да се движи в обратната посока. Можех само да заключа, че вече са отцепили Синигалия и никой няма право да излиза от градските порти.

Оттам все още ме деляха километри, когато видях първите стълбове пушек да се издигат над града. На фона на пепелявото небе изглеждаха тъмни като гарваните, които кълвяха в снега около мен. Изглежда, обстрелът на града вече бе започнал.

И тук гениалността на замислената от кондотиерите схема започна да проблясва на хоризонта. Както подозирах, намерението им бе да примамят Валентино и чувствително намалялата му армия в Синигалия, а после да обкръжат града с войниците, които бяха скрили в околностите.

Но това нарушаване на думата им щеше бързо да им навлече неодобрението на цяла Европа; папата нямаше да срещне никакви трудности в призоваването на френските си съюзници на помощ, за да му помогнат да спаси сина си.

Освен ако, разбира се, не успееха да демонстрират, че Валентино е виновен в престъпления, които оправдават измяната: кондотиерите бързо щяха да докажат, че дукът е братоубиец, тласкан от ревност и амбиция да убие най-любимия син на папата. И доказателството за вината му щеше да се открие не само в картата, начертана от инженер-генерала на Валентино, а и на страница, отрязана от един учебник по геометрия, макар че второто почти със сигурност щеше да натежи повече, ако си остане само слух, докато страницата е на сигурно място в ръцете на кондотиерите, които я бяха отрязали.

Щяха да изпратят Дамиата в Рим, за да потвърди подозренията, които самият папа хранеше отдавна; положително й бяха обещали освобождаването на сина й — кондотиерите можеха да го уредят лесно, след като поражението на Валентино оставеше папата безпомощен — в замяна на показанията й срещу Валентино, който вече я бе обвинил. А аз навярно бях един от неколцината играчи, повикани да присъстват на разкриването на тези факти, които сочеха към вината на Валентино. По-кокретно французите щяха да оценят високо показанията на флорентински посланик.

След броени седмици човекът, замислил цялата тази схема, прикривайки не само този грижливо заложен капан, а и тайна, толкова ужасяваща, че никой от нас не можеше да види истинското му лице и да остане жив, щеше да стане господар на цяла Италия.

* * *

Пристигнах в Синигалия в края на деня. Градът се намира на морския бряг, а река Миза се увива като змия около западната и северната му страна. Тази примка образува естествен ров и превръща Синигалия в нещо като остров, по-голямата част на който е заобиколена от стена от блед камък с цвят на пясък, с rocca със съвременен план, която гледа на изток към Адриатическо море.

Веднага щом прекосих реката, чух крясъците от вътрешността на града. Още преди да стигна до портата, трябваше да мина покрай половин дузина ограбени трупове, най-вероятно на войници, които лежаха край пътя с разперени вкочанени ръце и голи тела, покрити само с тънък слой скреж. Спомнях си прекалено добре предупреждението на синьор Оливерото за ужасите, които може да видя, ако „успея да стигна навреме до Синигалия“.

Самата порта не беше затворена. Вместо това пред нея бе издигната стена от конска плът, дело на двайсетина кавалеристи в пълно снаряжение — италиански наемници, които можеше да служат и на Валентино, и на кондотиерите. От вътрешността на града чух далечен крясък на фона на по-ниските антифонни[138] викове, но стражите на портата като че ли очакваха само започването на турнирен двубой… или пристигането на някого, който няма представа в каква опасност се поставя, като мен.

Когато се приближих, неколцина от конниците се обърнаха към мен и единият извади меча си с широко движение.

— Венецианец? — изкрещя той.

Ако щях да умра заради отговора си, възнамерявах да го сторя като гражданин на своята република.

— Флорентинец! — изревах в отговор.

Един капитан излезе напред и заговори на мечоносеца. Познах го — един от офицерите на Валентино, който веднъж по моя молба състави ескорт на група наши търговци. Той ми махна да се приближа. Разменихме си поздрави, а после попитах:

— Какво е положението?

— Осигурихме града за Негово превъзходителство.

Шлемът на капитана бе обсипан с мъниста от замръзнали дъждовни капки, като перли по мрежичката за коса на някоя дама.

— Пехотата и артилерията на Вителоцо са ей там — продължи той и протегна ръка, за да покаже околностите, вече почти забулени в мрак.

В моите очи ситуацията далеч не изглеждаше осигурена — по-скоро приличаше досущ на обстоятелствата, които си представях, докато пътувах насам. Валентино бе примамен вътре, между стените, докато кондотиерите бяха струпали по-голямата част от неизмеримо по-многобройните си сили отвън. Всъщност дукът се бе озовал в капан.

Минах през портата и се озовах на малка пиаца, покрита с ледени буци пръст. Тесните улички, излизащи от малкия площад, бяха осветени от блясъка на огън. Докато се взирах в него, половин дузина швейцарски пехотинци — и те наемници, които можеше да са наети от всяка една от армиите или и от двете — преминаха тичешком по един кръстопът. Дългите им пики бяха настръхнали като мастилени пера, а на една от тях стърчеше подута сивосинкава глава.

Придвижих се към центъра на града, като внимавах да се придържам към малките улички. Цялата територия между стените представляваше не повече от дузина улички нашир и надлъж. Скоро стигнах до скромна пиаца, заобиколена от няколко големи palazzi, построени неотдавна. В средата на замръзналия площад имаше една-единствена карета с балдахин, около която се въртяха поне дузина мъже на кон и пеши. Сред вторите бяха неколцина от доверениците на Валентино, повечето от които в ризници.

— Месир Агапито! — провикнах се, докато се приближавах към тях на коня си.

Секретарят на Валентино обърна коня си.

— Секретарю! Негово превъзходителство ви търсеше!

Без повече обяснения Агапито и придружителите му се отдалечиха в галоп и ме оставиха с неколцина лакеи и каретата им. Пътникът подаде глава покрай завесата на прозореца.

— Месир Николо! Според вас какво означава това?

Разпознах длъгнестото, подобно на муцуна на хрътка лице на месир Габриело да Бергамо, търговец на жито и гражданин на Венеция, когото познавах бегло.

— Виждам, че градът е в хаос — отговорих откровено, — а армията на Вителоцо Вители чака отвън.

Месир Габриело посочи към най-голямото palazzo на пиацата — огромна крепост от многоцветен камък.

— Казват ми, че Вителоцо е там вътре. Заедно с Оливерото да Фермо и Паоло Орсини.

— Хората на дука казват ли, че ги държат като заложници?

— Нищо не казват. Лично ги видях да влизат всички вътре малко след пладне. Чудесен парад. Но единствените, които видяхме да излизат, са хората на Валентино. И чуваме само объркващи слухове. От една страна, ни казват, че Вителоцо е обкръжил града и се подготвя за обстрел, от друга — че кондотиерите ще бъдат изложени на пиацата утре сутрин, както показаха Рамиро да Лорка на гражданите на Чезена.

В името на истината и аз не знаех какво заключение да си направя от всичко това. Възможно бе тримата кондотиери да са затворници. Или, предвид очевидното превъзходство на силите си, все още да преговарят с Валентино за условията на предаването му.

Месир Габриело кимна към един от пожарите, през няколко улици от нас. Пламъците, ярки като видението на пророк Йезекиил, бяха увенчани с оранжево сияние, което трепкаше над покривите; искри и въглени се рояха в стълба от дим като безчет светулки.

— Чухме слухове, че швейцарските наемници на самия дук разграбват града!

— Може би за да не оставят плячка на победителя — казах. — Все едно чии са тези войници — или към кого може да решат да преминат преди края на тази нощ, — Синигалия е в опасност да се превърне във втора Капуа.

— Моята задача е — оповести месир Габриело — да преговарям с някого, за да защитя домовете и собствеността на венецианците — в този град има немалък квартал, заселен с наши търговци. Ако ви трябва стая, елате с мен.

Не видях причина да не приема. Преди да успея да разбера какво означават тези събития, бях само слепец, който се лута из двореца на Фортуна.

* * *

Трябваше да пресечем само четири улици, за да стигнем до венецианския квартал, където ми осигуриха малка стая в едно palazzo, за което се смяташе, че е достатъчно сигурно, та в него да се настани самият месир Габриело. В тази сграда живееше цял конклав от венециански търговци; след като се погрижих за коня и багажа си, се присъединих към тях пред кухненското огнище. Тези венециански господа изглеждаха изляти почти по шаблон, с тъмна набола четина по бледите хлътнали бузи. Дори и по-младите имаха измъчен вид.

Вече бях приключил вечерята от гореща супа от петле, сипана от голям меден котел, на която се зарадвах безкрайно, когато ме потърси месир Габриело.

— Хората на дука се върнаха в palazzo. Според вас какво ще се случи сега?

Поклатих глава и през ума ми пробягаха безброй възможности.

— В този момент мога да повярвам само в едно — казах му. — Утре сутрин Италия ще има нов господар.

Още докато изричах тези думи, си спомних нещо, което прочетох в своя Плутарх едва снощи. Твърдяло се, че когато Сула, диктаторът на древен Рим, започнал изкачването си към властта, от небето се разнесъл гръмък зов на тръби, „така висок, пронизителен и скръбен, че уплашил и удивил целия свят“. Етруските авгури, които вярвали, че светът има осем епохи, всяка от които свързана с различен тип човек, предрекли, че тези тръби оповестяват настъпването на нова епоха, в която един съвсем променен свят ще бъде управляван от „нов вид човек“.

Сега трябваше да се запитам дали всичките ни invenzioni — артилерия, печатни преси, scienze, възраждането, което дадохме на буквите, изобразителното изкуство и литературата, нашият нов свят отвъд морето — всъщност не са предизвестили настъпването на нова епоха, надминаваща всичко, което са си представяли древните. И може би управникът на тази нова епоха ще бъде моят рядък човек.

— Да, Италия ще има нов господар — повторих замислено. — Но Господ да ни е на помощ, ако този нов господар е и нов човек.

Преди месир Габриело да успее да започне да разпитва какво означават тези загадъчни думи, ни прекъснаха неколцина италиански войници, които влязоха право в кухнята. Нагръдниците и шлемовете им отразяваха светлината на огъня, а самите те разчистваха път за офицер, когото не бях виждал преди. Той спря в центъра на събирането ни, подпря дланта си на дръжката на прибрания си в ножницата меч и се провикна:

— Флорентинският секретар! Тук ли е?

* * *

Без никакво обяснение ме върнаха на централната пиаца и ме заведоха в големия palazzo, който се издигаше над нея — същата сграда, в която според месир Габриело Валентино и кондотиерите бяха влезли през деня. Изкачих се по впечатляващо каменно стълбище на piano nobile и ме поведоха толкова припряно пред огромен многоцветен салон, че нямах време да хвърля по-продължителен поглед на дузината офицери, събрани около масата, на която лежеше една карта. Всички те все още носеха брони, с изключение на високата фигура с велурена пелерина.

Не бях виждал Леонардо, откакто преди четири дни ме отвлякоха от Чезенатико. Все още не можех да го смятам за compare[139], през последните си часове заедно двамата бяхме преминали през големи опасности и бяхме направили важни открития — а помощникът му ми беше спасил живота. Затова изпитах голямо облекчение да го видя. Но докато не разберях повече за ситуацията, не можех да рискувам да му отправя нещо повече от кратко кимване.

Леонардо погледна над главите на войниците и за миг погледът му ме проследи. Челото му може и да се е сбърчило малко, но в спокойното му лице не можах да открия никакъв намек за съдбата на неговия дук.

Последвах придружителите си в едно празно преддверие, където веднага ме поканиха в това, което положително беше най-голямата спалня в сградата. Голямата камина с теракотен капак беше изрисувана с непознат за мен герб. Леглото бе поставено до стената, а в средата на помещението имаше малка маса, покрита с десетки документи. Огънят хвърляше ярки искри, но една от лампите-сфери на Леонардо осигуряваше по-стабилно осветление.

Валентино седеше с изправен гръб на едно лагерно столче в римски стил, обърнат с лице към масичка за писане, на която бе оставил няколко пергаментови листа, наполовина покрити с думи със собствения му елегантен почерк. За разлика от офицерите навън, той беше без броня, само по черна туника и панталон.

При влизането ми дукът остави перото си, изправи се и отиде по-бързо от някой прислужник до малка инкрустирана масичка, на която имаше гарафа и няколко сребърни чаши. След като наля лично виното, Валентино се приближи към мен с това причастие. Лицето му бе претърпяло метаморфоза и по нищо не приличаше на бледата загадъчна маска, която познавах от месеци. Обрулената му от вятъра кожа приличаше на тази на някой селски стопанин — или на кондотиер по време на кампания. В усмивката, която се появяваше толкова рядко на лицето му, имаше вродено изящество, но аз не можех да не забележа — и да се уплаша от това — и известна свирепост.

— Радвайте се с мен, секретарю — каза той, подаде ми чашата и кимна, преди да вдигнем тост. — Постигнах това, което Бог и самата Фортуна не успяха. Трябва незабавно да пишете на господарите си и да им съобщите, че днес съм сложил край на тиранията, както възнамерявах да сторя още от лятото, още преди заговорниците да се срещнат и да създадат лига срещу мен. Възползвах се от услугите на тези зли хора, както диктуваше необходимостта, но винаги ги използвах един срещу друг, с целта да сложа край на дребнавите тирании на кондотиерите чрез победата си над най-ужасните от тях. И днес го постигнах.

Не можах да измисля отговор.

Валентино ми кимна да седна на един тапициран стол, настанил се на ниското си столче, и се наклони към мен с лакти на коленете си.

— Вителоцо Вители е мой затворник в тази къща. Ако сега тропна с крак, той ще ме чуе. Също и Оливерото да Фермо, и Паоло Орсини. Онези от хората на Оливерото, които ни се противопоставиха тук, в града, са обезоръжени. Войниците на Вителоцо извън стените сега получават заповеди от мен. Тази нощ ще приключим с работата си тук и утре ще продължим към Кориналдо.

Тук Валентино ми се усмихна леко и кисело — и отново преобърна света с главата надолу. Знаех колко умело може да създаде цяла империя на надеждата само с думи. Неумолимият му поглед обаче ми подсказваше, че това не е негова измислица. Спомних си разговора ни за науката на предвиждането. Ако отхвърлех всичките си предишни предположения, можех да повярвам само в едно: че по някакъв начин е успял да направи точно това, което твърдеше: предвидил е замислите на кондотиерите още докато са се опитвали да го вкарат в капана си.

Едновременно зашеметен и запленен, известно време слушах как Валентино продължава да се опива от триумфа си, описвайки как е заблудил кондотиерите, първо с преговори за мир, в които се постарал да изглежда слаб, а после като разпръснал войниците си на малки групи в околността; почти всички лагерни огньове, които видях на път към Пезаро, очевидно са показвали местоположението на неговите хора. Без капка угризение дукът ми призна, че не се чувствал длъжен да уважи договор, подписан под заплаха от хора, които нямали намерение да спазят клетвите си — максима, която продължавам да смятам за абсолютно справедлива, колкото и да възмущава онези, които вярват, че „Принцът“ е наръчникът на Дявола. Всеки човек, който при всякакви условия настоява, че задачата му е да бъде добър, със сигурност ще бъде унищожен сред толкова много хора, които не са добри.

— Секретарю, техният план беше да ме доведат тук, да ме убият още преди да вляза в тази къща, да поемат командването на жалките остатъци от армията ми и да потеглят срещу вашата република. Всички те признават подробностите там долу.

Поизправи се и почука с пръстите на краката си по пода.

— Но аз вече бях видял плана им още преди да са го начертали. Позволих собствената им природа да ги отведе до унищожението им. Ако бяхте тук тази сутрин, когато се срещнах с тях отвъд градските стени, щяхте да видите лицемерните им изражения, целувките и прегръдките, които ми предложиха тези заговорници, сякаш съм някой глупак. Тези майстори на заблудата не вярваха, че някой ще успее да ги заблуди просто защото бяха заслепени от собствените си зли амбиции. Хората никога не са удовлетворени от това, което имат, секретарю.

Валентино наклони глава назад, изпразни чашата си и я остави на пода до столчето си.

— И все пак човек никога не бива да се стреми към нещо повече от това, което може да сграбчи със собствената си ръка.

Бледата му ръка, сега празна, сякаш се затвори около някакъв невидим предмет.

— Този, който зависи от армиите на друг човек, зависи от добрата воля на този човек и благоразположението на Фортуна към него. Аз обаче отдавна реших да разчитам само на собствената си воля. Сега вече се отървах от кондотиерите. Благодарение единствено на моите усилия Италия е свободна.

След като ми предложи този урок по държавническо изкуство, който също е цитиран в „Принцът“, дукът се насочи със също толкова изкусни фрази към друг предмет.

— Навярно си спомняте, секретарю, че преди няколко месеца поканих правителството ви да заеме открита позиция и да обяви приятелството си към моята особа и нашето начинание тук. И как заявих, че ако не го стори, ще разбере, че ще ми е трудно да различа Република Флоренция от онези, които се обявиха за мои врагове. Вашето правителство, изглежда, реши да изчака и да разбере дали тези врагове ще му простят за това решение, макар че онези, които заговорничеха срещу мен, бяха най-големите врагове и на вашата държава. Сега господарите ви могат да видят как успехът, който пожънах срещу общите ни врагове, е от полза за интересите им. Не се съмнявам, че когато им съобщите за жеста ми, господарите ви ще признаят задължението си, като предложат незабавната си помощ за кампаниите ми срещу Чита де Кастело и Перуджа. По този начин ще заявят приятелството си.

Валентино ненадейно се надигна, приближи се към огнището и застана там с гръб към мен, сякаш повече нямаше да обсъждаме израза на благодарност, който се очакваше от нас.

Не можех да си поема въздух. Разбира се, знаех, че дукът е човек, който изисква много при преговори, както и че никой, който е рискувал всичко, за да постигне такава победа, не би предложил плячката безплатно на тези, които са бездействали. Той обаче искаше правителството ми да финансира незабавни нападения в Централна Италия — завоевания, които, ако трябваше да ги нанеса на карта, почти щяха да стегнат примка около самата Флоренция.

Смъртните врагове на Валентино бяха разгромени, но къде беше мирът, който той толкова отчаяно искаше, за да могат двамата с Леонардо да построят нов свят?

— Ще пиша на правителството си — промълвих, като се мъчех да намеря думи. За първи път се зарадвах, че нямам пълномощия да преговарям; можех дори да оценя колко мъдро е постъпил Съветът на десетте, като е изпратил обикновен посредник.

Валентино отново се извърна с лице към мен. Движението му беше спокойно, сякаш смяташе да смекчи исканията си. Сърцето ми обаче си остана в гърлото.

— Знаете, че Вителоцо възнамеряваше да ме обвини в убийството на брат ми. — Сега гласът му прозвуча по-сподавено. — Това щеше да е техният претекст да нарушат договора.

Точно както си мислех.

— Смятаха да използват книгата. Взех я от Вителоцо. Заедно със страницата, която е отрязал от нея. Ще ви покажа.

Валентино бързо отиде до отрупаната с документи маса. Измъкна от документите една страница, която, ако се съдеше по големината й, беше сгъната два пъти. По-голямата част от едната страна беше заета от огромен медальон от червен восък, залепен с печат, който не можах да разпозная, защото Валентино бързо сложи страницата обратно на масата.

— Според плана на Вителоцо Дамиата щеше да занесе тази страница на папата.

Трябваше да попитам:

— Къде е сега Дамиата?

Той поклати глава. Не знаех дали да изпитам облекчение.

— Но вярвам, че ще дойде при мен — уточни Валентино. — За да моли за милост.

— И вие ще…?

— Все още не мога да знам. Засега все още определяме истината.

— Предполагам, че очаквате поне един от тях да признае за убийството на брат ви.

Валентино ме погледна с присвити очи и стиснати устни.

— Знам кой уби брат ми, секретарю.

Не можех да разбера какво означава този отговор. Дали имаше предвид, че Оливерото и Вителоцо вече са признали? Но изражението му ми подсказа да не разпитвам повече, макар в гърдите ми да се надигна паника: дали не бяха признали и че Дамиата им е била съучастничка?

Валентино отново посочи към запечатаната страница.

— Знаете ли какво пише вътре, секретарю?

Езикът ми беше надебелял.

— Не съм го видял, Ваше превъзходителство.

Той вдигна очи, но не ме виждаше. Изведнъж разбрах къде се е пренесъл.

— Някои бяха блудници. Други не. Жените, които пленихме в Капуа.

Валентино изду ноздри, сякаш някой бе притиснал ръка към устата му, и той се мъчеше да си поеме въздух.

— Аз взех една от тях. Една от невинните. Съвсем невинна, момиче може би на петнайсет години. Девица. Но беше съгласна, така както слугинята е съгласна нощем, когато господарят й я потупа по раменете.

Както беше съгласна Мариета в първата ни брачна нощ, докато чичовците й дрънкаха с тенджери зад полуотворената врата.

— Надяваше се да се спаси от още по-страшна участ. И така, затънах в същата помийна яма като германците и гасконците. Опозорих се напълно.

Лицето му беше пребледняло.

— Посрамих се завинаги.

Също както за съдбата на Дамиата, и сега не исках да питам.

— Какво се случи с това момиче?

Той кимна немощно, все още без да ме вижда.

— Дадох го на Оливерото.

Бях обречен да си представям огромните ръце на Оливерото, обхванали шията на клетото момиче с ужасяващо мораво лице. Беше гнусно дори да си представя, че девойката е намерила и секунда удоволствие в ръцете на удушвача си, както се изперчи Оливерото; почти дете, тя не можеше да е познала нищо друго, освен страх, откакто са я откъснали от дома й. И се помолих в този миг, в който е разбрала, че ще умре, да е видяла пред себе си отворените обятия на Божията майка.

— Сега трябва да вървите, секретарю — прошепна Валентино. Примигна, само веднъж, и очите му проблеснаха. — Вървете и пишете на правителството си. По-късно ще говорим.

Глава 23

Всички могат да видят това, което изглеждаш, но малцина могат да доловят това, което си в действителност. И тези малцина не дръзват да се противопоставят на мнението на мнозинството.

Не ме върнаха в стаята ми във венецианския квартал. Вместо това войниците на Валентино ме придружиха до palazzo близо до центъра на града, където бяха настанени много от посланиците. Настаниха ме в малка стая без прозорци, където веднага съчиних посланието си до Съвета на десетте. Написах го, изхождайки от предположението, че хората на дука ще го прочетат, след като ми осигуриха перо, мастило, хартия и куриер, който чакаше да свърша. Валентино разбираше така, както нито един принц преди него, че самата победа не е толкова важна, колкото бързината и пълнотата, с които новината за триумф се разпространява по света.

Когато приключих с работата си, малкото легло започна да ме зове неудържимо. Но в тази нощ, в която бих могъл да празнувам избавлението на семейството си, Флоренция и цяла Италия, се оказах прекалено притеснен, за да заспя. Вместо това започнах да крача по тесния под на тази малка стая като звяр в клетка, измъчван от мисълта, че може би моят „рядък човек“ изобщо не е толкова рядък. Ние, италианците, бяхме превърнали войната в най-тачената си и най-доходоносна професия и така бяхме създали състояние на постоянен хаос, защото този, който печели от войната, трябва да е глупак, за да иска мир. В нашата Италия щяха да сметнат безсмъртния Цинцинат, който оставя плуга си, за да поведе римляните към победа, а после се връща в малката си ферма, за смешен умопобъркан. Там, където войната продължава до безкрай, всички неизбежно са покварени от бруталността й — и най-големите ужаси се стоварват върху най-невинните. Капуа започваше да се превръща в правило вместо в ужасяваща аномалия.

А сега се боях, че дук Валентино се е валял в кочината с тези зли хора толкова дълго, че ще му е безкрайно трудно да се надигне и да построи своята нова Италия. Още по-тревожна ми се виждаше възможността по време на всичките ни разговори дукът тайно да е жадувал да сложи ръце на bella Firenze, може би също толкова, колкото и всеки един от кондотиерите.

Най-накрая се пъхнах под завивката, но започнах само да се мятам и да се проклинам, задето не успях да разгадая измамата на дука. Оставих се да ме обсеби лицето на един убиец, когато той можеше да се окаже също толкова безлик, колкото и чиракът му — защото този убиец можеше да е всеки, който се стреми към власт в днешна Италия.

И все пак въпреки всичко само един въпрос ми попречи да прекрача прага на съня: „Къде е Дамиата?“

* * *

Кратката дрямка, в която се унесох часове по-късно, беше неспокойна и изпълнена с видения. Последното се появи точно преди да се събудя. Държах ръката на баща си, която ми изглеждаше удивително истинска, и двамата вървяхме към Пиаца дела Синьория. Пресякохме понте Векио и тъкмо бяхме минали под огромните лица на работилниците за вълна, когато ненадейно небето отново се появи и на фона му се очерта огромната кула на Палацо дела Синьория. Назъбените парапети на бойните му кули приличаха на зъби на титан. Разпрострян на пиацата пред мен, многолюден като бойно поле, видях огромния хор, състоящ се от всички типове хора, които можех да си представя, и някои, които не си бях представял. Всички те се надвикваха един друг. Не можех да разбера думите им, но ясно виждах, че всеки разговор, бил той между двама или двайсет души, представлява сцена за най-забележителната демонстрация на жестове, кимания, подсмихвания, гневни погледи и вдигане на рамене. Изпаднах в ужас: нищо в моя живот, по-голямата част от който бях прекарал вързан за престилката на майка ми, не ме бе подготвило да проумея този объркващ речник от думи, жестове и изражения.

Изведнъж се озовах отново в дома си на виа Дей Пиаца, в малката стая, която все още беше моя, преди да започна да я деля с брат си Тото. Беше тъмно и къщата около мен и улицата навън бяха съвсем тихи. Измъкнах се изпод завивката си и застанах до леглото си. Между кепенците проникваше лунна светлина. В този слаб сребрист блясък започнах да правя големи реторични жестове, да отмятам ръка, да вдигам двете си длани, да кимам велемъдро — тези и десетки други жестове, които повтарях отново и отново безшумно в мрака.

— Какво правиш?

Побиха ме тръпки. В стаята при мен имаше друго момче. Едва го виждах в мрака, но по ръста му прецених, че е няколко години по-малко от мен; въпреки това беше прекалено голямо, за да е Тото.

— Наблюдавам хората на пиацата — отговорих му. — Наблюдавам ги толкова внимателно и ги имитирам толкова точно, че те ще приемат моите жестове като свои. Така и няма да разберат, че съм само невежо малко момче.

Като дете правех точно това — често ставах от леглото си нощем, както сега в съня си, за да упражнявам това имитиране. Скоро започнах и да се вслушвам в думите, които летяха напред и назад между тези хора, но докато го правех, наблюдавах по-внимателно от всякога ръцете, очите, киманията им. Наблюдавах дори накъде сочат краката на човека и кога повдига едната или другата си обувка. Накрая лицата и жестовете на хората се превърнаха в книги, които можех да разчета, не по-малко важни за мен от думите на Данте и Цицерон.

Момченцето, което се бе присъединило към мен в съня ми, започна да хленчи.

— Мразя лицата им.

Ненадейно се озовах в главата на това момче и виждах през неговите очи. Това не ме учуди, защото, когато бях буден, се упражнявах да влизам по подобен начин в ума на великите мъже от историята; това не беше по-различно от онзи случай, когато гледах разбитите останки от велика римска армия през очите на Анибал, за да мога да го попитам накъде ще се отправи след Кана. Сега обаче се озовах в съзнанието на малко, уплашено дете, което гледаше към Пиаца дела Синьория така, както правех аз на неговата възраст. И това, което виждаше то, беше несравнимо по-ужасяващо от всичко, което бях зървал аз.

Те нямаха лица. Сред стотиците мъже на пиацата нито един не приличаше на нещо друго освен на безжизнена гипсова маска, с точки за очи и отвори за устата и носа.

Стреснах се и се събудих.

Седнах в леглото и осъзнах, че съм се върнал в стаята, която ми бяха осигурили хората на Валентино. Но докато примигвах в мрака, осъзнах и друго, със същата сигурност. Този, който ми бе показал това страховито видение, бе дошъл тук заедно с мен. Стоеше до вратата. И вече не беше малко момче.

— Сега те разбирам — обърнах се към това ледено присъствие. — Ти си се родил съвсем безразличен към тези чувства, които вдъхновяват душите ни и вдъхват живот на лицата ни. В твоите очи нашите лица не са нищо друго, освен маски на смъртта. И сега знам какво е трябвало да направиш, за да можеш да живееш в нашето странно царство на души и чувства. Защото някога и аз бях малко момче, което отчаяно искаше да прилича на мъж.

Зъбите ми тракаха.

— И мога само да си представя колко неизмеримо по-голямо усилие се е изисквало от едно малко объркано чудовище, на което всеки животински инстинкт е подсказвал, че трябва да прилича на човек, за да може да оцелее.

Чух шумолене на дрехи, а после някакъв стържещ звук. Пламъци затрепкаха в мангала до долния край на леглото ми.

— Кой си ти?

Всъщност нямах представа какво стои над този мангал: мъж или жена, сянка, същество от сън, който не е свършил?

— Дукесата на Ферара.

Гласът беше така изменен от гняв, че не можех да кажа със сигурност дали тази „дукеса“ е мъж, или жена. Но можех да видя рокля и фин бял воал. Рокля, която блещукаше от златна украса. А после кипящият ми ум си спомни, че дукесата на Ферара е сестрата на Валентино, Лукреция, която не можеше да се намира дори на двеста километра от това място.

Тя започна да съблича тези одежди с такава ненадейна енергия, че започнах да ровя сред чаршафите си за нещо, което да мога да използвам като оръжие. Воалът, роклята, а после и една руса перука се озоваха захвърлени на леглото ми така, сякаш носеха чумна зараза, но „дукесата“ почти веднага грабна обратно роклята и я притисна към себе си като призрачен партньор в ballo. Видях ножа в мига, в който тя отново започна да го забива в празния корсаж, разкъсвайки кадифето със звук, който ужасно напомняше на касапин, дерящ кожата на прясно заклано животно.

Скочих на крака.

— Недей, Николо! Не се приближавай!

Гласът на Дамиата си остана почти неразпознаваем; само разбулването на лицето й, прибраната назад тъмна коса ме убедиха. Тя хвърли раздраната рокля на леглото и се обърна към мен. Все още държеше в ръката си ножа и ме гледаше така, сякаш ме виждаше за първи път.

— Все още бях безумно влюбена в Хуан, когато Чезаре започна да ме съблазнява.

Сякаш говореше насън.

— Или когато аз започнах да го съблазнявам. Вече дори не знам. Ето колко е добър. Ти го виждаш сега — завоевателя на Романя, от когото се бои цяла Европа, надеждата на Италия. За мен той беше красива птица в клетка. Толкова тъжен, така забравен. Онези негови меланхолични малки песни. — Разтресе се от ридание. — Сред всичко това вярвах в едно. Че в деня, в който предадохме Хуан, наистина сме били любовници. Че Чезаре ме е обичал.

Раменете й отново потръпнаха.

— Тази нощ загубих дори тази крехка вяра.

Погледна към роклята на леглото така, сякаш отново щеше да я нападне.

— Тази вечер той ме принуди да подражавам на единствената младоженка, която истински е желал някога. Същата младоженка, която е прегръщал в онзи следобед, когато в глупостта си си въобразявах, че е прегръщал мен. Тази вечер ме облече в сватбената рокля на сестра си.

— Тази вечер ли? — попитах глупаво.

— Отидох при него, Николо. Тази вечер.

Предположих, че е отишла, за да моли за прошка. Но цената за това опрощение, колкото и непоносима да е била за нея — и за мен, — не изглеждаше достатъчна. Какво още?

— Видях затворниците му. В стаята до неговата. Показа ми ги през една дупка в стената, като camera obscura. Оливерото и Вителоцо. Завързани гръб за гръб. С една гарота около врата им. Накрая започнаха да се молят за милост като жени. Чух ги как умират. А после се състоя сватбената ми нощ. — Примигна яростно. — Твоето чудовище е мъртво, Николо. А градът ти е спасен.

— Дамиата — проговорих рязко, изтръгвайки я от този сън. — Той не е мъртъв.

Поколебах се. Искаше ми се да не мога да виждам лицето, което все още се рееше пред мен, материализирано от съня ми.

— Тази нощ видях лицето на злото.

Тя поклати глава в сърдито несъгласие.

— Когато всичко свърши, той отново ме накара да погледна през онази малка дупка. Лицата им бяха морави. Под всеки стол имаше локвичка урина.

Направих крачка към нея и тя вдигна ножа си, за да ме предупреди да стоя настрана. Облечена само по риза, потръпна. Но после каза по-спокойно:

— Като момиче ме обучиха как да крада разни неща от стаите на господата.

Усмихна се, сякаш си спомняше с носталгия някой покойник.

— Николо, моята cioppa също е на леглото. Пъхнах нещо в подплатата. Ще го извадиш ли?

Когато намерих отвора в кожената подплата, извадих малкия пакет на светлината на свещника.

— Това го видях само преди няколко часа — казах и погледнах към Дамиата. — В стаята на Валентино. Същата страница, която е била отрязана от „Елементи“ на Евклид.

Изглеждаше толкова тежка, че можеше да е позлатена. Сега обаче видях, че големият медальон от червен восък, който покриваше почти изцяло едната страна на двойно сгънатата страница, е залепен там с печата на дук Валентино.

— Когато те оставих в Чезена, отидох при кондотиерите сама. Знаех, че те са взели книгата през онази нощ в pianura. Книгата, за която вярвах, че ще докаже невинността ми и ще спаси момченцето ми. Николо, заминах, без да ти кажа нищо, защото не исках да тръгваш след мен. Не се съмнявах, че Вителоцо ще те убие на място — завърши тя и ме погледна предпазливо.

Повярвах не толкова на тези думи, колкото на истината, която видях в очите й, когато ме остави в заснеженото поле.

— Николо, Вителоцо Вители искаше да занеса нещо на папата. Нещо, което очакваше да намери тук, в Синигалия.

Кимнах.

— Тази страница.

— Така мисля.

— Валентино настоява, че е фалшификация — казах.

Тя прехапа устна.

— Единствената ми надежда е, че тази страница може да освободи момченцето ми. Николо, вярвам в това, което си казал на Вителоцо. Че в нея Валентино признава за неща, които са се случили в Капуа. Неща, които Светият престол не иска да се разчуят. Самият Оливерото го каза. Чух го.

Стаята сякаш изстина още повече.

— Тази нощ ли?

— Чух последните им думи. През онази малка дупчица в стената. Докато Валентино гледаше. С око до онази малка дупка.

Тя поклати глава, сякаш вцепенена.

— Гласовете им идваха толкова отдалеч. Сякаш вече се пържеха в адския огън. Оливерото умоляваше да пощадят жена му и децата му. Въпреки всичко ми дожаля за него. „Знам, че гледаш! — изкрещя той. — Кълна се в робата на нашия Спасител, опазих тайната ти чак до гроба!“

Вече се бях подготвил да чуя нещо подобно. И все пак ми се стори, че подът под краката ми пропада.

— Тайната, която е опазил Оливерото. Не Капуа е имал предвид.

Когато Дамиата само ме погледна неразбиращо, добавих:

— Оливерото ми каза, че е видял как умира Хуан. Но не той е бил убиецът.

Дамиата се прекръсти и се смъкна на ръба на леглото.

— Тогава Вителоцо.

Само преди час самият аз не бих го повярвал. Всъщност трябваше да потисна собствените си съмнения, преди да отговоря:

— Не. Не Вителоцо.

Дамиата се надигна, взе cioppa от леглото и се уви в нея, преди да погледне към мен. По бузите й блестяха сълзи.

— Мой прескъпи Николо, ти виждаш неща, които ние, останалите, не можем. Като всички големи дарби, това е и проклятие. Но докато все още бяхме в Имола, Оливерото ми показа нещо, което ти не си видял. Седмици по-късно, когато осъзнах какво е, не ти казах — както казах, вярвах, че ако отидеш при тях, те ще те убият. Показа ми спирала от малки маслини.

После ми описа подробно как Оливерото внимателно е подредил миниатюрните маслини на сребърен поднос седмици преди Леонардо да разгадае Архимедовата спирала.

— Николо, той си играеше с мен, така както си играеше с папата. Така както си играеше с Леонардо. Той ги е убил всичките. Хуан. Жените в Капуа. И онези streghe в Имола.

Вярата ми в моята наука затрепка като угасваща свещ. Спомних си как Дамиата седеше на леглото ни в Чезена и рисуваше спирала във въздуха, веднага след като й разказах за онази карта на злото. Вярвах напълно на разказа й, вярвах и че ми казва истината за причината да не ми го признае досега. Но може би Фортуна просто бе прибягнала до съвпадение, за да прикрие истината. Можех само да се вкопча във все по-крехката си вяра в това, което аз видях току-що.

— Ако Валентино е признал за престъпленията си в Капуа, това ще е достатъчно — рече Дамиата, сякаш се опитваше да ме утеши. — Трябва да повярваш в това, Николо.

Гърдите й се надигнаха.

— Вече бях уредила заминаването си оттук и връщането си в Рим. За да разменя тази страница за момченцето си. Един кораб заминава тази нощ за Венеция.

Обхвана ръцете ми с длани, но без да докосва пакета, който държах в тях.

— Скъпи Николо, готова съм да ти поверя живота си и живота на моя Джовани. Трябва да те помоля да пазиш това, докато довърша приготовленията си. След един час ела на кея. Подкупих стражите на северната порта. Но ако ме арестуват, тогава трябва да… Използвай я, за да спасиш съгражданите си, Николо. Ако можеш, спаси сина ми… Но трябва да оставиш печата непокътнат. Иначе папата ще каже, че е фалшификация.

Дамиата се втурна към вратата, без да издаде звук — само кожите й изшумоляха. На прага се обърна.

— Николо, трябва да си представиш нещо заради мен… Ти си старец в последните дни от живота си и ги прекарваш в красива вила някъде на хълмовете около Флоренция.

Примигна бавно, с мигли, натежали от непролети сълзи.

— Ти си в градината, под перголата, децата на твоята Примерана си играят около теб, а ти четеш „Пир“ — онази част, в която Платон казва, че любовта е желанието ни да сме цели, че всяка душа има липсваща половина и че може и да прекараме целия си живот в търсене на тази друга половина, но когато я срещнем, веднага ще я познаем. Но душата никога не може да опише обекта на желанието си, докато не го види — до този момент тази липсваща половина е само „мрачно и неопределено присъствие“. Затова, докато четеш тези думи, пчелите и цикадите бръмчат, а внуците ти се смеят, умът ти се връща обратно към всички любови в живота ти и ти осъзнаваш, че от всички тях само една те е направила цял.

Тя подсмръкна и се усмихна, сякаш наистина бе зърнала това видение.

— Обещай ми, Николо. Обещай ми, че когато остарееш, за миг ще върнеш Дамиата обратно в сърцето си и ще си представиш, че моята душа е допълнила твоята.

Собствените ми сълзи вече изстиваха по лицето ми.

— Обещавам ти.

Глава 24

Този, който е щастлив в любовта, не трябва да играе карти.

Един час след като Дамиата напусна стаята ми, излязох навън. Сега в града цареше абсолютна тишина. Бяха прибрали телата от улиците, а снегът падаше безшумно. Когато стигнах до северната порта, я заварих охранявана от дузина италиански конни наемници. Дамиата ги беше подкупила щедро: дори не се опитаха да възразят проформа, докато излизах.

Пътят минаваше до стената в продължение на около двеста braccia, преди да завърши с рампа, която се спускаше към кея. Тази платформа, подпряна на дървени стойки, забити в коритото на река Миза, се простираше като издатина, излизаща от градската стена. До нея бе завързан малък кораб, от онези, които се срещат по адриатическото крайбрежие, с една мачта и здрав корпус. Тъмната дъбова обшивка почти не се различаваше от цвета на реката и откритото море зад нея. Нищо на палубата не помръдваше, но през процепите в малките кепенци на единствената кабина проблясваше бледа светлина.

Застанах до корабчето и чаках половин час. Вслушвах се в лекото удряне на корпуса в дървения кей и не чувах нищо друго, освен шепота на морето зад гърба си. От лявата ми страна се извисяваше rocca на Синигалия. Бледите й кръгли кули бяха на по-малко от една стрела разстояние. В ума ми бушуваха какви ли не възможности за множеството животи, които можеше да изживея, преди да изгрее слънцето. Малко от тях завършваха добре.

Но когато най-после зърнах Дамиата, която се плъзгаше по снега с грациозните стъпки на танцьорка, можех да повярвам, че тя е единствената невеста, която бих пожелал дълбоко в душата си. И за разлика от предишната ни среща — както и от собствената ми сватба, — тази младоженка се запъти право към мен и ме прегърна.

— Лаодамия е разполагала с три часа, когато съпругът й се завърнал от Хадес — прошепна Дамиата. — Ние нямаме и три секунди.

Погледна обратно към рампата.

— Всичко е готово. Трябва да тръгвам. — И се разтрепери.

— Мадона! Войници! Идват!

Един мъж се втурна надолу по ледената рампа с развято наметало и разтреперани от комична ярост крака, докато се опитваше да продължи да се движи напред. Спря недалеч от нас и горещият му дъх заизлиза на пара от устата и носа му. Дамиата му направи знак „връщай се горе“ и той се заизкачва обратно по рампата.

— Николо. Дай ми го.

В този миг малкият пакет в жакета ми натежа като олово от съмненията ми. Може би в него имаше само една фалшификация. Или може би тази единствена страница, откъсната от учебник по геометрия, щеше да задвижи събития, каквито не си е представяла дори Фортуна.

Не вярвах, че мога да раздвижа ръката си. Но го сторих.

* * *

Дамиата пъхна пакета в своята cioppa точно когато на върха на рампата се появиха първите войници. През все по-силния снеговалеж успях да видя и конници на тесния път до стената — поне дузина. И още толкова пеши войници, всички в пълно снаряжение.

Дамиата подръпна наметалото ми и ме придърпа към средната част на кораба. От тъмната кърма се приближи един моряк и се наведе над релинга, за да й помогне да се качи. Тя обаче не посегна веднага към ръцете му. Вместо това ме прегърна.

— Мой прескъпи Николо, също като древните, и аз вярвам, че голямата любов прехвърля бреговете на съдбата.

Гласът й вече звучеше като шепот на сянка.

— Трябва да ми вярваш, другарю на душата ми. Пак ще се срещнем.

С това обещание тя допря пръсти до устните ми. Може би се дължеше само на въображението ми или беше само красив, но не и истински спомен, но в този последен миг очите й бяха съвсем бистри. Сякаш можех да видя душата й през сини пламъци. На устните й потръпна най-прекрасната усмивка на света.

А после тя се обърна и посегна към ръцете на друг, за да започне пътуването си.

Още не се беше прехвърлила през релинга, когато над главата ми изсвистя първата арбалетна стрела, бърза като падаща звезда и бръмчаща като цикада.

Само след миг профучаха още три-четири стрели. Някои от тях се блъснаха в дърво. Поне една издаде противен звук като от разцепен пъпеш, когато се заби в жива плът. С дивашко ръмжене морякът, който помагаше на Дамиата, отстъпи назад. В същия миг тя се плъзна над релинга като делфин, издърпан в рибарска лодка, и изчезна зад корпуса.

Завъртях се полуприклекнал и погледнах към рампата. Очаквах да видя как арбалетчиците стрелят отгоре. Вместо това видях нещо, което ми заприлича почти на конен парад — коне слизаха по този коварен наклон уплашени. Много от тях се подхлъзваха. Нито един от ездачите не носеше лък, камо ли да е готов да стреля.

Фитилите светнаха първи, като свещи над светлата градска стена почти над главата ми. Един, два, три, всички в един и същи миг. Разнесоха се мъжки крясъци, така че не можех да чуя съскането на фитилите — само гръмотевиците, които последваха, когато от дългите носове на scoppietti изригнаха пламъци. Гюлетата избръмчаха и се блъснаха в корабчето. Последната разлюля брезентовото платно. После нов проблясък — изригване на светлина, вече затъмнена от облака дим, който бе надвиснал над рампата. Гюлето се удари в кея до мен и вдигна малко облаче сняг. Звукът от удара беше почти същият като удар на гюле в плът.

Помислих си, че може да се спася, ако скоча в корабчето, но силното течение на реката вече го бе отблъснало докрай от обхвата ми. Преди дори да си поема въздух, реших да го настигна с плуване. Когато се стегнах, за да скоча в ледената вода, умът ми бе обсебен от един ужасен въпрос: когато се изкачах на борда на този кораб, дали щях да намеря любимата си вече изстиваща, докато безценният живот изтича от вените й?

Ударът ме улучи в средата на гърба. Беше толкова силен, та си помислих, че ще ме събори във водата. Но тъкмо преди да успея да се запитам дали са ме простреляли, някой ме изрита отзад в краката, за да ме накара да загубя равновесие, и ме дръпна назад с такава сила, че се проснах по гръб в снега. Около мен полетяха кристални снежинки.

А после целият свят застина; дори снегът сякаш спря. Погледнах към обикновеното като на някой стопанин на bottega лице на Микелото — последното лице, което бяха видели Вителоцо Вители и Оливерото да Фермо само преди няколко часа. Палачът на Валентино очевидно бе отговорен за „спасяването“ ми. Вдигнал изпускаща искри факла в едната си ръка, той ми подаде другата.

— Спрете да стреляте!

Погледнах нагоре към рампата. Завесата от сняг ненадейно се бе разделила, сякаш самият Бог бе махнал с ръка, за да ми разкрие човека, дал тази заповед. Валентино беше яхнал огромния си черен боен кон, макар че беше облечен точно така, както го оставих преди няколко часа — само бе сменил пантофите си с ботуши за езда.

Жребецът напредна с къси подскоци, надменно спокоен също като ездача си. Дукът стигна до средата на кея, погледна нагоре към градската стена, сякаш искаше да се увери в послушанието на стрелците си, и плавно накара коня да спре. За миг и ездач, и жребец застинаха съвсем неподвижни като жива статуя на конник.

И тогава се случи нещо странно. През по-голямата част от нощта вятърът беше почти спокоен и духаше само с леко засилване от изток. Но сега откъм морето ненадейно се надигна голям порив — не от този, който придружава бурята, а някакво дълбоко шепнещо всмукване, което сякаш ни задърпа нежно със себе си при своето отминаване.

Винаги съм вярвал, че това е въздишката на Фортуна.

Глава 25

Пак Го завежда дяволът на твърде висока планина и Му показва всички царства на света и тяхната слава.

Валентино обърна коня си и го насочи към рампата. Микелото ме покани — или ми посочи — да ги последвам само с един жест на страховитата си ръка. А после продължихме толкова бързо, че препускащият ми ум трябваше да се съсредоточи единствено върху задачата да ме задържи прав.

След като отново влязохме в града, изминахме кратко разстояние до един дълъг мост над рова, който заобикаляше отчасти rocca.

Вече знаех, че ме водят на някое високо място.

Все още тичешком, прекосихме моста и влязохме в двора на пропастта, която гъмжеше като пазар в съботен ден от въоръжени войници от какъв ли не вид, които вдигаха глъч на същинска вавилонска смесица от езици. В най-далечния ъгъл на двора влязохме в голяма кръгла кула и се качихме по виещо се каменно стълбище, преди най-накрая да излезем на широка платформа на върха му. Площадката беше широка около двайсетина braccia, с каменен парапет, зад който можеха да се скрият артилеристи — имаше повече от дузина такива, всички заети да преместват две масивни железни оръдия.

Надзираваше ги инженер-генералът на Валентино: Леонардо стоеше на един от големите зъбери, които пронизваха парапета на няколко места. Микелото ме закара право пред него, след което ми обърна гръб и изчезна обратно по виещите се стъпала.

Леонардо ми хвърли само един поглед, преди отново да насочи вниманието си към нощното море, сбърчил чело. Бягащото корабче бе далеч под нас и черният му корпус беше почти невидим; брезентовото платно сякаш се носеше по мастилената вода. През времето, което ми бе отнело изкачването дотук, снегът отново беше завалял.

— Дамиата е на този кораб — прошепнах задъхано, с пресекващ глас. — Мисля, че има доказателство… — Осъзнах, че нямам време да излагам теория, която все още бе осеяна с толкова съмнения. — Доказателство за… престъпления. Дукът…

Гласовете сякаш се разнесоха едновременно и зад нас, и под нас. Обърнах се и видях как от стълбището под нас изригва светлина на факла. Главата на Валентино се издигна над площадката. За миг приличаше на набита на пика, така както той ни показа главата на Рамиро. Валентино обаче продължи да се изкачва в полезрението ни. Торсът му беше невредим, но почти неподвижен, сякаш някаква огромна ръка го повдигаше от недрата на земята.

* * *

Следван от Микелото, Валентино се запъти право към нас. Очите му се плъзнаха бързо по мен, преди да се приковат в Леонардо.

— Маестро, трябва да изчислите падането, тежестта и обсега на гюлетата.

Смяташе да обстрелва бягащия кораб.

Сиво-зелените очи на Леонардо примигваха толкова леко, че можеше да брои обилно падащите снежинки. Бях виждал същия този поглед, когато маестрото работеше с измервателните си пръчки.

Без дума и без някакъв знак той просто се обърна и започна да се отдалечава.

Абсолютно спокойното лице на Валентино ненадейно се разкриви от ярост.

— Не съм ви разрешил да си тръгвате! Не смейте да ми обръщате гръб така, сякаш не съществувам!

Микелото разви испанската гарота, която носеше около китката си, и уви краищата на тънкото въже около широките си юмруци.

Леонардо спря горе на стълбището. Валентино сложи длан върху ръката на Микелото, за да го възпре.

— Знаете ли къде ще отидете оттук, маестро? — Валентино вече не говореше с повишен тон, но гласът му беше нетипично дрезгав. — Ще се върнете в ателието за картини. Ще оставите след себе си само портрети на блудници и украсени стени на помещенията, в които монасите сърбат супата си. Няма да построите нищо и няма да ви запомнят с нищо.

Леонардо сякаш се олюля леко, преди да се обърне.

— Помня вихрушката, която премина от единия до другия край на Италия, когато бях четиригодишен. Този огромен черен облак, който се въртеше с яростно и неотслабващо насилие и подмяташе пред себе си цели къщи, дървета и стада добитък.

Маестрото говореше с удивения пронизителен глас на малко момче.

— Преди нея имаше необичайно спокойствие, сякаш светът бе изпуснал сетния си дъх и душата му си бе отишла.

Запримигва бързо.

— Когато вихрушката отмина, след нея остана невъобразимо гнусна воня, сякаш бяха отворили червата на самата земя…

Леонардо наведе глава.

— Така унищожава Природата, за да може отново да роди.

— Si — потвърди Валентино и думата прозвуча почти като съскане. — Трябва да унищожим стария свят, за да можем да построим новия.

Удивително, но когато Леонардо вдигна глава, погледът му се насочи към мен, почти като на дете, което очаква инструкции от баща си.

Поклатих глава едва забележимо.

Леонардо ми кимна също тъй недоловимо — движението му изглеждаше почти като тик. А после великият маестро от малкото Винчи се обърна и заслиза по скритото стълбище. Но дори когато изцяло се стопи от погледа ми, чувах отмерения ритъм на стъпките му по камъка — те отмерваха хармонията на вселена, която само той бе достатъчно далновиден да види.

* * *

— Маестрото ще се върне при нас — каза Валентино спокойно. Сега като че ли смяташе отстъпничеството на своя инженер-генерал само за мимолетна прищявка. — Разбирам го. Човек с такава визия понякога трябва да отклони поглед от по-практичните съображения. — И ме погледна с изражение, което убедително приличаше на съжаление. — Точно както разбирам и че сте били омагьосан от същата вещица, която съблазни и мен, за да може да предаде брат ми.

Той погледна към Микелото.

— Секретарю, знаете ли, че Вителоцо Вители и Оливерото да Фермо вече са мъртви?

Кимнах.

— Но пощадих Паоло Орсини. Знаете ли защо?

Поклатих глава, мъчейки се да намеря някаква връзка.

— Защото синьор Паоло не е заговорничил с другите двама да убие брат ми.

Валентино кимна и ноздрите му леко се издуха.

— По онова време Орсини искаха да се помирят с нас. Вители обаче искаха да продължат войната, за да извлекат облага. Точно това, което искаха да постигнат и със сегашния си заговор. И Вителоцо, и Оливерото са забили ножовете си в тялото на брат ми. Направиха самопризнания, преди да умрат. Но издадоха и друг съучастник.

Сега в моите гърди се заби нож.

— В нощта на убийството на брат ми Дамиата е изпратила при Вителоцо един от своите bravi с подробности за маршрута, по който щял да дойде Хуан, след като си тръгне от къщата на майка ми.

Валентино замълча и издиша шумно през носа си.

— Уверявам ви, че не исках да чуя името й, секретарю. Когато чух как Вителоцо го изрича — това огромно обезформено, зловредно прасе, — все едно някой изтръгна онази част от мен, която беше само нейна. Част от плътта ми.

В тази нощ на разкрития за първи път ми хрумна, че Валентино може да е бащата на Джовани; може би безценният син на Дамиата беше тази „плът“, за която говореше.

Валентино се загледа в морето.

— Дамиата знае, че доказателството за престъплението й скоро ще стигне до баща ми. Вярва, че все още може да се спаси с тази интрига, скроена от Вителоцо. Искате ли да знаете какво написах на страницата, която тя смята да занесе на Негово светейшество? — Кимнах и се почувствах почти така, сякаш отново съм на седем и не съм научил както трябва урока си за Сер Батиста.

— Разбирате ли, секретарю, Негово светейшество обяви предпочитанията си към брат ми много преди да го направи капитан-генерал на Църквата, години преди дори да стане папа. Дук на Гандия — това беше титла, която беше моя по право. Само че отиде при Хуан… — Издиша шумно, насмешливо. — Мога да ви изредя цял списък, секретарю. Но сега това не означава нищо.

Махна с ръка към морето.

— По време на „ездата на козела“ писах на тази страница така, сякаш се обръщах към баща си. Изповядах му, че в нощта, в която открихме тялото на Хуан, изрекох благодарствена молитва към Бог, който дотогава ме беше изоставил. Този безразличен Бог, който в прилив на милосърдие или справедливост — или просто на страхливост — бе оставил Хуан на кроежите на Фортуна и Вители. И така, секретарю, това е „признанието“, което Дамиата иска да занесе на баща ми: исках брат ми да умре. Ако бях израснал поне с малко вяра в силата на Бог, щях да се моля за смъртта му всяка нощ, още откакто бях момче. Но дори Бог знае, че нямам нищо общо с убийството на Хуан.

Фитилът на едно оръдие се запали със съскане, което изглеждаше равно на звука на сто scoppietti, подготвящи се за стрелба, и освети стрелците почти като в бял ден. Предположих, че са успели сами да намерят обсега. Първата експлозия на барута обаче прозвуча почти приглушено. Но от тъпата желязна муцуна на оръдието изригна огромен дълъг пламък и ехото, което го последва над водата, накара костите ми да се разхлопат, така че шумът от безобидното — за мое голямо облекчение — тупване на гюлето в морето изглеждаше съвсем малко повече от камък, хвърлен в езеро.

— Секретарю, знаете ли какво ще направи баща ми, когато прочете това така наречено „признание“? Думите ми, макар и издрънкани просто в състояние на делириум, ще отворят рани, които така и не зараснаха. Негово светейшество е стар човек. Сега съжалявам, че изобщо позволих да изпратят амулета на Хуан в Рим, след като го открихме у онази жена… Това едва не го уби. Точно както се бояхме за живота му в дните след като Хуан…

Валентино горчиво поклати глава и примигна, за да прогони снежинките, сякаш се бореше със сълзите си. Не ми се вярваше, че си представя загубата на обичан патриарх. Но може би имаше известна истина в тревогата му за търговеца на прошка, чиито продажби на индулгенции и църковни постове бяха финансирали така щедро завоеванията му.

— Качете се на парапета — каза внезапно Валентино, сякаш само от това място можех наистина да проумея катастрофата, която би последвала, ако лодката се измъкне. — Искам да ви покажа нещо.

Светлият каменен парапет до мен стигаше до гърдите ми, а равният му връх бе висок не повече от две braccia.

— Стъпете там.

Подпрях ръцете си на камък, толкова студен, че обгори плътта ми, набрах се нагоре и коленичих върху парапета. Далеч под мен поръбеният със сребърна пяна край на черния Адриатик нежно се плискаше в скалите. Изведнъж всичката кръв се оттече от главата ми. Не можех да се надигна от стойката си на длани и колене. Всяка частица от волята ми ненадейно се съсредоточи върху една задача: да остана в това положение.

— Изправете се, секретарю.

Вдигнах ръцете си от ледения камък и несигурно се изправих. Морето, макар и почти спокойно, сякаш се надигаше на черни талази; вятърът, макар и почти слаб ветрец, ми приличаше почти на буря.

Валентино сякаш беше самият Луцифер, паднал от небето — толкова бързо се озова на парапета пред мен, на който скочи с почти неестествена сила направо от платформата отдолу. Това обаче навярно се оказа по-трудно, отколкото очакваше, защото тялото му се завъртя в спирала, докато се изправяше. Само на една ръка разстояние от мен, той протегна ръце.

За миг си помислих, че трябва да го оставя да падне. Но посегнах и двамата преплетохме ръце, сякаш играехме на „малка сова“, където участниците се борят, като се докосват само с ръце. Тук, вместо да се опитваме да се съборим взаимно, двамата си помогнахме да запазим равновесие.

— Виждате какво можем да постигнем заедно. — Валентино сякаш от самото начало бе възнамерявал да направи тази демонстрация. — Трябва да работя съвместно с Флоренция. Трябва да убедите господарите си, че нашите тревоги и цели са общи. И вие сте човекът, който най-добре може да ги поведе към светлината. Вашите търговци и банкери ви изпратиха тук само за да ви накарат вие да посрещнете опасния резултат от страхливата им безкрайна нерешителност. Знаете, че е така, Николо.

За първи път изричаше името ми.

— А аз знам какво е способностите ти да останат неоценени. Вие сте способен на много повече от това да сте обикновен говорител на флорентинците. Започнах да ценя проницателните ви наблюдения на събитията, дълбокото ви разбиране на хората, дарбата ви да предвиждате. Помогнете ми да убедя сънародниците ви. Нека изградим този нов свят заедно.

В този миг зърнах две нации: Италия такава, каквато е днес, смазаната жертва на най-глупавите, ако не и най-злите сред хората; и Италия, която все още можеше да се надява да живее в мир и просперитет, свободна от чужда власт, под нещо като pax Caesareus[140], наложен от Валентино. И за още един миг, такъв, който не беше толкова лудост, колкото триумф на разума над чувствата, зърнах новия свят, който щях да му помогна да построи.

Той видя това в очите ми по-ясно, отколкото можех да го видя аз в сърцето си.

— Погледнете към морето, Николо. Погледнете отвъд него.

Черният хоризонт изглеждаше безкраен — тъмно отражение на необятното видение за рая, което бях зърнал в обятията на Дамиата. Но след миг изпитах усещането, че над това далечно царство връхлита ужасна буря, някъде толкова далеч, че можех да чуя само леко съскане, само шепот в някакъв сън. Той ми казваше нещо, което смътно бях доловил при разговорите си с Анибал и Цезар, истина, която лежеше там като неоткрит свят. Нова епоха. Полетях над това нощно небе, понесох се отвъд границите на любовта и омразата и всички по-слаби чувства, които вярваме, че вдъхват живот на душата ни. Сега бурята пееше за нов живот, който никога не си бях представял, дори в прегръдките на Дамиата. Живот, изпълнен с такава сила и величие, че нямаше нужда да стоя предпазливо на този парапет, защото вече не бях човек, прикован към земята. Бях безсмъртен и летях да заема мястото си сред звездите.

Никога след това не съм изпитвал нещо подобно.

— Сега разбирате, нали, Николо? Това означава животът, когато захвърлим човешките си слабости и предизвикаме Фортуна, всеки ден и във всяко нещо. Точно вие, от всички хора, знаете, че ако разчитаме на други хора и на събития, над които нямаме контрол, ние, италианците, никога няма да се освободим отново.

Ръцете му бяха корави като желязо на блокове.

— Елате с мен, Николо, и ми помогнете да разгромя Фортуна.

— Няма по-далновиден човек от вас, Ваше превъзходителство.

Гласът ми трепереше. Бях толкова далеч от брега, свободен от всички вериги, които можеше да ме задържат тук — семейство, дом, републиката ни. Дори Дамиата се бе изплъзнала от ръцете ми.

Той се наклони по-близо и леко премести погледа си, сякаш забелязваше някаква пукнатина в душата ми, кътче, в което бях скрил собствената си тайна.

— Но и вие смятате, че виждате нещо, нали, Николо? Нещо, което никой друг на този свят не е успял да види. Вярвате, че можете да ме видите.

Не бих нарекъл това извънредно леко потрепване на устните му усмивка.

— Кажете ми. Какво виждате?

Валентино изобщо не раздели устните си, но от тях сякаш излезе малка струйка пара. И с почти същата липса на усилие той бутна ръцете ми, така че краката ми се вдигнаха от камъка и разбрах, че ще падна в бездната. А после със същата бързина ме стисна силно, за да демонстрира колко лесно може да спечели тази игра.

— Искам да ми кажете какво мислите, че знаете.

Отново ме бутна и този път премести и ръцете, и краката ми.

— Ако искате да ме обвините в нещо, направете го.

Това бяха почти същите думи, които укротиха Оливерото да Фермо. Но тогава Валентино остави на Оливерото избора да се оттегли — както се оказа, да отложи смъртта си. Сега ме стискаше здраво, без да ми предложи дори тази дяволска сделка. Можех да падна безшумно в студеното черно море или да заявя несигурната си вяра в неизпитаната си, недоказана и може би безполезна наука за хората.

Започнах разказа си отначало.

— Мисля… че сте започнали да ни наблюдавате, когато сте били много малък…

Трябваше да спра. Погледнах надолу и си представих как тялото ми пада върху скалите. Странно, но едва тогава замръзналият страх в гърдите ми отстъпи място на огромно спокойствие.

— Още от най-ранните си години — започнах и сега гласът ми беше спокоен — внимателно сте наблюдавали езика на нашите жестове, смеха и сълзите ни, най-малките ни изражения дори. Постоянно сте усъвършенствали умението си, докато накрая сте можели да създавате тези ваши маски със същия талант, с който Леонардо рисува портретите си — по-истински, по-верни на Природата, отколкото самият живот. Имитация на живот, толкова убедителна, че само вие сте можели да знаете, че зад нея няма нищо.

Още един фитил изсъска и аз видях пламъка, усетих топлината в гърба си, докато гюлето се изстрелваше над морето.

— Но със съзряването на интелекта си вече не сте можели да се задоволите с това просто да ни подражавате. Започнали сте да надничате вътре в нас и със същото внимание сте наблюдавали желанията, страховете и очакванията, които вярваме, че държим заключени в гърдите си. И от тайните на душите ни сте създали маска, толкова податлива, че вече не е маска, нали, Ваше превъзходителство? Тази маска вече е огледало, в което всеки от нас вижда най-възвишените си надежди. И най-големите си страхове. Когато надникнем във вашата илюзия на душа, виждаме само себе си. В това е гениалността на заблудата ви. Когато погледнем към вас, не искаме нищо друго, освен да заблудим самите себе си. Само когато се извърнете от нас, можем да започнем да виждаме истинското ви лице.

Небето отново се озари от пламъци и аз усетих как камъкът под краката ми се разтресе. Валентино обаче дори не примигна. Очите му заповядваха да довърша не по-малко от ръцете му.

— Сега разбирам защо изпитвате нужда да ни убивате — продължих, понесен на крилете на науката си… и в очакване да падна в морето като Икар. — Нашият ужас, болката ни, отчаяните надежди, в които се вкопчваме до самия край, мигът, в който се примирим, че ще се разделим с душата си — тези неща, които виждате изписани на лицата ни, когато погледнем към лицето на Смъртта, са това, което ви вдъхва живот. Вие, който сте се родили мъртъв във всичко друго, освен в плътта, можете да живеете само в мига, в който ние умираме. Вашите гатанки, вашите геометрични фигури, вашата гробница с глави — тези забавления само ви напомнят, че някога сте живели и че за малко ще живеете пак, когато отново убиете. Винаги ще имате някакъв нов disegno, нов ребус от човешка плът. Нови масови кланета. Но вашата могила от черепи никога няма да стане достатъчно висока, за да запълни празнотата у вас.

В очите му сякаш проблесна нещо.

— Чудя се, Ваше превъзходителство, кога сте започнали. Дали, когато сте били момче, е имало изчезнали прислужници?

Поех дълбоко въздух и той опари дробовете ми.

— Или започна, когато убихте брат си?

Ръцете ни все още бяха вкопчени една в друга. Валентино неумолимо притискаше по-голямата си сила срещу моята дори докато напрягах всяка частица от тялото и волята си, за да се спася. С всеки миг на смъртен ужас се приближавах с един пръст повече до смъртта си — процес, по-ужасяващ, отколкото ако дукът просто ме беше блъснал надолу с едно движение. И все пак противникът ми не примигна нито веднъж. Не искаше да изтърве мига, в който ще се примиря, че ще се разделя с душата си.

Далечната буря ревеше в ушите ми. Но в действителност всичко, което бях чул, беше кратката презрителна въздишка, изтръгнала се от устните на дук Валентино.

— Тогава вървете — каза той. — Щом искате, съобщете на господарите си за престъпленията, които вярвате, че е видял Бог. Вървете и публикувайте лъжите и безсмислиците си, разпратете писмата и обвиненията си из цяла Италия. Тази клевета няма да донесе нищо нито на вас, нито на републиката ви, нито пък ще опетни честта ми повече от лъжите, които враговете ми вече са изрекли, за свой вечен срам. Целият свят може да види, че въздадох справедливост за брат си, както и за онези злочести селски момичета и жените от Капуа, които го заслужават не по-малко от него. Убийците им загинаха тази нощ.

Валентино пусна ръцете ми.

— Вървете сега, мой малки секретарю — прошепна той. — Вървете и кажете на света това, което мислите, че знаете.

Преди да сляза от това високо място, за последен път погледнах към морето. Мракът, който само преди секунди изглеждаше безкраен и обещаваше всичко, сега приличаше само на една-единствена тъмна стая, светая светих на някакъв малък, забравен бог, който дори не присъстваше зад завесата от сняг. Нищо не помръдваше освен бягащия кораб с платно, което изглеждаше не по-солидно от въртящите се край лицето ми снежинки, петънце на фона на тъмната вода.

Четвърта част

Най-прекрасната измама

Флоренция и Рим: 23 януари — 24 декември 1503

Глава 26

По природа хората имат силата да желаят всичко, а от Фортуна — силата да постигнат малко.

Броени дни след победата на Валентино над кондотиерите вестта за този забележителен триумф се разпространи из дворовете и столиците на цяла Европа. Християнският свят не можеше да не се възхищава на смелостта и лукавството, проявени от дук Валентино в Синигалия; гениалната му уловка скоро бе възхвалявана като il bellissimo inganno — „най-прекрасната измама“. И вече нямаше суверен или държава, които да не се чувстват застрашени от него.

Колкото до „малкия секретар“, ако мога да цитирам прощалното обръщение на Валентино, аз се върнах във Флоренция на 23 януари anno Domini 1503 в една празна къща на виа Ди Пиаца — скромният дом, в който бях израснал, завещан ми от баща ми. В деня след пристигането ми Албертачо Корсини, настойникът на Мариета, я довлече до вратата ми — ако не за косата, то със сигурност за ръката. Не се вживях в ролята на Агамемнон и не започнах да разпитвам жена си какво е правила в къщата на Пиеро дел Неро, с „братовчеда“, в когото беше влюбена. Скръбните очи на Мариета само отразяваха собствения ми копнеж, когато ден след ден животът с Дамиата се разгръщаше във въображението ми, необятен в многообразието и великолепието си. И аз имах своите „най-горчиви сълзи, породени от стари желания“, и бях доволен да оставя жена си да тъгува на спокойствие.

Мариета обаче не се завърна сама. Доведе момиченцето ни обратно в дома на баща ми и тук съмненията ми относно бащинството на Примерана се стопиха като декемврийски скреж. Стигаше ми просто да вляза в стаята й, да взема тази fanciulla[141] на ръце и да я притисна до гърдите си, да гледам как ръчичките й стискат това и онова, а устичката й се свива, как бърбори и се оглежда наоколо с тези нейни очички на сърна, удивена и развеселена. Влюбих се в нея толкова дълбоко, че чувах как вятърът свисти над ушите ми, докато се носех в делириум към самия връх на рая.

* * *

И така, двамата с Мариета възобновихме живота си, свързани само чрез любовта към дъщеря си и скръбта, която всеки от нас изпитваше за загубената си любов. След онази нощ в Синигалия рядко имаше такава, в която да не се стресна и да се събудя в мрака, питайки се дали Дамиата е била убита от стрела, или гюле само секунди след последната ни прегръдка. Цялата вяра в науката ми се крепеше върху убедеността ми, че запечатаната страница, която бе занесла на онова корабче, съдържа признанието на Валентино за убийството на брат му. И ако това беше истина и Дамиата успееше да стигне до Рим с този уличаващ документ, това щеше да нанесе единствения удар, от който империята на свети Петър и Цезар никога не би могла да се съвземе.

Вместо това през месеците след Синигалия синът на папата получи неограничени правомощия да продължи завоеванията си. Както се боях, Валентино бързо спря да говори за мир дори проформа и започна да напада крепости и градове в Централна Италия с безмилостна ярост. А папа Александър продължи да осигурява на своя капитан-генерал неспирен поток от дукати, необходими за победата и над Фортуна, и над земните царства.

В средата на 1503 година дук Валентино бе решил да се отрече от съюза си с френския крал, който единствен стоеше между новия Цезар и големите награди, към които той отдавна се стремеше: Болоня, Венеция и, разбира се, нашата Флоренция. В Синигалия — така вярвах — Валентино не само бе започнал завоеванието на Италия — вече бе насочил алчния си поглед и към останалата част от Европа.

Докато наблюдавах с ужасèн възторг раждането на новата империя на Валентино, единствената ми утеха беше едно още по-отчаяно предположение: дори ако корабът й се бе добрал до Венеция, Дамиата не би поела риска да се отправи към Рим по най-прекия път; всъщност, предвид факта, че всички знаеха къде отива корабчето — Валентино го знаеше още докато то бягаше от оръдията му, — тя спокойно можеше да е слязла някъде на брега и да се е крила седмици, ако не и месеци наред. А след като веднъж предпазливото й пътуване до Рим приключеше — ако е осъществила такова пътуване, — тя не можеше просто да е влязла във Ватикана и да е поискала да освободят сина й.

Но тези разсъждения не можеха да успокоят страховете ми. Въпреки обещанието й, че отново ще се срещнем, Дамиата ме бе оставила само с един сигурен факт: месец след месец, докато Валентино завоюваше територия след територия, не чух нищо нито от нея, нито за нея.

Не чух нищо повече и от убиеца, който за кратко ми бе прошепнал тайните си. Във Флоренция дочухме слухове за зверствата, последвали кампанията на Валентино в Централна Италия, сред които и съобщения, че млади жени са били похитени, изнасилени и убити. Но такива слухове винаги придружават завоевателните армии; в този случай повечето хора приписаха злоупотребите на испанските наемници. Не чух нищо за разчленени и обезглавени трупове, затова дори и аз не можех да градя предположения, че за тези престъпления е виновен един-единствен рядък човек. Колкото и да се опитвах, вече не можех да вляза в Лабиринта на съзнанието му; накрая не можех да не започна да подозирам, че необикновената му природа може би е плод на въображението ми. Може би убиецът наистина бе умрял в Синигалия, както настояваше Валентино и вярваше Дамиата.

Но колкото и да се боях, че науката ми вече се е оказала лъжлива, още повече се боях, че скоро отново ще видя Валентино. И че преди края на този горчив ден ще бъда принуден да гледам как моята belle Firenze загива в пламъци, а ужасите от Капуа оживяват на улиците й.

* * *

Фортуна обаче имаше свои собствени неразбираеми кроежи. През август 1503 година, в зенита на успеха на сина си, папа Александър Шести се разболя от типичната за този горещ сезон малария. Известно време очакваха да се възстанови, но след внезапно влошаване той умря на осемнайсети август. Мнозина, дори и учени хора, приписваха смъртта на Родриго Борджия, също както избирането му за папа, на договор с Дявола, който му бил подарил единайсет години — и още осем дни, както се оказа впоследствие — на престола на свети Петър в замяна на безсмъртната му душа, която той му отдал с последния си дъх. Всички присъстващи му приписват следните думи: „Идвам, право е. Чакай малко.“

Така Валентино загуби основния си партньор може би година преди да завърши завоеванията, от които имаше нужда, за да запази властта си дълго след смъртта на своя баща. Още по-лошо, по времето, когато папата умря, самият Валентино бе на смъртно легло, повален от същата маларична треска; само пословичната му сила и издръжливост го спасиха. Но въпреки тези удари Валентино се възстанови достатъчно и опази достатъчно голяма част от пълната съкровищница на баща си, за да се погрижи да изберат за папа Пий Трети, който щеше да изпълнява заповедите му.

Но Фортуна почти веднага му нанесе нов удар: утвърденият папа на Валентино умря броени дни след интронизацията си. Когато тази новина стигна до Флоренция на 19 октомври, Съветът на десетте веднага ме изпрати в Рим, за да наблюдавам избора на нов папа и да разбера какви са намеренията му, особено по отношение на дук Валентино — тема, която живо ни интересуваше.

Само няколко дни след пристигането ми избраха за папа кардинал Джулиано дела Ровере, който прие името Юлий Втори. Като кардинал Джулиано дела Ровере бе понасял подчертаната враждебност на папа Александър Шести, който в крайна сметка го бе прогонил от Рим. Въпреки това Дела Ровере обеща да забрави тези предишни оскърбления в замяна на гласовете на онези кардинали в Кардиналската колегия, които бяха контролирани от Валентино; те гласуваха за него едва след като кандидатът за първосвещеник тържествено се закле да поднови назначението на дука като капитан-генерал на армиите на Светата римска църква — постът, който позволи на Валентино да се сдобие с огромната си власт и да постигне многобройните си завоевания.

Но докато Европа наблюдаваше и чакаше, обещаното назначение постоянно се отлагаше. Така дойде декември. В папските държави бързо се възцари хаос; оправдавайки се с нуждата да защитят търговските си интереси от нарастващото беззаконие, венецианците изпратиха войници в сърцето на Романя. Но дори докато тази година на трима папи наближаваше към края си, Юлий Втори, разкъсван между страха си от дук Валентино и страха си от Венеция, все още се колебаеше да възстанови дука на свещения му пост. Вместо това слуховете започнаха да се събират като черни гарвани: много от служителите на венецианския посланик вярваха, че Валентино скоро ще бъде арестуван и прогонен от същата Италия, която доскоро се надяваше да претвори по свой образ и подобие, така както навремето баща му лиши кардинал Дела Ровере от арена за неговите амбиции.

Затова останах в Рим и предавах точно оскъдните новини и изобилните слухове на господарите си в палацо Дела Синьория. В опит да събера малко повече достоверна информация, следобяд на 8 декември 1503 година се озовах в огромния дворец Ватикан на приема на посланиците в Залата на светците. Това бе същата украсена с пищна позлата и фрески стая, в която папа Александър бе натоварил Дамиата със задачата, на която тя посвети разказа си — и която си остава тема на моя разказ.

Под този небесносин свод, който художникът Пинтуричо е украсил с езически божества, сакралното вече бе отстъпило място на скверното, както толкова често се случва във Ватикана. Дузината присъстващи кардинали, чиито червени роби се допълваха от червени носове, бузи и устни, оцветени от вино от Орвието, бяха два пъти по-малобройни от cortigiane oneste в златните дамаски и златните бижута на професията си. Раменете им бяха обгърнати в меко кадифе с цвят на сметана, а гърдите им сияеха като перли. Брошки, мрежички за коса, пръстени и колиета по врата блестяха като дъжд от диаманти и други скъпоценни камъни.

Повечето посланици носеха самурени ревери и кадифени шапки, но репутацията ми на мъдър съветник бе нараснала, а интелектът ми продължаваше да ми печели достъп там, където гардеробът ми не позволяваше. Разговарях с посланиците от Урбино — същите господа, които преди година и половина избягаха от града си, когато Валентино ги нападна от всички страни като светкавица от ясно лятно небе и принуди дука на Урбино да пълзи през иригационните канали, за да се спаси на сигурно място. Сега обаче тези урбинци бяха дошли в Рим, за да поискат реституция на имотите си, и в това начинание Фортуна ги дари със своята благосклонност.

Един от тях, елегантен господин на зряла възраст, разказваше за събитие, което всички те смятаха за признак на големи катаклизми в небесата и което, изглежда, се бе случило преди няколко дни.

— Валентино настоява за тази аудиенция цял месец и когато най-накрая нашият дук Гуидобалдо му я даде…

Същият дук Гуидобалдо, който преди избяга по риза.

— … Валентино се хвърли на колене пред него и обвини младостта си, злите си съветници, злите си приятели, отвратителния нрав на папата и всички други, които го били тласнали към това начинание. Дори прокле паметта на родния си баща, преди да обещае незабавно връщане на библиотеката на нашия дук, на антиките му и на всички откраднати предмети.

— По-добре да се заемем веднага с връщането им — сподели един колега, — защото Валентино няма да остане дълго в Рим.

Тези думи бяха последвани от приглушени предположения къде се намира в момента Валентино. Беше или на горния етаж, точно над главите ни, под строга охрана в апартаментите на кардинала на Руан, или вече се намираше в някоя килия в замъка Сант' Анджело; предричаха му или второто, или затвор в Неапол, или изгнание в Испания. Загадъчното му местонахождение и слуховете за неговата смърт изглеждаха не по-малко чудодейни от внезапното му издигане до господство над цяла Италия след убийството на неговия брат.

— Във всеки случай повече няма да го видим — заключи господинът, убеден във вярата си — така, както никога не трябва да бъдат мъдрите хора, — че Фортуна е въздала справедливост.

Исках да помисля насаме, затова се отдръпнах от този кръг от хора и застанах така, че като вдигна глава, да мога да видя най-великолепната и правдоподобна от великолепните фрески на Пинтуричо — „Диспутът на света Екатерина Александрийска“. Изрисувана в огромната позлатена арка срещу прозореца, тази внушителна картина заемаше цялата стена по ширина на помещението. Толкова истински, че сякаш щеше да проговори, възкръсналият Хуан ди Гандия яздеше белия си боен кон, суетен като паун под тюрбана си alla turca. Сестра му Лукреция не беше толкова убедителна като учената света Екатерина, претворена от Пинтуричо, дори и само защото златистите й къдрици и нацупените устни можеха да съперничат на тези на всяка от присъстващите куртизанки. Както други преди мен, и аз забелязах приликата й с Дамиата, макар че може би никой преди не беше правил това сравнение с усещането, че в гърдите му се е забил непоносимо остър трън.

И все пак най-видната роля се изпълняваше от младия Чезаре, макар че по време на създаването на фреската той бе напълно засенчен от брат си Хуан. Разбрах защо Пинтуричо е избрал Чезаре като модел за император Максимин, макар да бях сигурен, че художникът не е разбрал докрай защо е видял в едно и също младежко лице и такава могъща амбиция, и такова тъжно колебание. Но моята наука — дотолкова, доколкото все още можех да вярвам на собствените си проучвания — ми предложи още една недоказана теория: също като Нерон и Калигула, младият Чезаре често се е крил зад маска на кротост, очаквайки мига, в който истинската му природа ще може да властва неограничавана. И дори сега се боях, че дукът на Урбино и хората му са допуснали опасна лудост, ако са повярвали, че шумните разкаяния на Валентино са нещо повече от огледало на собствената им страхливост и послушание.

* * *

Сред нас крачеше един алт тенор и пееше Mal un muta per effecto[142], като си акомпанираше на лира, оформена като женски торс — закръглен в хълбоците, тесен в кръста и отново разширен в раменете, с извивка на задника. Свиреше на тази дама така, сякаш й беше любовник, и лъкът му трептеше на самите върхове на пръстите му, галейки всяка нота.

Сетивата ми бяха залети от спомени и за миг изпитах болезнена убеденост, че отново държа Дамиата в прегръдките си. Но през почти шестте седмици, които прекарах в Рим, бях видял само призрака й, макар че той се появяваше винаги щом забележех жена, която поне малко прилича на нея. Убеден, че не мога да проведа достатъчно дискретно издирване, без да я застраша, вместо това често крачех из калните улички на Трастевере като загубен поклонник и с всяка стъпка вярвах, че тя ще се появи в сянката на някоя врата, че ръцете, които посягат да ме прегърнат, вече не са илюзия.

— „Нея, която пазя в мислите си, където искам да живее завинаги…“ — извиваше трели певецът и този стих беше като стрела, пусната в сърцето ми не от Амур, а от Фортуна. Но бъбренето през стаята започна да заглъхва, сякаш тези думи бяха сложили край на две дузини разговори.

А после дори певецът остави лъка си да падне край тялото.

Очевидно дук Валентино е бил удобно настанен в апартаментите на кардинала на Руан точно над нас, а не в килия в замъка Сант' Анджело. Когато го видях, той беше вдигнал глава към „Диспута на света Екатерина“, приковал поглед в собственото си изображение като император Максимин. Едва когато посочи към този образ, видях, че държи за ръката момченце, може би около шестгодишно, облечено като малък принц на Църквата в тъмночервена кадифена туника и с яркочервени панталони.

Очаквах Джовани да бъде копие на Дамиата, но не можах да я открия толкова лесно в лицето на това момче. Долових нещо от нея в устата му, с устни, по-пълни от тези на Валентино, както и в кичурите коса с пясъчен цвят, които заслоняваха очите му. Може би имаше следа и от дългия й тънък нос, но на лицето на дете не можех да бъда сигурен. Съмнявах се в момчето не повече и не по-малко, отколкото се съмнявах в нея.

Но, разбира се, трябваше да знам. Ако синът на Дамиата все още живееше във Ватикана, тя или беше претърпяла неуспех в начинанието си, или беше мъртва.

Преди да успея да стигна до новодошлите, Валентино се извърна настрана от огромната фреска и с лице към цялата си публика. Позата му беше и величествена, и нехайно безразлична. Той се огледа наоколо. А после вдигна ръце, подканвайки поразените присъстващи да възобновят разговорите, които пристигането му бе прекъснало. Сякаш се подчиняваха на заповедта на свещеника си да изпеят „Те Деум“, те покорно го сториха. Най-бързо и притеснено го направиха господата от Урбино.

Все още хванал момчето за ръката, Валентино се приближи, за да ме поздрави — или би трябвало да кажа, да ми представи момчето.

— Джовани, представям ти флорентинския секретар. Месир Николо Макиавели. Подай му ръка.

Името на момчето беше като пръст, забучен в сърцето ми. То протегна ръка с грациозно движение, но очите му останаха наведени.

— Месир Николо — продължи Валентино, без да ми подаде собствената си ръка.

Не можех да кажа, че изглежда променен. Лицето му беше също толкова бледо, колкото през дните ни в Романя, а дрехите му — също така черни: шапка, ръкавици, туника, панталон, обувки. Само най-внимателният наблюдател би забелязал, че косата му е по-рядка, а червеникавият й оттенък — не толкова силен. Кожата му се опъваше малко по-плътно около арогантната челюст. Нищо не подсказваше, че се е възстановил от болест, която би пратила всеки друг в гроба.

— Още откакто пристигнахте в Рим — рече Валентино, — исках да изпратя някого, за да ви попита дали знаете къде е Леонардо.

Така искрено го каза, че човек би предположил, че съдбата на Леонардо е единственият въпрос, който вълнува и двама ни.

— Чух, че сте го наели да направи нещо по въпроса с Пиза.

Леонардо да Винчи дойде във Флоренция един месец след завръщането ми, през февруари тази година. И въпреки че разправиите ни продължиха все тъй разгорещено, двамата с него се превърнахме в истински compare — както и в партньори в находчив план да върнем нашето пристанище, Пиза, под флорентинска власт. Очевидно шпионите на Валентино все още бяха навсякъде, макар че най-вероятно дукът не знаеше всички подробности от плана ни. Може би се надяваше да посее недоверие помежду ни.

— Със сигурност мога да кажа само едно: маестрото не се е върнал на служба при вас — отговорих, напомняйки му невярното му предсказание от Синигалия — че Леонардо бързо ще премисли напускането си.

Валентино удостои това убождане с почтително кимване, сякаш просто бях повторил собствените му мъдри слова. Но очите му като че ли се присвиха.

— Нямате вести от нея, нали?

Бях запратил към него малка стреличка; в отговор той заби кинжал в гърлото ми. И ми се стори, че се задавям от истината.

Мълчанието ми даде на Валентино отговора, който очакваше.

— Излъгала ви е — каза той. — Както излъга и мен.

— Нямам вест от нея — отговорих и си представих, че съм постигнал някаква победа просто като съм го признал. — Това не ме убеждава, че ме е излъгала.

Беше напълно възможно той да знае защо нямам вест.

Мелодията на Mal un muta сякаш се преплете във все по-високите разговори. Всички очи отново и отново се спираха на Валентино, а въздухът жужеше от какви ли не предположения.

Валентино кимна към господата от Урбино, което ги накара да се разкикотят нервно, събрали носове като малки мишчици.

— Точно както преди Синигалия, всички глупаци започнаха да се присмиват на моите методи и да се съмняват в успеха ми. Но този нов папа скоро ще се подчини на моя disegno. Дори и сега съм започнал огромно начинание.

— Вашия disegno. — Самата дума ме смрази.

— Да.

Така и никога не видях душа в зелените очи на Валентино, които бяха по-неподатливи от черен камък. Сега забелязах нещо там, но то изобщо не приличаше на душата на човек. По-скоро беше това ужасно множество, гърченето на неизмеримо малки призраци. Той продължи:

— Свят, в който капризната Фортуна вече не е господарка, където всеки живот и всяка смърт са осмислени от една неизменна цел. Disegno, който Бог никога не е имал въображението да види.

Той погледна надолу към Джовани, чиято глава си остана наведена.

— Синът ми ще стане наследник на всичко това.

Валентино неочаквано вдигна глава с ясната мисъл, че е посял у мен нови съмнения.

— И за това ви е излъгала. Беше готова да лиши собствения си син от онова, което му принадлежи по право. Светът, който аз мога да му завещая. — Поклаги глава с тъга, която имитираше моята, образ, дотолкова усъвършенстван, че можех да му повярвам напълно. — Вложили сте цялата си вяра в една ужасна Медуза, чиято единствена истина би превърнала кръвта във вените ви в суров камък, ако можехте да я видите.

Сега призова на натъженото си лице скръб, толкова огромна и толкова истинска, че ме уплаши.

— Съвсем скоро, Николо, няма да имате друг избор освен да погледнете в лицето на истината. Или лицето на Дявола, както предпочитате.

Той се извърна настрана и остави пророчеството си да кънти в ушите ми. Но Джовани, който вече не стискаше ръката на Валентино, остана на мястото си още един миг, все още загледан в плочките от майолика[143] на пода, сякаш запленен от вплетените в шарките им гербове и емблеми на Борджиите. Най-накрая вдигна глава.

Дори не успях да заглуша ахването си. Ако преди секунди си бях представял прегръдката на Дамиата, сега видях нейния ultramare поглед толкова ясно, че тя сякаш ме умоляваше от дълбините на отчаяните очи на това малко момче.

Глава 27

Фортуна често притиска добрите под краката си, а възвисява порочните.

Излязох от Ватикана по здрач, който изглеждаше по-светъл от много от последните следобеди; дъждовните облаци, надвиснали над нас от дни насам, за кратко се бяха разсеяли и небето бе придобило леко блестящ пурпурен оттенък. Не се върнах в странноприемницата, в която си бях наел стая — в Борго, квартала между Ватикана и река Тибър, в който сградите са по-нови. Вместо това тръгнах успоредно на Тибър и се качих на виа Санкта — път, по който поклонниците поемат от Ватикана към Трастевере. По същия начин, по който бе разширил и покрил с нова настилка пътя между „Свети Петър“ и Тибър, покойният папа Александър Шести бе започнал да ремонтира и виа Санкта: бяха съборили старите къщи край пътя в продължение може би на няколкостотин braccia и на тяхно място бяха сложили плочи за настилка. После пътят отново се стесняваше и къщите го обграждаха плътно от двете страни, макар че зад тези стари жилища, магазини и конюшни нямаше нищо друго, освен овощни градини и пасища. Вместо миризмата на града усетих тази на contado — на влажна земя и добитък.

За малкото време, което ми отне да стигна до Трастевере, здрачът сякаш вече се бе стопил в мрак, но можех да тръгна уверено по познат маршрут през тесните улички, който ме отведе до старата базилика „Санта Мария“, извисяваща се над околните сгради. Минах под огромния портал на църквата и надникнах вътре. Заварих отслужването на вечерня. Един свещеник четеше псалма, а думите сякаш дрънчаха около далечния олтар. Ярка светлина от свещи придаваше на огромните каменни колони, отнесени от някой древен римски храм, лъскав златист оттенък, блестящ почти като кубчетата за мозайка, обградили огромните фигури на Исус и светците — трептящото небесно множество, което сякаш се рееше във високия полукупол. Ако вярвах, че нашият Бог наистина е тук, щях да го помоля за помощ.

Но в един свят, който Бог бе оставил в ръцете на Фортуна, можех да мисля само, че тази богиня сега бе изправена срещу враг, чиято неумолима воля може достойно да съперничи на нейните жестоки прищевки — и който щеше да се облагодетелства не от друго, а от хаоса, който противницата му вече бе посяла в цяла Италия. Сред масовото безредие, последвало смъртта на баща му — и смайващо краткото управление на наследника на Александър Шести, — на Валентино нямаше да му е трудно да настройва една фракция срещу друга, да разрушава приятелства и да всява подозрения, докато накрая той самият остане единственият, на когото можем да разчитаме да ни поведе напред. Единственият човек, който стоеше на пътя му, беше новият наместник на Христа — папа Юлий Втори бе враг на Родриго Борджия от самото начало до смъртта му, а освен това имаше и опита, и вродената предпазливост, които го подтикваха да не вярва на сина на предшественика си. Но новият папа беше под огромен натиск — и под формата на заплахи, и под тази на обещани награди — от съюзниците на Борджиите в Курията да назначи отново Валентино за капитан-генерал на Църквата. Изглежда, нямаше да устои, ако искаше да запази властта си… а може би дори живота си.

Известно време се задържах край портала на църквата „Санта Мария“, за да обмисля възможността за един подарък, който мога да поднеса на новия папа: показания за престъпленията на Валентино. Но бързо се отказах от тази идея: изобщо не бих успял да докажа тезата си, защото в момента разполагах единствено със собствените си озадачаващи теории. Нямах нищо, което един разумен човек може да пипне с ръце. Солната могила край Чезенатико, която и без това не сочеше към конкретен човек, беше изчезнала във вълните на Адриатика; страницата от учебника по геометрия, каквото и да можеше да разкрие, бе изчезнала заедно с Дамиата — чийто злощастен син все още бе заложник в дома на Борджия.

А дори и да успеех да предложа някакво „признание“, изпитвах големи съмнения, че папа Юлий ще се възползва от него. Истината бе, че за целите на новия папа далеч по-изгодно бе да насочи вниманието от агресията на Валентино към най-знатните родове в Италия — Орсини, Сфорца, Монтефелтро от Урбино и цял куп други, — отколкото да се опита да го осъди за престъпления срещу собственото му семейство и няколко дузини безименни жени.

Накратко, вече нямаше значение какво аз — или който и да било друг — подозира за престъпленията на Валентино, както и дали е виновен, или не. Политическите му амбиции бяха достатъчно брутални. И твърде скоро щеше да му потрябва карта на целия свят, за да начертае границите му.

* * *

Пред „Санта Мария Трастевере“ има фонтан — старинен осмостранен мраморен басейн. Тези, които вярват в чудеса, смятат, че в същия ден и час, в който нашият безгрешен Бог е бил роден в Светите земи, от този фонтан избликнало миро. Спрях се и се заслушах как бълбукащите струи се мъчат да изкарат повече вода от някой старец в нужника. И тук не можах да не се спра и да не се замисля за чудодейните раждания в собственото си домакинство.

Както вече споменах, по времето, когато се върнах от Романя, трябваше да прибегнат до принуда, за да доведат Мариета в къщата ми. Въпреки това обаче деляхме един и същ покрив само от две седмици, когато споделихме и едно легло. Нито бях окуражил жена си, нито й бях казал да го стори — тя ме събуди от сън, в който си представях, че е някой друг. И дори когато вече знаех със сигурност коя е, я любих така, сякаш очаквах да стана свидетел на удивителна метаморфоза: че когато се събудя, ще зърна лицето на Дамиата.

Много преди зазоряване обаче буквално скочих от брачното ложе, вече бременен, ако мога така да се изразя, с ужасно проумяване за мотивите на Мариета: ако по време на престоя ми в Романя нейният „братовчед“ й беше направил дете, сега тя щеше да има основание да твърди, че аз съм бащата. И с основание можеше да очаква хората да повярват на тази favola, защото, разбира се, я бе разправяла и преди.

В този случай обаче се облякох, без да кажа нищо. Дори когато втората бременност на Мариета започна да си личи, не й издадох подозренията си. И продължих старателно да поддържам тази сдържаност, когато напуснах Флоренция месеци по-късно. По това време Мариета вече горчиво се оплакваше, че трябва да си почива вкъщи до раждането — така й бе предписал лекарят, когото семейство Корсини изпрати да се грижи за нея. Вместо това заминах за Рим, убеден, че датата на раждане на новото бебе ще даде ясен отговор на всичките ми въпроси.

* * *

Но сега друго дете бе предизвикало други въпроси, не по-малко познати и мъчителни, които се блъскаха шумно в ума ми. Дали Дамиата беше затворничка някъде, или труп? Бяха ли я хвърлили в морето, или я бяха арестували, когато се е опитала да влезе във Ватикана? Животът й вече беше ли свършил на дибата[144] в замъка Сант' Анджело? Или по някакъв начин успяваше да остане скрита тук, в Трастевере, и все още чакаше благоприятния момент — или замисляше някакъв план — да освободи сина си?

Отчаяно вкопчен в тази последна възможност — или може би надежда за чудо, — обърнах гръб на площада пред църквата „Санта Мария“ и влязох по-навътре в Трастевере, по виещи се улички, които изглеждаха прокарани така, че да объркат компаса. Понякога бяха толкова тесни, че раменете ми докосваха сградите от двете ми страни. През седмиците, които прекарах в Рим, бях претърсил тези гнусни, застлани с боклуци лабиринти толкова често, че граничеше с лудост. Но никога не го бях правил през нощта. Сега вратите на къщите и входовете на кръчмите, които през деня изглеждаха странно пусти, се съживиха зловещо, изпълнени с дрънчене на зарове или внезапно надигане на дърдорене на дузина неразбираеми езици и диалекти. А тишината, която настъпваше след тях, беше още по-злокобна.

Загубен сред криволичещите улици и завои на Трастевере, по време на едно от мълчанията чух тихо звънтене. Косъмчетата по врата ми настръхнаха. Не можех да определя дали източникът на този звук се намира пред, или зад мен, затова отидох напред и след няколко стъпки се озовах пред врата, където, при все че не можех да се скрия, можех поне да защитя гърба си. Стъпалото беше толкова ниско, че дори когато притиснах гръб към скърцащата врата, пръстите на краката ми си останаха на улицата.

Неочаквано, със звук, който приличаше на шума, вдиган от хиляди карнавални викачи — врявата заглушаваше дрънкането на звънчетата им, — стадо блеещи овце трескаво започна да се провира и да трополи по улицата, сякаш бягаше от някакъв звяр, излязъл от адската бездна. Когато отминаха, останах на място задъхан, убеден, че съм станал свидетел на някаква поличба, при това почти със сигурност неблагоприятна.

Миг след като видях как сивите задници на последните няколко овце се стопяват в мрака — следвани плътно от увития си в наметало овчар, — зърнах нещо, наподобяващо бледа маска, край вратата, покрай която стадото току-що бе преминало. За миг трябваше да се уверя, че съм видял с очите си смъртта на Еднорога. А после с далеч повече основания се запитах дали Валентино не е изпратил някого да ме проследи. Може би смяташе, че ще го отведа до Дамиата.

Този наблюдател беше жена — разбрах го и по ръста й, и по неясните очертания на овалното й лице. Стойка и фигура така познати, че като глупак, който никога не си научава урока, се втурнах към нея.

Тя навярно бе по-млада от Дамиата, но лицето й бе покрито с пустулите на френската болест. Думите, които изсипа, бяха непонятни, но разбрах, че са покана. Речта й завърши с усмивка. Зъбите й бяха толкова черни, че приличаше на създание, изтъкано изцяло от мрак, видимо само заради чудовищната си маска.

Извърнах се от това нещастно лице и гласът й веднага стана гневен, а думите — странно цъкащи и пронизителни. В подплатата на мантията си носех сребърни монети, за да ги предложа за бакшиш на многобройните чиновници във Ватикана, без които изобщо не бих могъл да стигна от едната стая в другата. Хвърлих тези късчета сребро в калта зад себе си не толкова от доброта, колкото защото вярвах, че тя ще започне да ги вади, вместо да тръгне след мен като някоя зла орисница, крещяща проклятия и заклинания.

Навярно съм изминал тичешком целия обратен път до Борго, защото когато най-накрая отключих вратата на стаята си и седнах на малкото си легло, от челото ми течеше пот, въпреки че по бузите ми се стичаха сълзи. Не плачех за себе си или за Италия, нито за това, което бяхме загубили и аз, и тя. Плачех за моята Дамиата и за момченцето, което Валентино бе издърпал не само от любящата прегръдка на майка му, а и от ръцете на разгромената и завистлива Фортуна.

* * *

Овцете се оказаха нещо като поличба, защото на следващия ден дъждовете отново заваляха, по-силно от преди, сякаш ни предстоеше втори Потоп… а на вратата ми похлопа куриер с писмо от Съвета на десетте, които ми заповядваха да приключа работата си в Рим и да се върна във Флоренция. Подчиних се с благодарност, защото градът на бреговете на Тибър се бе превърнал в огромна гробница на надеждите ми.

Прекарах следващите няколко дни, като посещавах различни кардинали, които имаха общ бизнес с някои флорентински граждани, както и като изпълнявах най-различни поръчки за нашия кардинал Содерини, който не възнамеряваше да ме остави да се измъкна, без да съм му направил няколко последни услуги.

Но при все че заминаването ми наближаваше, не започнах да спя по-спокойно. Това донякъде се дължеше на факта, че от почти един месец знаех, че въпросът, който ме очакваше в собствената ми къща, никога няма да получи отговор. Второто ми дете и първи син се роди на 9 ноември, когато бях прекарал в Рим по-малко от две седмици — девет месеца след като Мариета дойде в леглото ми. Съмненията, които очевидно не бяха само мои, щяха да се разсеят — така ми писаха весело колегите ми от Флоренция, — когато видя fancuillo[145], който бил същинско мое „копие“. Самата Мариета също ми писа — раболепно писмо, изпълнено със сантименталности, които така и не бяха излезли от устните й.

Затова не можех да кажа как ще се почувствам, когато видя това момченце за първи път. Но бях наясно с чувствата си към Примерана. Аз бях бащата, който я обичаше, защото беше там в нощта на раждането й, все едно дали е присъствал в нощта на зачеването й. Истината бе, че по отношение на бащинството и на двете ми деца имаше само един неоспорим факт: ако обявях пред света, че съм бил излъган, и отпратех това възхитително малко момиченце, новороденото му братче и майка им обратно при семейство Корсини, щях да действам въз основа на подозрения, които никога не могат да бъдат доказани. И ако ме споходеше благословията да остарея, винаги щях да се питам дали не съм прогонил собствената си плът — плътта и кръвта на баща ми — от дома на обичния си баща.

Но не мисълта за моите деца ме разбуждаше час по час, както ми се стори, за да се вслушвам в трополенето на дъжда по плочките и да усещам в гърдите си болка, не по-малка от тази в костите. В годината, която изтече, откакто за последен път притиснах Дамиата в обятията си, колкото и често да бях лежал в призрачните й прегръдки, нематериалната й плът винаги ме изгаряше така, както и споменът за нея. Сега тя бе станала студена като мраморната статуя върху някой гроб. И вече виждах не нейните очи, а тези на малкия й син, не по-различни от очите, които ме преследваха в Залата на светците. Очите, които ме умоляваха да не го оставям в дома на Дявола.

Намирах се между тревожния сън и едно такова събуждане, когато някой леко почука на вратата ми — звук, който едва дочух през рева на поредния потоп. Стреснах се и станах. Единствената мисъл в главата ми бе, че са назначили Валентино повторно на поста му и сега ще ми го съобщят… а може би дори ще ме арестуват и хвърлят в затвора, дори и само за да раздразнят господарите ми в Палацо дела Синьория. Или може би ме очакваше по-бърз край, ако Валентино е решил веднага да разкъса Флоренция.

Облякох се и отворих.

Мъжът, който чакаше на прага, беше тъмен като мавър, в подгизнало наметало на обикновен работник. Като много обитатели на Трастевере, и той очевидно беше син на Леванта.

Той ме огледа по-внимателно, отколкото аз него, поклони се и проговори:

— Месир Николо. Ще ми направите ли услугата да ме придружите? Мадона Дамиата ме изпрати да ви заведа при нея.

Глава 28

Това е истинският начин да отидеш в рая: научи пътя към ада.

Водачът ми ме поведе на изток, към Тибър. Минахме под масивните гибелни каменни укрепления на замъка Сант' Анджело, преди да прекосим едноименния мост. Ушите ни се изпълниха с чудовищния рев на придошлата река, която течеше на по-малко от една ръка разстояние под солидния камък. На другия бряг продължихме по течението, по виа Дей Банки, която сама по себе си приличаше на река, и течението фучеше над настилката на височината на глезените. В мрака над мен се издигаха грамадните фасади и прозорците с арки на palazzi, обитавани от чиновници от Ватиката, германски и флорентински банкери и най-преуспяващите търговци в Рим. В един от тези дворци някога бе живяла Дамиата и бе практикувала професията на любовта.

Скоро влязохме сред руините на древния римски Форум, който днес е малко повече от пасище, от което стърчаха огромните артефакти — грамадни арки, колони с липсващи парчета и разпръснати базилики, — които стърчаха в мрака като творенията на титани. Започнахме да се изкачваме по хълма Палатин и калта се превърна в просмукана с вода глина, която като че ли имаше ръце — толкова силно ме дърпаше за краката. На билото се издигаха руините от дворците на цезарите — поредица от огромни зейнали куполи, увенчани с шубраци.

Точно преди да стигнем до върха, водачът ми сякаш започна да потъва в земята. Беше изчезнал почти докрай в нещо, приличащо на голяма животинска дупка, когато вдигна глава и каза:

— Ще ви помогна.

В началото спускането ми бе не по-различно от слизане по стръмен хълм, но точно когато си поех дълбоко дъх, сякаш се канех да се гмурна в океана — и оставих главата си да влезе изцяло под земята, краката ми загубиха опора на този подземен склон и успяха само да заритат безпомощно. Водачът ми бързо обви ръце около коленете ми и благодарение на общите ни усилия слязох до пода на това, което някога може да е било килерът на Калигула.

След като благополучно ме свали в това влажно, изпълнено с противен мирис помещение, моят Вергилий ме поведе през тунел, през който можех да се движа само коленичил. Краката ми се плъзгаха в кал, а вонята на влажна земя бе толкова силна, че не можех да си поема въздух. Доколкото можех да преценя разстоянието, стигнахме чак до другата страна на хълма. В края на тунела ни посрещна друг мургав мъж, стиснал в ръка борова факла. Той ни подкани да влезем в малка полукръгла ротонда; през разбития купол течеше кална вода и издаваше звук като бърз поток.

Водачите ми започнаха спор, свързан с един груб отвор в настилката, от който стърчеше най-горната част от груби подпорки. Върху тази примитивна мебел трепкаща маслена лампа осветяваше стената, до която бе масата, и хвърляше много по-слаба светлина върху отсрещната стена. Другият край на огромното помещение се губеше в мрак, който очите ми не можеха да пробият.

Погледнах към водача си.

— Мадона Дамиата долу ли е?

Той вдигна ръце с дланите нагоре и поклати глава. Но аз не се усъмних в невежеството му: със сигурност си имах работа с посредници.

Този път водачът не предложи да тръгне пред мен — направи знак с уважение, което никак не ме успокои, че трябва да тръгна пръв. И сам.

Има много места, на които сме готови да отидем, за да получим отговор, когато благоразумието ни съветва друго. Моят приятел Америго Веспучи попита дали генуезецът Коломбо[146], който бе използвал картите на нашия сънародник Тосканели, е открил нов презморски път към Китай и Индия, или е открил съвсем нова земя; Америго рискува и живота, и състоянието си, за да открие отговора. Така че не би трябвало да е трудно да разберем защо, когато въпросът се отнася за този, който наистина е другата половина от душата му, човек е готов да преплава всяко море или да слезе в ада.

* * *

Докато слизах по скърцащата стълба, двамата мъже останаха на горния етаж, загледани надолу към мен с разширени очи и полуотворена уста. Когато стигнах до дъното, краката ми стъпиха в студена тиня. Тишината се нарушаваше само от приглушената мелодия на капеща вода.

Погледнах към миазмата в другия край на помещението. От нея изплуваха не едно, а две лица и бързо станаха по-ясни, докато се приближаваха към лампата. Мъжът беше висок, а придружителят му — само момче.

Качулката на Джовани все още беше спусната, но Валентино бе дръпнал своята назад. Наметалото му беше разтворено отпред и мижавата светлина блестеше по сребристосивия нагръдник. Беше се облякъл за неприятности.

— Bene, bene, добре дошъл, Николо!

Очаквах огромното помещение да погълне думите му, но вместо това те отекнаха със звънтящо ехо.

— Най-накрая ще видите истината. Ще ви покажа убиеца на брат си.

Вторият глас прозвуча зад мен:

— Той е лъжец, Николо.

Очите на Джовани заблестяха.

— Мамо! Мамо, тук съм! Обичам те, мамо! Обичам те!

Когато се обърнах, Афродита от трескавите ми спомени я нямаше. Вместо това Дамиата се бе преобразила в суровата Атина. Боядисаната й в черно коса бе отдръпната назад като на кухненска прислужница, в кожата й нямаше и капка цвят, а блестящите й очи бяха потънали в сенки.

— Искам да отида при майка си, Ваше превъзходителство — каза Джовани, доста спокойно предвид обстоятелствата. Погледнах назад и видях, че Валентино го задържа, поставил облечената си в ръкавица ръка на крехкото му рамо.

— Изчакай малко, милият ми — отвърна Дамиата. — Преди това чичо ти иска нещо.

Беше разтворила сивото си вълнено наметало, изпод което се подаде черна рокля, и тя съвсем малко по-хубава от нещо, което би облякла някоя прислужничка. Внимателно започна да подбира пътя си и погледна към мен едва когато стигна до грубата маса. Не виждах нищо в прикрития й поглед. Не можех дори да усетя миризмата, която винаги бе възвестявала пристигането й. Само вонята на горящо масло и разложението на гроб.

— Николо, не аз те повиках — обърна се тихо тя към мен. — Никога не бих те изложила на такъв риск. Той иска да си тук.

В главата ми затанцува страх.

Дамиата бръкна в наметалото си и извади малък пакет, увит в твърда синя хартия. Веднага разбрах, че вътре е запечатаната страница, която за последно видях в Синигалия.

След като от цяла година знаех, че Дамиата възнамерява да размени този предмет за сина си, можех само да се чудя защо не е успяла да проведе подобни преговори с покойния папа. Още по-малко разбирах защо Валентино иска тази страница толкова много, че е готов да размени момчето, което обяви за свой наследник. Ако вътре имаше признание за убийството на брат му, бащата, който можеше да се обърне неумолимо срещу него при прочитането му, се намираше в ада от месеци. А както вече казах, новият папа се вълнуваше далеч повече от заплахата, която представляваше Валентино за най-знатните семейства в Италия.

Но нямах време да размишлявам над въпроса — размяната се състоя толкова бързо, че ако бях примигнал, щях да я изпусна. Валентино просто доведе момчето напред и грабна пакета, а Дамиата и синът й се прегърнаха силно и момчето извика:

— Ти се върна за мен, мамо, точно както обеща! О, мамо, колко ми липсваше!

Започна да плаче и да подсмърча.

— Никога повече не си отивай, мамо. Никога, никога, никога…

— Безценен мой, мама винаги ще е тук. Мама винаги, винаги ще е при теб.

Все още прегърнала сина си, Дамиата погледна към мен и очите й изведнъж заблестяха в мрака.

Валентино припряно разви синята хартия. Когато проговори, гласът му беше така спокоен, сякаш говореше за цвета на опаковката:

— Някой е счупил печата.

Видях как Дамиата пада на земята, синът й все още вкопчен в нея. Някакъв инстинкт ме накара да се хвърля между нея и Валентино и още преди да осъзная, че я е ударил, облечените му в ръкавици ръце бяха върху шията ми като два сокола. Мракът започна да се затваря около мен толкова бързо, че можех само да се удивя колко е лесно да удушиш някого.

— Мамо! Мамо!

Все още чувах виковете на Джовани. В зрителното си поле, което ставаше все по-тясно, видях разяреното лице на убиеца си, най-после без маска.

— Баща ти!

Думите сякаш идваха от ротондата високо над главите ни. Но това беше викът на Дамиата.

— Баща ти го разпечата! Баща ти го видя! В деня преди смъртта си!

— Лъжкиня!

Тази единствена дума се изтръгна от устните на Валентино като вой, сякаш по някакъв начин в нея се изливаха всички ужасени викове, заключени в душите на невинните му жертви. Силата изведнъж се оттече от ръцете му.

Паднах на колене, като кашлях и се давех.

Дамиата дори не се надигна от тинята. Джовани я задърпа за ръката. Някакво разумно същество, все още останало в мен, си помисли: „Ако сега Валентино отиде при нея, как мога да го спра?“

Надигнах се и като дишах тежко и хрипливо, се запрепъвах към масата — мислех си, че мога да използвам някоя от дъските като оръжие.

— Ти, лъжлива курва такава! Убийца!

С помощта на момченцето си Дамиата се изправи.

— Не го убих аз, Чезаре.

И името, и тонът, с които се обърна към Валентино, сякаш бяха предназначени за съвсем младичък кардинал.

— Ти го направи. Ти заби ножа в сърцето на баща си.

Краката ми трепереха, но успях да се добера до масата и сграбчих една от дъските. По времето, когато бях въоръжен и отново вдигнах глава, Валентино бе застинал толкова неподвижно, че неговата Медуза сякаш го бе превърнала в камък.

— Сигурно знаеш колко дълго време ми отне да стигна до Рим — обърна се към него Дамиата почти търпеливо. — Защото хората ти ме търсеха навсякъде, където отидех. А когато най-после пристигнах тук, трябваше да се местя на всеки няколко дни, дори в Трастевере, понеже чупеха врати и претърсваха кръчмите дори и там. Живях така месеци наред, в постоянно бягство, точно както преди шест години, преди да се роди синът ми. А после чух, че и ти, и папата сте се разболели. И знаех, че хората ти ще са прекалено заети да се грижат за теб и за неприкосновеността на папската съкровищница. Затова най-после отидох във Ватикана. Беше денят преди баща ти да умре.

Дамиата избърса калните си ръце в наметалото си, сложи ги на раменете на сина си и продължи:

— Не помниш, защото и ти бълнуваше от треската. Но след няколко дни ужасно страдание баща ти беше започнал да се подобрява. Хората от домакинството му бяха обнадеждени. Намерих Буршард… — отговорника по церемониите във Ватикана — … и му казах, че баща ти спешно иска да му представя доклад по един поверителен въпрос.

Дамиата изтика сина си зад себе си и се приближи още малко до дука.

— В по-добри дни често успявах да убедя Буршард за едно или друго. В този ден го убедих, че информацията, която притежавам, изисква незабавното внимание на Негово светейшество и може да подобри състоянието му. Буршард взе предмета, който държиш сега, и го занесе до леглото на баща ти, за да може Негово светейшество да го прочете. Бях оставила печата неразчупен, за да може да е сигурен в автентичността.

Видях пътя, по който се беше отправила, стегнах се и се опитах да сграбча дъската така, сякаш е турнирен боздуган. Дамиата обаче вече се бе приближила до Валентино толкова, че можеше да загине, преди да успея дори да вдигна глава.

— Не ми се наложи да чакам дълго. Първо се разнесе ужасен вик на болка, повече като вой на демон, отколкото каквото и да било друго, а после Негово светейшество нададе рев като бик, така че всичките му хора се втурнаха в спалнята. „Мръсно курвенско изчадие! Ти никога не си бил мой син! Моят Хуан! Моят Хуан! Къде е моят красив Хуан? Копелето на самия Дявол ми отне сина!“ Това бяха последните думи, които чух от баща ти. Когато се втурнах вътре след прислужниците му, лицето му беше яркочервено, а лекарите и всички останали отчаяно се опитваха да се погрижат за него. Намерих страницата, която току-що бе прочел, под крака на един от шарлатаните, взех я и оставих баща ти в Божиите ръце. И Бог го взе след по-малко от ден. Ако Микелото не беше скрил Джовани заедно с всички скъпоценни камъни и съкровищницата, щях да взема и момченцето си, и то без всичко това. Без всичките ти игри и безкрайните отлагания.

Тези думи ме накараха да предположа, че е преговаряла с Валентино известно време след смъртта на папа Александър, навярно чрез посредници… и можех само да си представя „игрите“, които е измислил, за да я примами тук.

— Но сега ти имаш това, което искаш. А аз получих безценния си син.

Ръцете на Дамиата потрепериха и тя ми отправи умолителен поглед. Можех да повярвам, че имаме една душа, защото разбрах веднага. Каквото и да се случеше с нея, тя искаше да спася момчето.

— Дала си на баща ми лъжа. — Лицето на Валентино отново беше бледо както винаги, но гласът му си остана леко дрезгав. — В състоянието, предизвикано от болестта му, той не е могъл да разбере какво чете. Измамила си го, точно както измами Хуан и отне живота му. Както вярваш, че сега ще измамиш мен. Доведох ти Джовани точно както обещах. Но на този свят няма честна курва, нали така?

— Ти се опита да надхитриш Фортуна.

Дамиата си пое въздух с усилие, като човек, застанал на ешафода, с вече нахлупена над главата черна качулка.

— Не можа да изчакаш своя миг. Вместо това предаде баща си в същия ден, в който предаде клетия ми мил Хуан. И мен.

— Истината за теб е тук — каза Валентино, вдигна сгънатата страница с една ръка и я перна с другата. Като някой умопомрачен с тик, той ненадейно се извърна към мен. — Това е инструментът, с който е убила баща ми — точно както с няколко внимателно подбрани думи към Вителоцо Вители тази змия е убила брат ми.

Ръката му се стрелна напред. Повярвах, че пак ще ми извие врата, този път докрай. Вместо това той просто ми подаде сгънатия пергамент.

— Убила е баща ми с полуистини, които в състоянието му на намалени способности, не е могъл да разбере — продължи Валентино, успокои се и за миг ме погледна изпитателно, както на онази пътека на стената в Синигалия. — Прочетете го. Вие от всички хора ще видите истината.

Дамиата притисна сина си до себе си с все още разтреперани ръце. Оставих импровизираната си сопа обратно на подпорките. Така внимателно, сякаш подавах парче месо на излязъл на лов леопард, поех това, което ми подаваше Валентино.

И моите ръце трепереха, докато поднасях сгънатия лист по-близо до светлината на лампата. Замъчих се да го отворя — пергаментът, все още отчасти намазан с восък, изглеждаше твърд като дървесна кора. Но когато успях да разгъна страницата, видях, че вътрешният край е бил отрязан с нож. Латинският текст беше написан със същия припрян почерк като този в „Елементи“ на Евклид, който ми показа Вителоцо Вители, макар че на широкото поле нямаше начертани никакви геометрични фигури. Вместо това пространството бе запълнено с думи, написани на добър културен италиански, но надраскани така забързано, че се разпростираха върху оригиналния текст.

Само няколко реда ми стигаха, за да се уверя кой е авторът на тези думи.

*Обработка TtRG*

Прочетох докрай разказа на Валентино за собствената му target di capra — „езда на козела“ — и го погледнах. Той ми кимна изразително, ръката му се стрелна напред като усойница и грабна страницата.

Извърнах се към Дамиата. Известно време двамата останахме безмълвни. Очите ни бяха достатъчни, за да си разменим тъжни и тревожни думи.

Най-накрая се обърнах към нея:

— Не си знаела, че ще се окаже това.

Тя поклати глава. В очите й напираха сълзи.

— Знам, че ти го знаеше, Николо. Но аз отказвах да го видя. Това е тъжната истина. Ние не отдаваме душите си на Дявола, защото обичаме злото. Обичаме Дявола, защото е толкова красив. Без твоята наука, Николо, нямаше да го повярвам дори след като прочетох това.

За миг единственият звук наоколо беше приглушеното течение на калната вода далеч над нас. А после Дамиата се обърна към Валентино:

— Всички казват, че Негово светейшество е бил в съюз с Дявола, че последните му думи са били отправени към Сатаната. Но единственият дявол, който е познавал баща ти, е бил дяволът в собствения му дом. Баща ти предпочиташе Хуан по начин, който надхвърляше границите на разумното, защото знаеше, че ако ти се превърнеш в оръдие на амбициите му, това означава да се остави на сина, от когото се боеше повече, отколкото от самия Дявол. И аз повече от всеки друг знам защо се боеше от теб. Защо целият свят трябва да се бои от теб. Защото баща ти знаеше, че накрая ще обикне дявола в собствения си дом. Любов отвъд границите на разума. Така, както те обичах аз някога. Както те обичахме всички. Отвъд границите на разума. Когато ме изпрати в Имола, баща ти знаеше в дъното на собствената си покварена душа, че ще намеря само Мария в Равена.

Валентино наклони глава към нея с още едно внезапно, подобно на тик движение.

— Ела тук.

Никога не бях виждал тази смела жена толкова уплашена. Но нашите деца ни превръщат в страхливци. А Дяволът знае от какво се боим най-много.

— Ела тук!

Тя ме погледна умолително.

Разбрах жертвата, която искаше звярът от този Лабиринт. И кимнах, че трябва да отиде при него.

— Иди при месир Николо — обърна се Дамиата към сина си. — Той е най-скъпият ни и доверен приятел. Прави това, което казва.

Едва когато момчето неохотно се премести до мен, тя направи първата крачка.

Стиснах здраво ръката на Джовани.

Когато се приближи до Валентино достатъчно, за да умре за миг, Дамиата спря.

Отново видях това странно роене на сенки в очите на Валентино, сякаш в тях бяха уловени в капан всички загубени души от „Второто пришествие“ на Синьорели.

— Вдигни си качулката — каза той.

Отначало тя не можа да го направи — пръстите й трепереха от страх. Най-сетне успя да покрие боядисаната си гарвановочерна коса и да отпусне ръце край талото си. А после погледна някогашния си любовник с усмивка, която бе така сияйна, че коленете ми едва не се подгънаха. Само за миг тя се бе преобразила в същата красива одухотворена куртизанка, която един огорчен, забравен млад кардинал бе зърнал преди толкова години в градината на Асканио Сфорца.

Разтреперан, Валентино вдигна ръка и я задържа близо до лицето й. Когато най-сетне успя да я докосне, жестът му не беше дори чувствен — само леко като перце погалване с върха на пръстите си, сякаш искаше да увери вцепенените си сетива, че неговата богиня наистина стои пред него. Отвърна на усмивката й с непохватност и желание, което не бях виждал нито веднъж сред многобройните му маски. Може би си представяше, че вижда сестра си — както може би си е представял в деня на първата им среща. Но за първи път видях искрена надежда, изписана на лицето, което толкова често отразяваше надеждите — колкото и фалшиви да бяха — на много други.

Само след секунда обаче той захвърли тази маска.

— Вземи сина си. Когато погледна към него, не виждам нищо от себе си. Виждам само слабия, страхлив Хуан. Той не може да е мой син. Вземай копелето си и курвенската си путка, от която се е пръкнало. Махай се от мен, преди да те разпоря и да изкарам навън болната ти утроба!

— Качвай се! — изръмжах на Джовани и го бутнах към стълбата, убеден, че Фортуна ни е дала само този последен миг и друг няма да има. Никога няма да направя по-мъчителен избор освен един, защото трябваше да обърна гръб на Дамиата в мига, в който я грозеше най-голяма опасност. Но знаех, че никога няма да ми прости, нито в този живот, нито в следващия, ако пожертвам сина й в порив на лъжлива надежда, че мога да я спася.

Малкият Джовани не беше страхливец, защото изкачи само няколко пречки на високата стълба, преди да се обърне и да извика:

— Мамо, трябва да дойдеш! Мамо! Няма да те оставя!

Дамиата очевидно бе изиграла предишната си роля с таланта на безсмъртния Росций[147], защото сега очите й се разшириха от ужас.

— Трябва да се качиш горе, скъпи — обърна се тя с треперещ глас към сина си. — Месир Николо ще дойде с теб.

Обреченият й поглед отново се извърна умолително към мен.

Погледнах към Валентино. Не можех да кажа, че съм видял една-единствена трансформация, смяната на една маска с друга. Цялото му лице, не само веждите или устните му, сякаш потръпна и се разкриви от конвулсии, а и челото му и дори опънатата плът около челюстта му — хиляда метаморфози, които се случиха едновременно, но не доведоха до никаква промяна. Сякаш тази неограничено изменчива маска вече не можеше да се спре на нито една от множеството илюзии, които винаги бе създавала с такава лекота.

Да проговоря, да кажа каквото и да било означаваше да изкуша Дявола — а да не споменаваме Фортуна. И все пак се обадих:

— Вие ме пощадихте два пъти, Ваше превъзходителство.

Докато говорех, посегнах към Дамиата, сграбчих я и я дръпнах до себе си.

— Веднъж в pianura и веднъж в Синигалия. Сега ме повикахте тук, за да мога отново да стана свидетел на случващото се. Но не мисля, че искате да стана свидетел на ново убийство. Трябва да ги пуснете.

Той като че ли не ме разбираше и дори не ме чуваше, защото забележителните промени по лицето му продължиха без прекъсване. Но аз се възползвах от тази възможност да бутна Дамиата зад себе си и трескаво да й прошепна:

— Ако се надяваш да спасиш сина си, качвай се.

Когато стълбата изскърца под тежестта й, пристъпих преднамерено към масата от две дъски, сякаш беше трибуна.

— Вие видяхте нещо у мен — обърнах се към Валентино. — Нещо, което самият аз не можах да видя. Знаехте, че ще стана ваш апостол. Аз по-добре от всеки друг мога да разбера, че не се боите от нито един от живите си врагове, че сте насочили копието си срещу самата Фортуна. Никой друг няма да види по-ясно от мен онази Италия, която възнамерявахте да създадете за нас — съвършенство, по-голямо от всеки замисъл на Господ. Ваше превъзходителство, заклевам ви се в душите на майка си и баща си: ще изляза сред народите и ще им съобщя за чудесата, които видях. Нещата, които вие извършихте сам.

Потръпващото му лице и този път не ми показа с нищо, че е чул. Аз обаче смятах да заложа живота си на убеждението, че е така. Обърнах се с гръб към Валентино с ясното съзнание, че във всеки един момент от краткото ми изкачване по стълбата той може да се хвърли към мен и да ми строши врата, преди да имам време дори да си помисля, че ще умра.

* * *

Когато сложих ръце на първата пречка, си помислих, че Бог вече е направил чудо за мен. Погледнах към Дамиата и Джовани — те се бяха изкачили почти до отвора във високия таван. Също като Данте, събрах сили в душата си, за да я подготвя да се отбранява сруещу непоносимия страх, и започнах да се катеря, за да изляза от ада.

Ръката, която сграбчи глезените ми, накара крайниците ми да замръзнат и незабавно ме отрови с парализа, също толкова вцепеняваща, колкото и „ездата на козела“. Но Валентино също не се опита да се бори с мен. Той стисна крака ми като в менгеме, но не се опита да ме дръпне долу.

— Николо, вие знаете също толкова добре, колкото и аз, че Фортуна ни налага крачка, която тези, които са просто добри, не успяват да следват. Няма да отричам, че имаше необходими злини. Но можете ли да си представите, че вашата република би процъфтяла под властта на Вители? Нима очаквате, че войниците на френския крал ще проявят уважение към нашите жени, когато цяла Италия лежи ограбена и просната пред тях? — Замълча, но не охлаби хватката си. Над главата си чувах единствено трополенето на вода в ротондата. — Дадох и на вас, и на моя инженер-генерал средството, с което можете да изследвате душите си. Възможност, която Фортуна не би могла да ви осигури дори за хиляда живота. Да погледнете в очите ми и да видите отражението на собствените си амбиции. Маестро Леонардо, който вярваше, че е видял всички неща, които другите не могат да видят, бе принуден да отклони погледа си.

— Аз никога няма да го отклоня — прошепнах трескаво, като молитва. — Дадох ви клетвата си.

Дяволът под мен въздъхна деликатно, сякаш разбираше нашите човешки скърби далеч по-добре от Бог.

— Тогава вървете.

Наистина се зачудих дали тази заповед идва от него, или от мен — повелята към замръзналите ми крайници да спасят моя живот.

— Кажете на всички, които страдат в робство и беззаконие, че само аз съм пътят. Кажете им какво вие единствен сте видели.

Започнах да се издърпвам нагоре, като местех едната си ръка пред другата. Макар че това бе последното нещо, което би трябвало да сторя, когато се приближих до върха на стълбата, не можах да се спра и погледнах надолу.

Валентино все още стоеше властно насред своята адска бездна, вдигнал поглед, озарен от лампата, от която течаха браздички восък. Зърнах лицето му само за миг. Но то беше абсолютно спокойно. Лице с чертите на човек, човек, надарен с огромна красота, но изглеждаше също толкова безизразно и нечовешко като обезобразения лик на измъченото същество, което бе пуснал да вилнее в Романя.

„Това е Луцифер[148] — помислих си, цитирайки Данте. — Това е ужасът, който не мога да разкажа.“

Защото този ужас е празна страница, върху която можем да създадем когото и да е и каквото пожелаем.

Глава 29

Този, когото обикнем веднъж, обичаме винаги.

Сега ще разкрия какво прочетох, докато все още се намирах в онази адска бездна: едно много по-различно доказателство, написано в полето на една „Елементи“ за ученици. Мисля, че повторението, което ви предлагам тук, е вярно до последната дума, защото го записах по памет скоро след това.

Както казах, думите бяха на италиански, написани от добре обучена, но припряна ръка.

Татко, кажи ми защо прие жертвоприношението на Авел, а не това на Каин. Нима Каин не беше по-достойният? Нима Каин не притежаваше лъвски кураж? Нима Каин не беше цар-воин? Нима Каин не беше този, който поведе армиите ти към бойното поле и започна да печели победа след победа, докато Авел ти донесе само унижения и разгроми? Нима Каин не беше спасителят на Италия, осъден вечно да носи кардиналска шапка — да гледа как брат му парадира със суетността и блудниците си? Нима Каин не беше образованият и надарен ученик, а Авел — пиян глупак, който само ходеше по курви? И все пак ти, моят баща, прие жертвоприношението на Авел и отблъсна това на Каин. И сега ме питаш — „Къде е брат ти Хуан?“ Чувам, че ме питаш, очите ти никога не спират да питат. Защо ме питаш, татко? Защо ми казваш: „Какво направи?“ Защо ми казваш, че кръвта на брат ми вика за отплата? Ако знаеш истината — ако казваш, че знаеш, че онази нощ заведох Вители при него, ако кажеш, че си ме видял как му прерязвам гърлото, за да подпечатам с кръв договора си със съдбата, ако знаеш всичко това, тогава направи ме прокълнат на земята, беглец и скитник. Бележи ме с клеймо и ме прогони в земята Нод — спри с това безмълвно подозрение, което мърси всеки твой поглед. Прогони ме от дома си, но първо ми кажи защо жертвоприношението на брат ми беше приемливо за теб, а моето не. Кажи ми колко победи ти донесе Авел. Кажи ми защо Бог е готов да ми отстъпи всиките си царства, а ти не искаш да приемеш жертвоприношението ми.

* * *

Братята от Леванта, които ни чакаха в ротондата, се съгласиха да изведат всички ни по същия път, по който бях дошъл. Когато излязохме от земята, не ни очакваха звезди в „небесните си колесници“, както бяха чакали Данте. Вместо това дъждът беше спрял и целият Рим се простираше пред нас, пепелносив и сякаш тлеещ в леката мъгла. Река Тибър се виеше през него като огромна змия. В далечината се издигаха огромните дворци на Ватикана и масивният цилиндър на замъка Сант' Анджело. Почти в краката ни лежаха руините на древния римски Форум.

Дамиата обви ръце около мен — прегръдка, която беше силна, пламенна и от плът.

— Мой прескъпи Николо, когато видях как те е довел там долу, проклех Бог, но сега благодаря на Пресветата Дева, че всички сме в безопасност. Изобщо не исках да слизам в онова място, но бях така отчаяна, след толкова месеци чакане — чаках го да си възвърне здравето, да назначи свой папа само за да го види как умира… Знаех, че ако папа Юлий възстанови Чезаре на поста му, може никога да не получа друга възможност, че той може да заведе моя Джовани къде ли не… — преглътна риданието си тя. — Помислих си, че този подземен дворец ще се превърне в моя гробница. Но поне синът ми щеше да живее, знаейки, че съм се върнала за него. Вместо това ти ни спаси, Николо.

Побутна ме назад, за да може да ме погледне. Очите й пламтяха.

— При Арката на Септимий ни чакат коне — продължи тя и ме хвана за ръката. — Останалото ще си кажем долу.

Докато тримата слизахме по калта на Палатин, хванати за ръка, семейството и къщата ми на виа Ди Пиаца се превърнаха в неясен и далечен спомен. Пътешествието ни по този кален хълм и после сред преобърнатите камъни на Форума можеше да ни отнеме сто години и аз пак щях да се радвам на всеки един миг. Когато по средата на това пътуване Дамиата ме погледна и се усмихна, си помислих, че сърцето ми ще се пръсне. Животът, който бях оставил след себе си във Флоренция, приличаше на бледа сянка в сравнение с живота, който виждах отвъд хоризонта на Флоренция, споделен с жената, която обичах така дълбоко.

Арката на Септимий се издигаше от мъглата, сякаш построена за свят, управляван от великани. Неколцина bravi вече седяха на конете си под огромния й централен свод. Приличаха на конни статуи на римските победители във войните с партите — древния триумф, изваян в камък навсякъде по тези дебели колони и огромни мраморни блокове. Тези мъже имаха няколко допълнителни коня, сякаш очакваха, че ще им се наложи да пътуват надалеч и бързо.

— Хората на Валентино търсят господаря си — обърна се един от bravi към Дамиата, когато стигнахме до тях. — Повечето се качиха на Палатин. Един обаче души тук наоколо.

Дамиата се обърна към мен, но не се прегърнахме.

— Николо, така и не разбрах защо Чезаре иска тази страница сега, след като баща му е вече мъртъв. Струваше ми се, че това е просто част от играта му. Но както ти казах, бях отчаяна — продължи тя и прехапа устна. — Сега се чудя дали не съм му върнала ключовете към властта.

— Не.

Не се опитвах просто да я утеша. Бях видял на тази страница нещо, което дори моята наука не бе предвидила.

— С него е свършено — уверих я. — Сега го знам. Но не заради този нов папа. За него всичко свърши в деня, в който си занесла тази страница във Ватикана.

— Николо, не исках Родриго Борджия да умре. Мислех, че признанието на Чезаре е за Капуа и че благодарение на отслабеното състояние на папата ще ми е по-лесно да откупя милото си момче. Не можех да видя това, което видя ти — усмихна се тъжно тя.

— Валентино ни кара да желаем слепотата си — казах — с умение, каквото нито един човек преди него не е притежавал. Това е, защото при него заблудата е дарба, която е и вродена, и развита. Първият човек, на когото това малко загубено създание без душа е подражавало някога, беше най-големият лъжец в целия християнски свят, баща, чиито измами и материалистични амбиции бяха надминати само от сина, който го е наблюдавал така внимателно. Синът, от когото Родриго Борджия скоро е започнал да се бои и когото по свой начин е отблъснал. Точно това е измъчвало Валентино най-много от всичко — че баща му се е отвърнал от собствения си образ, от тази маска, която синът му е създал така старателно. И това е била истината, която е убила папата — да научи, че неговата алчност, измамност и безгранична амбиция са намерили своето огледало в лицето на сина, от когото винаги се е боял.

Дамиата се прекръсти.

— Но по същия начин — уверих я — Валентино е умрял заедно с баща си. Загубил е огледалото, към което се е връщал всеки път, когато е имал нужда да открие себе си.

Това беше Валентино, когото бях видял само преди минути — изпробваше и захвърляше хиляди маски, воден от отчаяно желание да открие кой е.

— И все пак вярвам, че винаги е искал да разбие това огледало, защото то му е напомняло, че е само подобие на човек. Трябвало е или да открадне, или да унищожи отраженията на сърцето на баща си — своите собствени сестра и брат. И накрая просто е трябвало да изпрати на баща си амулета на Хуан. Последното жертвоприношение на Каин, след като всички победи и завоевания не успяха да му помогнат да заеме мястото на мъртвия си брат в сърцето на баща си, е било доказателството за братоубийството му. Колкото и много да се е нуждаел от властта и съкровищницата на папата, Валентино е имал още по-голяма нужда, може би скрита дори от самия него, да отведе баща си до Равена, както каза ти, за да разбере фаталната истина.

Плъзнах поглед над призрачния град, който сякаш тлееше около мен.

— А сега Валентино откри своята собствена ужасна истина. Той можеше да живее само като отражение на баща си. Без него той е само сянка.

— Да, но той все още е опасна сянка, Николо. Ще започне да съжалява, че е пуснал мен и Джовани. Ще тръгне след нас.

— Да, боя се, че е така.

— Подготвила съм се за това — сложи Дамиата ръка върху моята, сякаш искаше да ме утеши. — Ти трябваше да му дадеш нещо, нали, Николо? В замяна на това да пощади мен и Джовани.

— Възкресението му. Той знае с целия си животински инстинкт, че Фортуна му е нанесла фатален удар. Ако не го е знаел до тази вечер, сега вече е наясно. Но вярва, че ще стана негов апостол. Аз единствен видях mappa на амбициите му и колко надалеч се разпростира тя.

Въздъхнах за онази Италия, която видях да изчезва пред очите ми, империя, разпиляна още преди да е създадена. Продължих:

— И наистина вярвам. Не в него, а в Италия, която той създаде за мен. Моята собствена империя на надеждата. Вярвам, че след време ще намеря мъдростта и смелостта да я опиша. Да напиша тези думи на празния пергамент, който ми даде той тази вечер.

Дамиата притисна малкия Джовани по-близо до себе си, а после вдигна глава. Очите й блестяха като светкавици на хоризонта.

— Повече от всичко друго Дяволът иска от нас да повярваме в него. Но това е гаранция, че семейството ти ще е в безопасност. Каквото и да решиш.

Веднага разбрах за какъв избор говори. Можех да видя само очите й, но никога досега не я бях зървал така разкрита пред мен, дори в леглото, което делихме.

Въпросът й беше също толкова прост и откровен:

— Ще дойдеш ли с нас?

Колкото и често да бях мечтал за това, така и не успях да си представя какво би било наистина да чуя тези думи. За първи път бях напълно сигурен, без сянка на съмнение, че Дамиата ме обича също толкова безусловно, колкото и аз нея.

И най-сетне проумях едно: единствената причина, поради която не успях да видя истината в собствената си душа, беше, че до този миг не можех да зърна истината в нейната. Сега най-после се познавах. И знаех какъв отговор ще й дам.

Както го знаеше и тя. Постави пръст на устните ми.

— Знам, Николо, знам. Скъпи мой, видях кътчета в душата ти, за които дори и ти още не подозираш. Видях мъжа, в когото ще се превърнеш, безкрайната ти доброта и дълбокия ти интелект, безкрайната ти смелост, нещата, които ще постигнеш с науката си за хората… Винаги съм знаела какъв ще е отговорът ти. Но нито ти, нито аз щяхме да живеем в мир, ако не бях попитала.

— Никога няма да заживея в мир — промълвих. Едва дишах, вече понесен по безкраен океан от съжаление. — Мога само да се надявам, че децата на Флоренция ще познаят мира.

Очите на Дамиата се напълниха със сълзи — съвършено огледало на моите очи. Тя взе ръцете ми в своите, но не ме прегърна. И все пак този допир беше по-изгарящ и интимен от прегръдката ни горе на хълма.

— Любов моя, веднъж ти обещах, че отново ще се срещнем, и Фортуна ми позволи да удържа това обещание.

Примигваше, но не достатъчно бързо, за да прогони всичките си сълзи.

— Но сега знам, че трябва да ти обещая, че никога повече няма да се срешнем, не и в този живот. Аз трябва да живея за моя Джовани, а ти — за своето семейство и републиката си. Само душите ни, които се търсиха толкова години, никога няма да се разделят.

Гърдите й се надигнаха от ридание и аз я взех в прегръдките си, макар да знаех, че така забивам в сърцето си фаталното копие. Вдъхнах аромата на косата й така, сякаш никога повече нямаше да си поема въздух.

Тя се вкопчи в мен също така отчаяно, както и аз в нея.

— Сега трябва да си вървиш у дома, другарю на душата ми. Бъди щастлив с живота си и не забравяй обещанието, което ми даде.

А после прошепна последните думи от живот, който трябваше да свърши. И все пак през подобното на вцепенение състояние, обхванало сетивата и душата ми, не повярвах — или отказах да повярвам, — че съм ги чул.

* * *

През всичките си дни не съм преживявал нищо по-болезнено от това да остана под тази древна арка и да оставя Дамиата да си отиде — дори когато ме увесиха на въже в Стинке. Когато те изтезават, накрая настъпва благословено вцепенение. Приемаш с радост отделянето си от живота, който водиш. При тази раздяла обаче самото отделяне от този живот — живота, който толкова исках да водя завинаги, бе така мъчителна, че не можех дори да се надявам да я преживея.

И все пак самата Дамиата ми остави единствения възможен лек за страданието ми. Без да поглежда назад, тя помогна на Джовани да се качи на седлото пред един от ездачите, а после яхна собствения си кон. Цялата група бавно се стопи в мъглата, сякаш изчезваше в самото време. Заглъхващият тропот на копитата беше като ехо от загубена империя, напомняне как всичко човешко неизбежно се превръща в пръст и руини.

Точно когато ми се стори, че ще изчезне окончателно от погледа ми, тя се обърна. И тогава чух последните й думи, прошепнати вътре в съзнание, което до този момент милостиво ми ги бе спестило.

„Не ме забравяй, любов моя, дори когато стигнеш до другия бряг на Лета, дори когато отново се превърна само в неясно предчувствие в душата ти. Защото ти обещавам, мой най-скъпи Николо, ще те намеря в следващия живот.“

Глава 30

Злото следва доброто, а доброто — злото, и едното винаги е причината за другото — така е, винаги е било така, така и ще бъде.

Историята ще запише, че Юлий Втори така и не назначи дук Валентино за свой капитан-генерал; вместо това този папа-воин се въоръжи не с вяра, а със стомана и поведе сам армиите си към бойното поле. С поредица от умни лъжи папа Юлий успя да хвърли Валентино в затвора — заговор, който завари маестрото на заблудите съвсем неподготвен. Също като кондотиерите, които надхитри в Синигалия, Валентино не можеше да повярва, че думата на някой друг може да струва също толкова малко, колкото и неговата, особено като се има предвид фактът, че всички имаха високо мнение за честността на новия папа. Но вярвам, че папа Юлий, който страда толкова много от греховете на бащата, разбираше сина на Родриго Борджия така, както малцина други — и бе достатъчно мъдър да не му даде втора възможност да се превърне в огледало на надеждите на цяла Италия.

Въпреки всичко Валентино продължи да се бори с Фортуна през останалата част от живота си с отчаяни опити да избяга от своя затвор и да се върне на власт. Най-накрая изпратен в изгнание в Испания, той стигна до предела, който му бе отредила съдбата, три дни преди мартенските иди[149] на 1507 година, докато изпълнявал някаква дребна задача за наварския крал. Макар че яздел сам, Валентино нападнал група от трима въоръжени рицари и многобройните им слуги и понесъл десетки рани, преди най-накрая да се откаже от надпреварата си с времето и Фортуна.

Когато си мисли за усилията на Валентино да победи Фортуна, човек не може да не забележи, че дефектът на душата му му предлагаше голямо предимство. Да убиваш без съжаление или разкаяние, да заблуждаваш с умение и лекота, родени от цял един живот, прекаран в упражняване, да наблюдаваш човешките надежди и страхове с неестествена проницателност — това са прекрасни черти за човек, който се стреми към високи постове и огромна власт. Но колкото и високо да се изкачи този рядко срещан човек, той си остава роб на собствената си природа. Валентино притежаваше далеч по-голям интелект от Нерон, но така, както Нерон е бил принуден да си слага перука и да излиза нощем от Златния си дворец, да излага на риск собствения си живот, за да ограбва и убива поданиците си като някой главорез от канавките, Валентино се бе обрекъл да живее в гнусен лабиринт от измама и жестокост, от който не можеше да се измъкне.

Тук би било справедливо да попитате защо, когато знам истината за природата на Валентино, написах във „Владетелят“: „Не знаем какви по-добри предписания бих могъл да дам на един нов владетел от примера на Валентино.“ Няма да се извинявам за тази оценка, но ще я защитя, като отбележа първо, че съчиних малкия си памфлет тогава, когато ние, флорентинците, бяхме загубили републиката си и своите libertas и всъщност цяла Италия се бе превърнала в това, което си остава и сега, покорна пред чужди монарси и техните армии — както ни предупреди самият Валентино. И защото княжествата и владенията на другите дребни благородници в тази наша Италия сега са далеч по-многобройни от републиките, възнамерявах да напиша кратък труд само върху княжествата, без да отчитам факта, че една република може да осигури общото благо много по-ефективно от всеки един принц или монарх, колкото и да е надарен; това разглеждам много по-обстойно в моите „Размишления върху Тит Ливий“.

Целта ми във „Владетелят“ беше да покажа на разгромена Италия модел на спасителя й — човек, съвършен в смелото придобиване на власт, така както огромният мраморен „Давид“ на Микеланджело Буонароти е съвършена илюстрация на човешката форма и божествен дух. Точно както Микеланджело не е изобразил Давид убиеца и прелюбодееца, и аз не представих цялостната природа на този, когото избрах за свой модел. Вместо това върху празната страница, която Валентино даде на всички нас, създадох свой собствен рядък човек: водач с огромни таланти, непогрешима преценка, неустрашима амбиция и огромна проницателност в областта на силите, които движат хората. Този дук Валентино се превърна в моята собствена изкуствено създадена измама, устремена към благородна цел: спасението на Италия.

Убеден съм, че самият Валентино предвиждаше това тогава, когато ме превърна в свой свидетел. Знаеше, че ще вдигна към лицето му собственото си огледало и ще го превърна в герой, чийто пример ще живее дълго след като покварената му плът и злите му проекти ще отидат при Дявола. Всъщност с годините започнах да вярвам, че Валентино искаше да прочета самопризнанието му за убийството на дука на Гандия и точно поради тази причина ме повика в дупката. Страницата, откъсната от един учебник по геометрия, колкото и смъртоносна да беше за амбициите му, за него беше свещено писание, книгата Битие. В самото начало той не беше разчитал нито на Фортуна, нито на баща си, а сам бе замислил mappa на съдбата си.

Въпреки това би било лицемерно от моя страна да не очаквам, че добрите намерения, които вложих в написването на „Владетелят“, ще се превърнат в корен на злото на някой друг човек, дори и само защото пътят към дома на Дявола е един и същ и за добрите, и за злите хора — а пътуването е също толкова необходимо за едните, колкото и за другите. Времената се менят, но човешката природа — не. Хора като Валентино само ще намерят нашата нова епоха по-благосклонна към тях и ще ни кажат, че злините им са диктувани само от необходимостта на времето. Но те ще се задържат в дома на Дявола, ще опитат реколтата му и тя ще им хареса.

* * *

Точно преди да замина за Рим, получих голям пакет от банка „Фугер“, в който се съдържаха страниците, приложени тук, но не и други думи. Прочетох ги едва когато се прибрах у дома и седнах в библиотеката, която наследих от баща си — тази малка стаичка на втория етаж на къщата ми беше убежището, което смятах за най-свято от всички. Мога само да кажа, че сълзите ми все още се виждат на тези страници, също като сълзите на Дамиата. Думите й разкриха на интелекта ми това, което душата ми вече знаеше: тя ме беше лъгала само тогава, когато съдбата на сина й зависеше от това. Във всички други въпроси, и свързани със сърцето, и свързани с разума, ми е била напълно вярна.

Със същата преданост Дамиата удържа на последното си обещание: никога повече не я видях или чух. И въпреки това години наред я виждах застанала на ъгъла на всяка улица, плъзгаща се през всяка sala grande, надничаща през прозорците във всеки град и градче. Сигурен бях, че преди няколко години я забелязах на едно представление на моята „Мандрагора“ във Флоренция — макар че в съзнанието ми тя не е остаряла като мен. И все пак сега нейният Джовани би бил — сега е, така се моля — почти на същата възраст, на която бях аз, когато се влюбих в нея.

Но бягащото време не размива нищо, а само прави спомените ми още по-ясни. Продължавам да удържам обещанието си към Дамиата всеки ден, не само в онзи единствен следобед, който ми поиска тя. Скоро ще я потърся в следващия живот.

А освен това истината е, че тя изобщо не ме е напускала. Без постоянното й присъствие може би щях да стана онзи Макиавели, който написа „Владетелят“ — Валентино беше единственият, от когото имах нужда, за да ме отведе дотам, — но не и Макиавели, който написа „Размишления“, и със сигурност не Николо, авторът на „Мандрагора“ и „Клизия“. Без любовта й никога нямаше да се науча как да обичам Мариета. Дамиата ме изведе към по-висшите нива, по-ярката светлина, и ми показа огромната власт на любовта над всичко останало в този тъжен свят — макар да знам, че вие и всички други от групата, с която клюкарстваме по пейките, вече сте уморен от тази canzone.

И така, тук приключвам разказа си за тези прекрасни и ужасяващи заблуди, които вдъхновиха — и се превърнаха във — „Владетелят“. И ви оставям с тази едничка истина, която направлява всички човешки дела: макар че Валентино вярваше в противното, не съществува такъв огромен план, който да може да разгроми вечните капризи на Фортуна. Само Амур може да я разгроми.

Само голямата любов, както ми каза Дамиата преди цял един живот, толкова отдавна, може да достигне отвъд бреговете на съдбата.

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

Проучванията за написването на „Злата воля на Фортуна“ започнаха с осемте тома Tutte le Opere, или „Цялостно творчество“ на Николо Макиавели (включително и петдесет и две дипломатически послания от мисията му при дук Валентино), както и стотици лични писма, много от които описват подробности от мисията му в Романя и драматичната развръзка в Синигалия (днес Сенигалия). Всички главни събития от „Злата воля на Фортуна“ са описани в тези писма и послания, които предлагат и немалък поглед към възхищението, но и предпазливостта, които флорентинският секретар изпитва към дук Валентино, неудовлетвореността от собственото му правителство и проблемния му брак — както и многократно повтаряната му молба към колегите му от Флоренция да му изпратят екземпляр на „Успоредни животописи“ на Плутарх.

Личната кореспонденция на Макиавели разкрива продължило цял живот запленение от куртизанките и актрисите, а единственият му личен грях като че ли е бил слабостта му към любовните афери, за които разказва на приятелите си с цветист ентусиазъм. Добротата, която проявява към тормозено от стопанина си муле, е заета от едно от последните писма, които Макиавели пише преди смъртта си през 1527 година, когато съветва сина си Гуидо да лекува едно младо муле, което е „полудяло“ от товарене с работа, като свали оглавника и поводите и го остави да върви „накъдето иска, за да може да се върне към собствения си начин на живот“.

Идеята за Макиавели като първия профайлър в историята се основава на уникалния му подход към анализирането на събитията и хората, които ги създават — метод, безпрецедентен с тежестта и дълбочината, които поставя върху психологията. Макиавели описва техниката си на „разпитване“ на историческите личности в писмо от 1513 година: „Влизам в дворовете на древните, където… не ме е срам да говоря с тях и да ги питам за причините за действията им, а те в своето милосърдие ми отговарят… Пренасям се изцяло вътре в тях.“

Леонардо да Винчи оставя също толкова просторен, макар и далеч не така добре организиран запис на живота си, състоящ се от хиляди страници, произволно събрани в „сборници“ след смъртта му. Еклектичният хаос в ателието му е засвидетелстван от собствените му изобретения: неговата карта на Имола в момента се намира в колекцията на Кралската библиотека в замъка Уиндзор; а през лятото на 1502 година той отбелязва в една от тетрадките си, че Вителоцо Вители му е обещал трактат от Архимед. И Джан Джакомо Капроти, и Томазо ди Джовани Масини са членове на домакинството му, чието присъстване там е засвидетелствано в множество документи. Всички подробности за анатомичната и научната работа на Леонардо, както и концепциите и терминологията му, са взети директно от тетрадките му. Освен това си позволих да направя допълнение към неговата биография, изказвайки предположението, че ужасното му увлечение по вихрушките е започнало на четири години, когато е зърнал широкото три километра торнадо, опустошило голяма част от родната му Тоскана през август 1456 година. И, разбира се, предлагам обяснение на една от най-големите загадки в живота на Леонардо: след като прекарва десетилетия в търсене на покровител, способен да претвори виденията му в действителност, защо Да Винчи ненадейно напуска двора на Валентино тогава, когато дукът се намира в апогея на амбициите и властта си?

Дамиата е спомената в документи на съвременници като любовницата, към която Хуан Борджия, дук на Гандия, се бил запътил в нощта на убийството си. „Мадона Дамиата“ е разследвана като заподозряна в престъплението, но изчезва от сцената, когато разследванията на папата за смъртта на обичния му син ненадейно спират загадъчно без категорично заключение. Образът на тази енергична, ерудирана героиня се основава на такива високообразовани куртизанки като Вероника Франко и Тулия д’Арагона, както и на „Диалози“ на Петро Аретино — духовито осъждане на културата на куртизанките в Рим от началото на шестнайсети век.

Zeja Катерина се основава на личността на една вещица и лечителка от Романя на име Диамантина, която е разпитвана подробно от Инквизицията през 1603 година. Много от подробностите за практикуването на магия, или stregoneria, в Романя, включително призоваването на Gevol int la carafa и използването на учебник като „книга със заклинания“ за впечатляване на неграмотните клиенти, са заети от записи от този и други процеси за вещерство в Романя по същото време. За използването на наркотични мазила за предизвикване на „нощен полет“ или „езда на козела“ се споменава в многобройни източници от епохата на Ренесанса — сред които и „Нощна магия“ на Джовани Батиста Порта — заедно със специфични формули и подробни описания на последвалите халюцинации и моторни затруднения.

Характерът на Валентино си остава също толкова загадъчен и предизвикателен за романиста, колкото за неговите съвременници, на които е много трудно да съвместят качествата му на месианистичен лидер със зловещите слухове за личния му живот. Наблюдателите от шестнайсети век рядко отбелязват престъпления, извършени срещу жени или срещу мъже с по-ниско обществено положение, затова сме осведомени предимно за видните жертви на Валентино от мъжки пол. Започвайки със смъртта на брат си през 1497 година, той се отдава на разгул от убийства, който включва поне половин дузина други жертви от благороден произход, чиито сложно замислени убийства далеч надвишават всяка практична необходимост или политическа полза. Валентино обича да си играе на котка и мишка с жертвите си, като понякога ги изпраща на внимателно подготвени задачи или се погрижва да получат предупреждение за предстоящото си арестуване, след което чака седмици или месеци, преди най-накрая да щракне своя капан. От докладите, които имаме за различни екзекуции, знаем, че е имал навика да посещава осъдените за един последен разпит, а после да се оттегля на тайно място и да наблюдава как Микелото пуска гаротата в действие.

В случая с Валентино обаче се говори и за жертви от женски пол. Широко разпространено е вярването, че той е отвлякъл и изнасилил две жени с високо обществено положение — престъпление, за което почти със сигурност е виновен. Историята, че четирийсет млади жени, пленени в Капуа (където шест хиляди мъже, жени и деца са изклани от войниците на Валентино), са изпратени в Рим за негово „удоволствие“, се разправя из цяла Европа; повечето от по-късните историци приемат тези доклади като поне правдоподобни. Убийствата на вещици в Романя не са престъпление, което ще остане в историята, но са създадени от характеристиките, извлечени от документираните престъпления на Чезаре Борджия: склонност към наблюдаване на смъртта, изтезания, разчленяване, сексуален садизъм, гатанки и географски игри.

И така, бил ли е моделът за „Владетелят“ на Макиавели истински Ханибал Лектър от епохата на Ренесанса — извънредно високо функциониращ сериен убиец-психопат? Никога няма да получим категорична диагноза на човек, умрял векове преди тези понятия да навлязат в практиката на клиницистите, криминалистиката и културата като цяло. Но чертите, които са най-ясно забележими за съвременниците на Валентино, са забележително съвместими с психопатията, така, както я разбираме широко днес: изключително убедителна и манипулативна личност, която прикрива извънредна емоционална студенина; липса на съпричастност и угризения; нарцисизъм; необяснима склонност към поемане на рискове; невероятно самомнение; талант за имитиране; чувството, че е бил пренебрегван в детството си; и накрая, склонност да обвинява всички останали.

Докато съвременните специалисти по психично здраве продължават да обсъждат симптомите, случаите и дори терминологията на психопатията (клиницистите често предпочитат прозаичното „антисоциално разстройство на личността“), случаят на престъпника рецидивист Джакопо — преписан дума по дума от труда на видния флорентински лекар Антонио Бенивиени „Скритите причини на болестта“ — предлага интересна историческа бележка под линия. Вярването на Бенивиени, че непоправимостта на Джакопо може да се обясни с дефектна част на мозъка, която той нарича „трона на паметта“, е зловещо повторено от неотдавнашни изследвания, които свързват психопатията с недостиг в голям колкото бадем сноп от неврони, познат като амигдала, който играе ключова роля и в реакциите при страх, и в паметта ни за емоционалните събития.

Каквото и да е било клиничното състояние на Валентино, най-осъдителният поглед към природата му идва от двамата мъже, с които той е неразривно свързан в историята: своя баща и покровител папа Александър Шести и автора на неговото безсмъртие Николо Макиавели. И двамата се отнасят към него извънредно бдително. Малко решения в историята са по-озадачаващи от избора на папа Александър да превърне по-малкия брат на Валентино, злополучния Хуан ди Гандия, в инструмент на амбициите си, а един от най-надарените и способни естествени лидери в историята да държи извън строя като незначителен кардинал. Папа Александър е прекалено добър познавач на човешкия характер, за да е пренебрегнал изключителните способности на Валентино, ако не е изпитвал — както се говори сред съвременниците му — огромен страх от истинската природа на най-големия си син.

Поколения учени остават също тъй озадачени от подчертано двойственото отношение на Макиавели към Валентино: във „Владетелят“ Макиавели го възхвалява, но в други работи го критикува безпощадно с крайно осъдителни думи. Валентино обаче започва метаморфозата си от спасителя на Италия в пословичен злодей едва когато близкият приятел на Макиавели Франческо Гуичардини, с когото той редовно си разменя писма, започва да пише своята класическа „История на Италия“ през 1537 година, десет години след смъртта на Макиавели. Гуичардини осъжда дук Валентино с язвителни думи и се противопоставя на по-ранните хронисти, когато изказва твърдението, че Валентино е убил брат си. По-късните историци следват примера на Гуичардини и смъртоносните недостатъци на Валентино отдавна водят до различни тълкувания на решението на Макиавели да го превърне в героя от „Владетелят“. Думата „макиавелински“ започва да се използва за описване и оправдание на ценности и поведение, срещу които Николо се бори през целия си живот — и днес несъмнено е най-криворазбраното прилагателно в популярния речник — прилагателно, което често се използва погрешно и опасно.

Ако Макиавели не бе превърнал Валентино в прототипа от „Владетелят“, самият той едва ли би постигнал безсмъртие. Неговият опус магнум, „Размишления върху Тит Ливий“, представя истинската му политическа философия: пламенен защитник на Флорентинската република, Макиавели предпочита несъвършената мъдрост на хората пред волята на владетелите и страстно поддържа идеята за правителство, което представя народа — радикален егалитаризъм, който ще набере политическа мощ едва с настъпването на Американската и Френската революция повече от двеста и петдесет години по-късно. На практика „Владетелят“ е просто резервният план на Макиавели: как да се постъпва, когато политическото благоразумие отдавна е хвърлено на вятъра, хаосът е повсеместен и единственият избор е между ефективен и неефективен деспотизъм.

Но дук Валентино, такъв, какъвто ни го представя Макиавели, с умелата си пропаганда, нарцистичен култ към личността си, тактиките си на светкавични военни действия и административните си способности, не е просто идеалният владетел за Италия от шестнайсети век, която е изправена пред катастрофа. Валентино е първият съвременен лидер, чийто необременен от съвест, смъртоносен опортюнизъм предоставя забележително ефективен и устойчив модел за социопатите, които горят от желание за власт по всяко време, на всяко място и във всяка организация; същата аморална политика, основана на практични съображения, която ръководи диктаторите, отговорни за безброй масови убийства, сега се изучава от ръководителите на корпорации и се препоръчва като кариерен съвет за мениджърите на средно ниво.

Последната ирония на Фортуна е това, че в несигурния свят, който все още управлява, тя продължава да се люшка между двете противоречащи си видения на Макиавели. Но докато демократичният идеализъм на „Размишления“ се помни само от учените, „Владетелят“, със суровите средства, написани в навечерието на унищожението — и с ужасяващата тайна, заровена между страниците му, — се е превърнал и в литературна икона, и в неразделна част от популярната култура.

Цитати за епиграфите на главите

от части втора, трета и четвърта

Глави 1, 4, 9: Николо Макиавели, „Изкуството на войната“; глава 2: Николо Макиавели, „Терцини за неблагодарността“; глави 3, 29: Николо Макиавели: История на Флоренция“; глави 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 16, 18, 26: Николо Макиавели, „Размишления върху Тит Ливий“; глави 6, 12: Николо Макиавели, „Мандрагората“; глава 15: Николо Макиавели, „Карнавална песен „За отшелниците“; глави 17, 21, 23: Николо Макиавели, „Владетелят“[150]; глави 19, 27: Николо Макиавели: „Терцини за Фортуна“; глави 20, 22, 30: Николо Макиавели, „(Златното) магаре“; глава 24: поговорка на жителите на Романя; глава 25: Матей 4:8; глава 28: Николо Макиавели, лична кореспонденция.

БЛАГОДАРНОСТИ

Много автори на исторически романи разчитат на напътствието на експерти в различни области, но като академично подготвен историк и професионален журналист, аз предпочитам да бродя сам сред отломките от историята. Човек никога не знае на какви забележителни малки любопитни факти ще се натъкне.

Но написването на „Злата воля на Фортуна“ беше съвсем различна история — такава, която можеше и да не свърши (или просто да замре), ако не бях занесъл огромния ръкопис на Даниел Лазар, моя талантлив и невероятно упорит агент, който прекара две години в опити да укроти един чудовищно заплетен разказ. Упоритостта на Дан ни отведе до също толкова талантлив и отдаден редактор, Лара Хинчбъргър в „Маклелънд & Стюарт“ в Торонто, която с ненадминати разказвачески умения окастри излишните точки в сюжета и проникна още по-дълбоко във вече достатъчно сложната психика на героите. На този етап вече бяхме готови за нашата deus ex machina: Карол Барън в „Кнопф Дабълдей“ на свой ред обмисли по-широките архитектурни очертания на историята, усъвършенства и най-малките подробности, а после внесе несравнимата си преценка и свръхестествения си ентусиазъм във всички страни на дизайна, маркетинга и рекламата. Във време, когато от авторите се очаква да честват освобождаването си от посредници и „вратари“, аз като автор съм задължен на професионалистите в областта на книгоиздаването, чиято изключителна страст и експертни знания извисиха „Злата воля на Фортуна“ над всичко, което бих могъл да постигна сам.

Сред останалите, които добавяха идеи и помощ по пътя, са: Стивън Бар, Мери Джейн Колпи, Женевиев Кан-Хоуис, Андрю Лейноф, Рода и Бърни Лейноф и Картър Енис.

И накрая, но на първо място: никой не изтърпя повече по време на трудното създаване на „Злата воля на Фортуна“ от съпругата ми Елън и дъщеря ни Ариел. В действителност тази книга е посветена на неразрушимата сила на семейните връзки и без постоянната сила на семейството ми тази книга нямаше да съществува.

За автора

Майкъл Енис е преподавал история на изкуството в Тексаския университет, разработвал е музейни програми като член на фондацията „Рокфелер“ и е работил като независим уредник и консултант. Автор е на два исторически романа: „Дукесата на Милано“ и „Византия“. Освен това е писал за списания като „Ескуайър“ и „Аркитекчъръл Дайджест“ и е редовен автор в списанието „Тексас Мантли“. През последните десет години е правил проучвания за „Злата воля на Фортуна“ и се е занимавал с написването й. Живее в Далас със съпругата си Елън, която е видеорежисьор, дъщеря им Ариел и австралийската им овчарка Зоуи.

1

Повод за обявяване на война (лат.). — Бел. прев.

2

След Христа (лат.). — Бел. прев.

3

Господин (ит.). — Бел. прев.

4

Да (ит.). — Бел. прев.

5

Площад (ит.). — Бел. прев.

6

Леля (ит.). — Бел. прев.

7

Palazzo — дворец (ит.). — Бел. прев.

8

Скъпи мой (ит.). — Бел. прев.

9

Добре, добре (ит.). — Бел. прев.

10

Cвети Антоний, моят покровител (ит.). — Бел. прев.

11

Музикален инструмент, имитиращ камбани. — Бел. прев.

12

Дядо (ит.). — Бел. прев.

13

Негодници (ит.). — Бел. прев.

14

Базиликата „Свети Петър“, в която папата и днес отслужва литургии. — Бел. прев.

15

Пътят Емилия (лат.). — Бел. прев.

16

През този период проститутките често продават свещи или намират клиенти от магазините за свещи, затова името става нарицателно за проститутка от низшите класи. — Бел. авт.

17

През ХIV и ХV в. гениталиите на мъжете се покриват и подчертават от допълнително парче плат, закрепено към панталона. — Бел. прев.

18

Каменна крепост, обикновено в периферията на някой по-голям или по-малък град. Думата може да се използва като общо понятие или като местно име на крепостта (ит.) — Бел. авт.

19

Букв. „в стила на древните“, т. е. гърците и римляните (ит.). — Бел. авт.

20

Пищно палто с големи издути ръкави, често поръбено с кожа (ит.). — Бел. авт.

21

Първоначално рокля, носена над ризата от жените от всички класи, в края на ХV в. camoraсе се превръща в пищно одеяние, разкриващо много от раменете и бюста. — Бел. авт.

22

Кадифе, боядисано с много скъпа вносна червена боя — Бел. авт.

23

Голям кок, изпод който неприбраната коса се спуска по гърба. — Бел. авт.

24

Вернача — бяло италианско вино. — Бел. ред.

25

Приятелка (ит.). — Бел. прев.

26

24 юни. — Бел. прев.

27

Група музиканти, които свирят на един тромбон и два средновековни обоя (ит.). — Бел. авт.

28

„О, моя сляпа и жестока съдба“ (ит.), от композитора Виченцо Капирола (1474 — сл. 1548). — Бел. прев.

29

Латинският термин за свобода, с ударение върху юридическата защита на широките маси. Често използван през Ренесанса, когато става дума за човешките права. — Бел. авт.

30

Науката (ит.). — Бел. авт.

31

Голям струнен инструмент с подобен на китара корпус, на който се свири с лък, като на цигулка, често в акомпанимент на светски песни и развлечения. — Бел. авт.

32

Млади улични разбойници, които си служат умело с ножа и са наемани като телохранители, често пъти от по-уважавани граждани. — Бел. авт.

33

Големия площад (ит.). — Бел. прев.

34

През Ренесанса — неприличен обиден жест. — Бел. прев.

35

Ветроходен въоръжен търговски кораб, откритие на генуезците. — Бел. прев.

36

Околността около град. — Бел. авт.

37

Кръгла шапка без периферия. — Бел. авт.

38

Мерна единица за дължина, основана на дължината на ръката, приблизително между 55 и 61 см. — Бел. авт.

39

Букв. „изпята история“, като песните, изпълнявани от уличните менестрели. Значението обаче е по-скоро „приказка“ или „песен и танц“, т. е. история със съмнителна достоверност. — Бел. авт.

40

Традиционна надпревара с коне, организирана от различни италиански градове. Най-голямото palio през Ренесанса е това в Сиена; Чезаре Борджия (дук Валентино) е обвиняван в очебийна измама по време на надбягването през 1492 година. — Бел. авт.

41

Кабинет на образован и богат мъж, обикновено пълен с книги, картини, музикални инструменти и уреди, свързани с науката. — Бел. авт.

42

Трактат по архитектура, написан от римския архитект Марк Витрувий Полион (работил през I в.). — Бел. прев.

43

Десет (ит.). — Бел. прев.

44

Многогласно вокално произведение. — Бел. прев.

45

Много популярна и модна през Ренесанса игра на карти, подобна на днешния покер. Основната разлика е, че при primero се изключват осмиците, девятките и десятките, за да се образува колода от четирийсет карти, а картите фигури са с най-ниска стойност. — Бел. авт.

46

Кървави лайна, вие сте луда! (Ит.) — Бел. авт.

47

Термин, използван от ренесансовите учени за описване на експеримент и емпирични наблюдения. — Бел. авт.

48

Букв. „откритие“ или „измислица“ (ит.). Употребява се и за научните, и за културните нововъведения. — Бел. авт.

49

Голяма двузъба вилица, използвана за изваждане на плоски самуни хляб от пещ. — Бел. авт.

50

C лайна вместо мозък (ит.). — Бел. авт.

51

Добър вечер (ит.). — Бел. прев.

52

Кадифе с преплетени златни или сребърни нишки, създаващи блещукащ ефект. — Бел. авт.

53

Букв. „Ревност“. Популярна италианска танцова мелодия, основана на темата за ревността. — Бел. авт.

54

Дизайн, модел (ит.). — Бел. авт.

55

Фантазия (ит.). — В изобразителното изкуство и дизайна някакъв сложен, украсен модел — Бел. авт.

56

Картата (ит.). — Бел. прев.

57

Букв „благородният етаж“. Най-желаният етаж в едно palazzo не е приземният, а вторият, следователно това е piano nobile и обикновено там се намират големите церемониални помещения. — Бел. авт.

58

Докторе (ит.). — Бел. прев.

59

Наемници от Балканите на служба при владетелите на Южна и Централна Европа през периода ХV — ХVIII в. — Бел. прев.

60

Красота (ит.). — Бел. авт.

61

Мостът Сант' Анджело (ит.). — Бел. прев.

62

Презрително: хора от „отвъд планините“. — Бел. авт.

63

Героиня от ниско потекло от комедията на Теренций „Момичето от Андрос“, която се оказва бременна от сгодения за друга син на атински благородник. — Бел. прев.

64

„Голямата стая“ в palazzo, използвана за пиршества и балове. — Бел. авт.

65

Много благодаря (ит.). — Бел. прев.

66

Популярна игра на дъска, много подобна на табла (ит.). — Бел. авт.

67

Супа (ит.). — Бел. авт.

68

„Сонети за живота и смъртта на мадона Лаура“: 319, превод Кирил Кадийски. — Бел. прев.

69

Семейство (ит.). — Бел. прев.

70

Ателие или работилница на художник или занаятчия, обикновено с вход към оживена улица (ит.). — Бел. авт.

71

Много, много благодаря (ит.). — Бел. прев.

72

Гардероб, малък килер (ит.). — Бел. авт.

73

„Сонети за живота и смъртта на мадона Лаура“: 12, превод Кирил Кадийски. — Бел. прев.

74

Игра (ит.). — Бел. прев.

75

„Игрите на Диана“. — Бел. авт.

76

Прислужник (ит.). — Бел. авт.

77

Путка (ит.). — Бел. авт.

78

Проститутка (ит.). — Бел. авт.

79

Болница (ит.). Ренесансова Италия се отличава с мрежа от сравнително напреднали болници. — Бел. авт.

80

Cребърна римска монета на стойност около една десета от дуката (ит.). — Бел. авт.

81

Древногръцко божество на смъртта. — Бел. прев.

82

Сифилисът. — Бел. прев.

83

Задник (ит.). — Бел. авт.

84

Умопобъркан (ит.). — Бел. авт.

85

„Божествена комедия“ (ит.). — Бел. прев.

86

Дворецът на Синьорията (ит.). — Бел. прев.

87

Ултрамариново (ит.). — Бел. прев.

88

Новият свят (лат.). — Бел. авт.

89

Омагьосвам, очаровам (ит.). — Бел. прев.

90

Песенно-танцово представление, изпълнявано между отделните части на пиеса. Често пъти по-сложно поставени от пиесата, в началото на ХVII век interlude изцяло се сливат с драмата, поставяйки началото на първите опери. — Бел. авт.

91

Пенис, полов член (ит.). — Бел. авт.

92

Старица (ит.). — Бел. авт.

93

О, ти, красиво цвете на целомъдрието, което поддържаш любовта… (Ит.) — Бел. прев.

94

Топките на дявола (ит.). — Бел. прев.

95

Доктор (ит.). — Бел. прев.

96

Солидната почва (лат.). — Бел. прев.

97

Аптека и галантерия, предлагаща най-различни стоки, от храни до лекарства, стоки за дома, оръжия и строителни материали. — Бел. авт.

98

Голяма сериозност (лат.). — Бел. прев.

99

Главната катедрала в по-голям или по-малък град. Много градове наричат катедралата си просто Дуомо и по този начин превръщат думата в име. — Бел. авт.

100

Красива Флоренция (ит.). — Бел. прев.

101

Ренесанс, прераждане (ит.). — Бел. прев.

102

Голям, подобен на обой духов инструмент, както и музикантът, който свири на него. — Бел. авт.

103

Нужда, необходимост (ит.). — Бел. прев.

104

Танц, по-точно понятие, което обозначава различни видове танци, изпълнявани от големи групи в различно темпо, но по-бързи от традиционната bassadanza (ит.). — Бел. авт.

105

Малка крепост (ит.). — Бел. прев.

106

Португалецът (ит.). — Бел. прев.

107

Популярен италиански ballo (ит.). — Бел. авт.

108

Стар червен винен сорт грозде с произход от Тоскана. Името му произлиза от латинското sangius jovis — „кръвта на Юпитер“. — Бел. прев.

109

Гай Валерий Катул (87 г. пр. Хр. — ок. 54 г. пр. Хр.) — римски поет. — Бел. прев.

110

Древногръцка богиня на магията. — Бел. прев.

111

Сос (ит.). — Бел. прев.

112

Предшественик на днешния футбол, макар че включва и по-голям контакт, като в ръгбито (ит.). — Бел. авт.

113

Голям украсен скрин, в който младоженката обикновено носи чеиза си в дома на своя съпруг (ит.). — Бел. авт.

114

Любими, скъпи, душа моя. (Ит.) — Бел. прев.

115

Албий Тибул (55 г. пр. Хр. — 19–18 г. пр. Хр.) — римски автор на елегии. — Бел. прев.

116

Гай Салустий Крисп (86 г. пр. Хр. — 35 г. пр. Хр.) — римски историк. — Бел. прев.

117

Любим (ит.). — Бел. прев.

118

Стрелците, служещи си с най-ранните италиански пушки за рамо, т. нар. scoppietti (ит.). — Бел. авт.

119

През Ренесанса това не означава строго двустранна симетрия, а по-скоро пропорция, баланс и яснота, хармоничното съотношение на всички части от сграда или картина, които предоставят ясно различим модел или disegno. Когато Леонардо да Винчи пише за simmetria, той често има предвид математическите пропорции и геометричните структури, които открива в природата. — Бел. авт.

120

Букв. „здрав разум“. Леонардо да Винчи вярва, че всички сетивни впечатления се събират в sensus communis във втората кухина на мозъка (древна Аристотелова концепция), където се намира и душата. — Бел. авт.

121

Букв. „тъмна стая“ (лат.). Помещението е съвсем затворено, с изключение на малка дупчица в едната стена, през която на отсрещната стена или дори на лист хартия може да се проектира обърнат образ на това, което има в стаята. Леонардо начертава няколко диаграми, придружени от бележки, показващи как работи camеra obscura, и е много вероятно да е експериментирал с технологията. — Бел. авт.

122

Кървави лайна и оная ми ти работа на Бога! (Ит.) — Бел. прев.

123

Дай ми, Господи. Дай ми. (Ит.) — Бел. прев.

124

Практикуването и религията на вещерството. (ит.) — Бел. ред.

125

Слуга, прислужник (ит.). — Бел. авт.

126

Да ме шибат дано. (Ит.) — Бел. авт.

127

Ръка в primero, състояща се от четири карти с еднакви стойности (четири еднакви). — Бел. авт.

128

Фантазия; в изобразителното изкуство сложен, неясен мотив (ит.). — Бел. авт.

129

Най-ниската печеливша ръка в primero, изискваща само две или три карти от една боя. Стойността й се изчислява, като се добавя десет към стойността на самите карти, и петиците, шестиците или седмиците се утрояват (primero се играе без осмици, деветки и десетки). Асото е със стойност шестнайсет, а валето, дамата и попът обикновено са със стойност само десет. Най-ниският възможен numero е двайсет, а най-високият — петдесет и четири (ит.). — Бел. авт.

130

Четирийсет (ит.). — Бел. прев.

131

Папата, дук Валентин (ит.). — Бел. прев.

132

Рим, раят, адът (ит.). — Бел. прев.

133

Безкрайно скъп на сърцето ми, много диаманти, путка, чука (ит.). — Бел. прев.

134

Дук Романя Валентино (лат.). — Бел. прев.

135

Нищо (ит.). — Бел. прев.

136

Обществените бани, видно свърталище на проститутки (ит.). — Бел. авт.

137

Букв. „бог от машината“ (лат.) — спускане с машина на актьори, играещи богове, на сцената в старогръцките драми. — Бел. прев.

138

Антифонно пеене — богослужебно песнопение, изпълнявано посредством редуване на двама певци или два хора — първо от десния хор, който започва песнопението, а след това — от левия, който го довършва. — Бел. прев.

139

Технически друг член на едно и също гражданско сдружение или кръстник на нечие дете, но използвано реторично, за да демонстрира силно чувство на приятелство (ит.). — Бел. авт.

140

Бук. „Цезаров мир“ (лат.). Идва от Pax Romana— „Римски мир“, дълъг и относително мирен период в историята на Римската империя и нейните колонии, започнал при Октавиан Август и завършил със смъртта на Марк Аврелий (27 г. пр. Хр. — 180) — Бел. прев.

141

Момиченце (ит.). — Бел. прев.

142

„Човек не може истински“ (ит.), от композитора Марчето Кара (ок.1470–1525). — Бел. прев.

143

Разновидност на керамиката. — Бел. прев.

144

Средновековен инструмент за изтезания. — Бел. прев.

145

Момченце (ит.). — Бел. прев.

146

Италианската версия на името на Христофор Колумб. — Бел. прев.

147

Квинт Росций Гал (126 пр. Хр. — 62 пр. Хр.) — римски артист. — Бел. прев.

148

Данте, „Божествена комедия — Ад“, песен 34, превел от италиански Константин Величков. — Бел. прев.

149

Началото на третата фаза на луната според римския календар; за март това е 15-ият ден от месеца — денят за почит на бога на войната Марс, а също така и денят на убийството на Гай Юлий Цезар. — Бел. прев.

150

Превел от италиански Г. М. Янков. — Бел. прев.

Content

Майкъл Енис
Злата воля на Фортуна

ИТАЛИЯ ПРЕЗ 1502

ДРАМАТИЧНИ ПЕРСОНАЖИ

ЗЛАТА ВОЛЯ НА ФОРТУНА

Първа част
Пази се от истината, която търсиш

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Втора част
Човешката природа

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Трета част
Отвъд бреговете на съдбата

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Четвърта част
Най-прекрасната измама

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

БЛАГОДАРНОСТИ

За автора

1