Джеймс Баркли

Детето на нощта

Хрониките на гарваните #3

Посвещавам тази книга в памет на Стюърт Бартлет

- истински верен приятел за мен,

прекрасен съпруг за Вив и баща за Тим, Ема, Клер и Ник.

Стюърт, липсваш на всички ни.

Това е за теб.

И този път имаше хора, които ми помогнаха да облекча процеса на писането и ми предлагаха верните отговори в точния момент. Благодаря ти, Алън Миърнз - ти ми подсказа важна липсваща брънка, докато вървяхме към кръчмата в Килърни. Благодаря на Лайза Едни, Дебора Еразмус и Лора Гълвин за думите, които ми подариха. Благодаря на Дейв, Дик, Джордж и Пит, които продължават борбата за доброто дело и от мое име. Благодаря и на Саймън Спантън, чиято подкрепа и вдъхновение ми помагаха да преживея година, която понякога беше твърде трудна за мен.

Гарвани

Хирад Хладнокръвния

Незнайния воин

Илкар

Дензър

Ериан

Магове от Школите

Дистран, Господар на Хълма,

Ксетеск Вулдарок, Господар на Кулата,

Дордовер Херист, Върховен старейшина,

Листерн Ситкан, магистър,

Ксетеск Лиана, дъщеря на Дензър и Ериан

Воини, моряци, графове

Рай Дарик, генерал,

Листерн Аеб, Закрилник

Ренерей, елфида от Гилдията

Дреч Трюун, елф от Гилдията

Дреч Джасто Арлън, граф на Арлън Селик, водач на Черните криле

Джевин, капитан на „Слънцето на Калеюс“

Ал-Дречар

Ефимер, Клирес, Мириъл, Авиана

Каан

Ша Каан - Велик Каан, Хин Каан, Нос Каан

Когато Невинната обязди стихиите и земята се ширне смазана и разкъсана, ще настъпи краят на Разкола и от хаоса ще се въздигне Единството.

Тинджата, Висш маг в Дордовер

Пролог

Джарин бе ловил риба в земите северно от Зъбите на Сунара през целия си дълъг живот. Познаваше изтънко реда на приливите иютливите, както и сприхавите прищевки на вятъра. Знаеше колко прекрасно може да бъде усамотението. Заложи примамките и пусна въдиците на завет в дълбоко заливче и сега оставаше чудесното очакване - времето, което толкова обичаше. Сви единственото платно на малката лодка и се излегна по гръб, полюшван леко от вълничките.

Отвори стомната с вино, смесено с вода, извади дебела филия с шунка от торбата и подреди всичко до себе си. Загледа се във великолепната синева на небето, пресечена от тънки ивичести облачета.

Сигурно бе задрямал, защото рязко се сепна - усети как лодката се завърта някак странно. Слънцето се бе изместило малко наляво. Нещо нарушаваше съвършенството на деня, а далечен рев дразнеше слуха му.

Подпря се на лакти, вдигна глава и почовърка с пръст в лявото си ухо. Не чуваше никакви птици наоколо. През годините така привикна към резките крясъци на кръжащите чайки, че тези звуци не привличаха вниманието му. Но в този миг мълчанието на птиците го смути. Животните имат остър усет.

Съзнанието му се избистри от сънливостта. Нещо не беше наред наоколо. Небето си оставаше прекрасно, ала въздухът натежа като пред дъжд. А водата завличаше лодката навътре, макар че беше време за прилив. И грохотът май отекваше от върховете навътре в сушата - неземен шум, който така го уплаши, че чак го присви стомахът.

Джарин се смръщи, надигна се и някакво движение в морето прикова погледа му. Вцепени се.

С неимоверна бързина към него прииждаше водна стена, а зад нея се сгъстяваха и тъмнееха плътни облаци. Тази страховита, надвисваща, покрита с пяна синьосива планина се простираше докъдето погледът му стигаше и в двете посоки.

Просто гледаше, не стори нищо друго. Би могъл да издърпа котвата, да опъне платното и да обърне лодката към брега, но нямаше смисъл. Гигантската вълна се издигаше на повече от сто стъпки, нямаше къде да се скрие от нея и само щеше да намери смъртта си, запратен върху ръбестите скали.

Открай време Джарин се заричаше, че ще посрещне гибелта с отворени очи. Затова се изправи в лодката, изрече набързо молитва към духовете да го пренесат в пристанището, приютило душите на предтечите, и се наслади на смразяващата мощ на стихията до мига, когато тя го потопи в забравата.

1

Покритата с чергило каруца трополеше към Ястребови зъбери по обраслите коловози на коларския път край гората. Колелата подскачаха по камъните, дървенията скрибуцаше, металните нитове скърцаха. Коларят подканяше двата си коня да побързат, плющеше с поводите и подвикваше насърчително, а животните теглеха неустойчивия товар с такава скорост, че краят беше неизбежен.

Но имаше време дотогава.

Всеки подскок по неравностите раздрусваше коларя, Който изви глава да погледне през рамо. През облака прахоляк зад каруцата виждаше, че онези приближават. Шестимата конници бързо скъсяваха разстоянието, не им пречеше теренът, спъващ колелата.

От половин ден гледаше как го настигат, зорките му очи ги откриха почти в същия миг, когато го забелязаха и подгониха. Отначало не се наложи да се носи толкова шеметно напред, но с отминаването на следобеда пролича, че преследвачите са готови да изтощят конете си до смърт, за да го настигнат. Нищо изненадващо. Това, което те очакваха да намерят под чергилото, струваше далеч повече от живота на няколко ездитни животни.

Той пак се загледа с усмивка в пътя отпред и разтръска поводите. С наближаването на здрача по ясното небе плъзваха облаци. Коларят се почеса по брадичката и огледа конете си. По хълбоците им се стичаше пот, те мятаха глави и в усилията си да теглят по-бързо притискаха уши към главите си и се блещеха.

- Добре се справихте - похвали ги той.

Дадоха му толкова време, колкото му бе нужно.

Пак се озърна. Онези бяха на стотина крачки зад него. Глух удар оповести долитането на първата стрела. Той си пое дъх. Моментът бе настъпил.

Сгушил глава в раменете си, коларят пусна поводите и се метна върху десния кон. Тутакси усети през панталона колко е сго- рещено тялото му, чуваше тежкото му дишане.

- Кротко сега, кротко... - промърмори тихо.

Потупа шията на коня и извади кинжала си. Острието бе наточено и с един замах сряза хамутите. Смуши с пети животното и то отскочи надясно от каруцата, в която остана впрегнат другият кон. Каруцата рязко забави ход и кривна вляво. Мъжът се надяваше да не се преобърне.

Отвърза юздата от рога на седлото, наложи волята си на коня и наведен над шията му препусна встрани. А когато чу викове зад гърба си, дръпна юздата и се обърна.

Враговете бяха при каруцата с отметнато нагоре чергило. Кръжаха наоколо и гневно се обвиняваха един друг. Той знаеше, че и те го виждат, но нямаше значение. Вече не можеха да го хванат, но още по-важно беше, че ги отклони от тяхната цел. Половин ден бяха преследвали празна каруца.

Но нямаше време да се хвали сам. Успя да подлъже шестима хапльовци, а далеч по-хитроумни врагове продължаваха преследването. Те нямаше да се издадат толкова лесно.

* * *

Ериан се взираше в дъщеря си, която дремеше неспокойно в скута ѝ, и за пръв си зададе въпроса дали не е постъпила непоправимо глупаво. Първият им ден в Трънливата гора мина леко. Лиана беше с ведър дух, двете си тананикаха песнички за пътешественици, докато вървяха на юг. Осеяната със слънчеви лъчи гора лъхаше на чиста, приветлива свежест. Първата нощ беше същинско приключение за момичето - спа на открито, завита с наметалото на майка си и пазена от заклинания против натрапници. А когато Лиана се унесе, Ериан стори още нещо - настрои усета си към спектъра на маната в търсене на признаци, че не всичко е наред.

Не защото очакваше някаква опасност през тази нощ. Разчиташе, че онези от Гилдията знаят какво вършат и ще ги закрилят. И макар че в Трънливата гора се навъртаха вълци, не бе известно да налитат на хора. Впрочем като магьосница от Дордовер тя можеше да се предпази по-добре от почти всеки друг.

Но през втория ден настроението се промени. Навлязоха в горските дебри, покровът от клони и листа над тях се сгъсти и повечето време вървяха в сенките. Ободряваха се само когато слънцето проникваше до земята около краката им. Разговорите и песните се накъсваха, а накрая секнаха. Ериан се мъчеше да измисли какво да каже на своята все по-настръхнала дъщеря, а и откриваше, че думите сякаш се плъзгат покрай ушите на Лиана, виждаше уплаха в очите ѝ.

Трябваше да си признае, че същите чувства спохождат и нея. Разбираше - или поне си внушаваше, че разбира - защо се налага да вървят сами. Но доверието ѝ в Гилдията чезнеше бързо. Очакваше някой да ги потърси, а това все не се случваше. И сега всяко припукване на съчка или проскърцване на клон я сепваха. Ослушваше се напрегнато за птичето чуруликане и се опитваше да разсее с него Лиана. Излъга я, че когато птиците пеят, не може да има опасност наоколо.

Стараеше се да запази усмивката на лицето си, обаче знаеше, че не е убедила докрай момичето в необходимостта да продължат нататък. Малката ѝ дъщеря се умори и към края на следобеда спряха. Ериан се облегна на покрито с мъх дърво, а Лиана задряма. Горкото дете! Едва на пет години е принудено да се спасява с бягство, без да проумява защо.

Ериан погали дългата черна коса на момичето и побутна настрани куклата, която опираше в бузата ѝ. Загледа се към гората. Шумоленето на ветреца между дърветата и поклащането на сенките ѝ се струваха някак злонамерени. Въображението ѝ показа прокрадваща се вълча глутница и тя тръсна глава, за да се отърве от видението. Но някой наистина ги дебнеше. Ериан ясно долавяше това. Не успяваше да прогони мисълта, че вървящият подире им не принадлежи към Гилдията.

Сърцето ѝ изведнъж се разтуптя и я обзе паника. Пред нея се мяркаха сенки, оформяха се в човешки силуети и избягваха извън полезрението ѝ точно преди да ги различи. Устата и пресъхна. Защо се озоваха тук?! Жена и малко дете, преследвани от сила, на която не можеха да се опълчат. И повериха живота си на чужди хора, които несъмнено вече са ги изоставили.

Колкото и топъл да бе следобедът, Ериан се разтрепери и разсъни Лиана, чийто поглед потърси утеха в очите на майката, но не я откри.

- Мамо, те защо само гледат отстрани? Защо не ни помагат?

Ериан мълчеше, момичето повтори въпроса и добави:

- Не ни харесват ли?

Жената се засмя и погали дъщеря си по косата.

- Че може ли някой да не те харесва? Мисля си, че се налага да обикалят наоколо, за да не успее никой да ни издебне.

- Мамо, а кога ще стигнем?

- Скоро, мила. Скоро. И тогава ще си отдъхнеш. Сигурно вече сме близо.

Но думите прозвучаха пресилено и в собствените ѝ уши, а вятърът в клоните сякаш нашепваше за гибел.

Лиана я изгледа строго, макар че брадичката ѝ потрепваше.

- Мамо, тук ми е неприятно.

Ериан сгуши глава в раменете си.

- И на мен, скъпа. Искаш ли да си намерим по-хубаво място?

Лиана кимна.

- Няма да позволиш на лошите хора да ме хванат, нали?

- То се знае, че няма.

Помогна на дъщеря си да се изправи, намести раницата на гърба си и пак поеха на юг, както им бяха заръчали. Докато крачеха забързано, наплашени от невидимите опасности наоколо, Ериан се мъчеше да си припомни как биха се отървали от преследвачи Незнайния воин или Троун. Те щяха да внимават къде стъпват и да оставят фалшиви следи, заблуждаващи врага за посоката. Дори поумува не може ли да носи Лиана под Невидимо було, за да не ги зърне никой. Това би изцедило силите ѝ...

Подсмихна се невесело. Тази непривична за нейната дъщеря игра поне за малко щеше да отвлече вниманието ѝ, но залогът беше твърде голям.

* * *

Онези се промъкваха доста умело в гората, но очите на елфите не пропускаха нищо под сенчестия покров на листака. Ренерей си призна, че ловкостта им я изненадва - движеха се безшумно, стараеха се да не оставят никакви следи. Дори одобряваше резките криволици в прокрадването им - опитваха да прикрият посоката, в която са се запътили.

И биха успели да се отърват от почти всеки друг следотърсач. Но Ренерей и Трюун бяха израснали в гората, откриваха и най- нищожната промяна, причинена от минаващите хора. Сухо листо, прилепено от подметка към влажната пръст. Откъртено с рамо хлабаво парче кора на издайническа височина. Разместени парчета от съчка. А дори тези хора нямаше как да скрият мимолетната сянка, откроила се под сноповете слънчеви лъчи, завихряния- та във въздуха и по-тревожната гълчава на горските обитатели.

Ренерей водеше, Трюун охраняваше сестра си на двайсетина крачки встрани и малко по-назад. Двамата елфи вървяха по дирите цял ден и постепенно догонваха набелязаните жертви, но не допускаха те да доловят, че са преследвани.

Тя се промъкваше присвита, погледът ѝ шареше напред, всяко пристъпяне на кожените ѝ ботуши беше уверено и безшумно, а зелените и кафявите петна по наметалото, куртката и панталона я сливаха с нашарената от слънцето гора. Вече бяха близо до целта. Птиците, свили гнездо в хралупа на висока ела малко по-нататък, зацвърчаха неспокойно, а в изпръхналата пръст полека се изправяха стръкове трева, настъпени съвсем скоро от човешки крак.

Ренерей спря до широкия дънер на грамаден стар дъб и опря длан в него, за да усети енергията му, а другата ръка протегна с изпънати пръсти и даде знак на Трюун. Без да поглежда към него, знаеше, че се е скрил.

На десет крачки пред нея нарушените въздушни потоци, които проличаха по разкривените очертания на шубраците, издадоха присъствието на маг под Невидимо було. Той се промъкваше съвсем бавно, за да остане недостъпен за зрението, и Ре- нерей отново изчака малко, за да се възхити на уменията му.

Приведена така, че пръстите ѝ почти докосваха земята, тя го доближи, а погледът ѝ фиксираше разположението на сенките, за да си представи умът очертанията на тялото му. Висока, стройна и силна фигура, но магът или магьосницата не подозираше своята гибелна уязвимост. Елфидата не издаде никакъв звук, движенията ѝ не се отразиха на нищо наоколо, а тварите в гората не се смутиха от появата ѝ.

В миг извади кинжала си от кожената кания, изправи се рязко, стисна с пръсти челото на мага и отметна главата назад, а другата ръка преряза гърлото му. Кръвта плисна върху зелените листа, мъжът потрепери за последен път, толкова сащисан, че дори не изохка. Заклинанието на Булото се разпръсна и откри черни, прилепнали по тялото дрехи и бръсната глава. Когато ги убиваше по този начин, Ренерей не поглеждаше лицата им. Изненадата и потресът, застинали в очите им, само подклаждаха чувството ѝ за вина.

Тя положи трупа по лице върху пръстта, избърса ножа и го прибра. После даде знак на Трюун, че продължават напред.

Някъде наоколо се спотайваше още един, Ериан и Лиана бягаха уплашени, а денят скоро щеше да свърши.

* * *

Дензър седеше в кресло до огнището, но в кабинета беше прохладно и есенният вятър разтърсваше прозорците. В мътното сиво небе се носеха изронени листа, ала мразовитите повеи навън не можеха да се мерят със студа, сковал душата на мага от Ксетеск, откакто дойде в Кулата на Дордовер.

Още в мига когато пристигна конникът пратеник и поиска да говори с него, той се досети, че положението е отчайващо. Но мъртвешката тежест в стомаха му и прескачащите удари на сърцето се превърнаха в леден гняв, когато научи, че са прахосали цели шест седмици в препирни дали изобщо да го повикат.

Отначало го жегна разочарованието, че Ериан не се е опитала да достигне съзнанието му с мисловна връзка, но пък неведнъж бяха минавали седмици преди умовете им да се потърсят отново. А сега, нерадостно си напомняше Дензър, и голямото разстояние би могло да ѝ попречи, ако се опита.

Сгъна писмото и го пусна в скута си, после вдигна поглед към Вулдарок. Дебелият Господар на Кулата в Дордовер още се пре- потяваше, след като го придружи до жилището на Ериан. Вулдарок пристъпи неловко под пронизващия поглед на госта.

- Шест седмици... За какво пропиляхте толкова време, по дяволите?

Дебелакът попи с кърпа челото си и я плъзна нагоре по плешивото теме.

- Търсихме. Мъчим се да ги открием и не прекратяваме усилията си. Те са от Дордовер.

- Но освен това са мои съпруга и дъщеря, макар че в момента не живеем заедно. Не сте имали право да криете от мен вестта за изчезването им дори един-единствен ден.

Дензър огледа кабинета, купчините скрепени с върви книжа, книгите и пергаментите, наредени прилежно по лавиците, под- рязаните фитили на свещите и фенерите, плюшеното зайче, сложено грижливо върху възглавничка. Толкова неприсъщо за Ериан, която се наслаждаваше на безпорядъка, докато работеше. Личеше, че не са я отвели против волята ѝ. Разтребила е, защото е имала намерение да не се връща дълго. А може би никога.

- Не е толкова просто - предпазливо възрази Вулдарок. - Има си процедури и правила...

Дензър се надигна устремно от креслото и почти изблъска Господаря на Кулата.

- Не си и помисляй да ми пробутваш тези глупотевини - застърга гласът му. - Проклетата ви гордост и интригите във вашия Кворум са ме лишили от възможността да издирвам дъщеря си и любимата си цели шест загубени седмици! И какво по-точно постигнахте с вашето търсене?

Дензър виждаше как нови капки пот избиват по месестото зачервено лице на Вулдарок.

- Намирахме неясни следи. Чухме слухове, че са ги видели тук или там. Нищо определено.

- Значи ви бяха нужни шест седмици за „нищо определено“? При цялата внушителна мощ на Дордовер?

Дензър млъкна, щом долови как присвитите очи на Вулда- рок гузно се отвърнаха встрани. Магът от Ксетеск се усмихна и отстъпи крачка назад, пръстите му разсеяно се плъзнаха по купчинка листове.

- Тя ви е сварила неподготвени, а? Всички вас... - Той се засмя. - Изобщо не сте подозирали, че може да си тръгне, нито накъде ще се отправи, нали?

Вулдарок премълча и Дензър кимна.

- И какво направихте? Изпратихте магове и войници в Лис- терн? В Корина? В Чернотрън? Може би дори в Ксетеск. А после? Претърсихте горите наоколо, изпратихте вестоносци в Гиернат и Джейдън?

- Земите, които трябваше да претърсим, са обширни - сдържано отбеляза Вулдарок.

- Но при цялата ви безмерна мъдрост никой от вас не е бил толкова прозорлив, че да я опознае достатъчно и да се досети накъде би могла да се запъти? - Дензър цъкна с език и се чукна с пръст по слепоочието. За миг злорадо му олекна, че вижда Вулдарок толкова смутен. - Липсва ви усет, а? И накрая пратихте човек да ме доведе, та аз да разбера. Но толкова се забавихте... И защо?

Господарят на Кулата пак изтри лицето и ръцете си с кърпата, после я прибра.

- Колкото и близко да си свързан с Ериан и Лиана - подхвана той, - двете бяха под закрилата на Дордовер. Длъжни сме да се грижим за доброто си име, да се придържаме към правилата. Искахме да ги върнем без излишен... шум.

Вулдарок разпери ръце и насили устните си да изобразят усмивка.

Дензър поклати глава и повторно пристъпи към него, Вулдарок се дръпна сепнато, опря крака в кресло и тежко се тръшна в него. Лицето му пламна.

- Надяваш се да ти повярвам ли? - сопна се Дензър. - Пазили сте в тайна изчезването на Лиана, но това няма нищо общо със стремежа ви да не се изложите. Други са ви подбудите. Искали сте да я приберете обратно във вашата Школа преди дори да науча, нали? - Той се наведе над мокрото от пот лице и усети по бузите си топлия, леко вмирисан на спирт дъх. - Защо ли, питам се... Уплашихте се, че тя може да изникне изведнъж пред прага на друга Школа с по-способни магове?

Вулдарок пак разпери ръце, но по-нерешително.

- Лиана е дете с единствени по рода си дарби. А тяхното развитие трябва да бъде насочено правилно, за да избегнем крайно нежелателните последствия.

- Например пробуждането на способности, събрали магията на всички Школи? Не бих казал, че това е крайно нежелателно. - Дензър се подсмихна. - Ако това се случи някога, би трябвало да празнуваме.

- Вразуми се, Дензър! В Балея няма място за нов Септерн. Нито днес, нито когато и да било. Светът се е променил.

- Дордовер не може да говори от името на цяла Балея. Лиана може би ще покаже на всички ни пътя напред.

- Напред ли? - изсумтя Вулдарок. - Завръщането към Единството ще бъде крачка назад, приятелю от Ксетеск, пък и едно надарено дете още не означава такава крачка. Едно дете само по себе си е безсилно.

Старият маг от Дордовер изведнъж си прехапа устните.

- Само ако ѝ попречите да разгърне заложбите си... - понечи да се заяде Дензър, обаче гласът му спадна до шепот. - О, това ли било?! Ако ще боговете да се сгромолясат, Вулдарок, но падне ли косъм от главата ѝ...

Дебелакът се подпря с ръце и стана.

- Никой няма да ѝ стори зло. Успокой се. Ние в Дордовер сме магове, а не ловци на вещици. - Той пристъпи към вратата. - Но те съветвам да я намериш и да я доведеш тук. И то скоро. Повярвай ми, важно е за всички ни.

- Я се махай! - промърмори Дензър.

- Позволи ми да ти напомня, че се намираш в моята Кула! - озъби се Вулдарок.

- Разкарай се! - кресна магът от Ксетеск. - Нямате представа с какво си играете!

Той се отпусна на креслото си.

- Напротив. Мисля, че ще се убедиш колко ясно осъзнаваме положението - натърти Вулдарок преди да се затътри навън.

Дензър чуваше затихващите тежки стъпки в облицования с дърво коридор. Пак разгъна писмото, което те дори не бяха намерили, макар че Ериан не си бе направила труда да го крие хитроумно. Но той бе отгатнал, че му е оставила писмо. Както се бе досетил, че никой друг не го е открил. Да, никакъв усет нямаха...

Прочете писмото отново и въздъхна. Бяха изминали четири години и половина, откакто стояха заедно в полето пред къщата на Септерн. Но и до ден-днешен другите от отряда на Гарваните оставаха единствените, на които би разчитал да му помогнат. А те бяха малцина. Ериан изчезна, Троун може би още тичаше с глутницата си из Трънливата гора. Значи оставаха Хирад, с когото се скара твърде зле преди години и оттогава нямаше никаква вест от него, Илкар, който се бъхтеше до пълно изтощение сред развалините на Джулаца, и разбира се - огромният мъжага.

Дензър се засмя неволно. Да, той е най-важен. А можеше да стигне при него в Корина само за два дни, ако прелети цялото разстояние. Вечеря в „Гарвановото гнездо“ с Незнайния воин на чаша от червеното вино на Блекторн - това щеше да е приятно.

Реши да тръгне от Дордовер още призори. Пресегна се към звънчето, за да поиска да запалят камината. Имаше още много работа. Усмивката му се стопи. Маговете от Дордовер щяха да упорстват в издирването, а той не би рискувал те да се доберат първи до Лиана. Писмото го успокояваше, че това едва ли може да се случи, но как можеше да е сигурен? И тъкмо онези, от които Ериан бе търсила помощ, бяха заплаха за дъщеря му.

Имаше още нещо, и то твърде важно, което долавяше смътно, но все не успяваше да го извлече от подсъзнанието си. Беше свързано с пробуждането на дарбата...

Силен повей раздруса прозорците, но спря тутакси. Дензър вдигна рамене, седна до бюрото и започна внимателно да преглежда книжата по него.

* * *

Корина гъмжеше от хора. Търговията вървеше чудесно през цялото лято и не се усети голямо затихване с настъпването на новия сезон, само понамаляха пътешествениците и пътуващите работници, които се местеха на топло в Южния континент.

Две години след края на войната упорито се носеха слухове за още битки, повишаване на данъците и ново нашествие на западняците, но най-сетне спокойствието со завръщаше По доскоро пустите кейове и пазарища в града сега сякаш се тълпяха всички търговци, решени да се възползват и от най-нищожния шанс за печалба. Пазарите не затваряха до късно, денем и нощем акостираха все повече кораби, а в странноприемниците, гостилниците и хановете не бяха виждали такова оживление от годините на разцвет за Търговския съюз на Корина. Разбира се, разприте между бароните бяха започнали отново и за наемниците пак настъпиха добри времена. Но Гарваните вече не участваха в сражения.

„Гарвановото гнездо“, разположено недалеч от централния пазар, се пълнеше от ранни зори с поднасянето на закуската та чак до късна вечер, когато от печените прасета оставаха само костите и загоряла мазнина по шишовете.

Незнайния воин изпроводи последния пияница, затвори вратата и се обърна да огледа кръчмата. Зърна отражението си в едно от малките огледала, закрепени на колоните в залата. Колкото и късо да бе подстригана косата му, личеше как посивява до оттенъка на очите, обаче очертанията на челюстите му оставаха все тъй резки. А скритото под бялата риза и тъмнокафявия панталон могъщо тяло запазваше цялата си сила благодарение на упорити занимания. Тридесет и осем години... Не му тежаха, но пък той вече не участваше в битки. Имаше си предостатъчно причини да се оттегли.

Стражата удари клепалото, за да отбележи първия час от новия ден, но щяха да минат поне още два часа преди той да влезе през вратата на собствения си дом. Надяваше се Диера този път да изкара по-спокойна нощ с малкия Джонас. Болките в стомаха тормозеха момченцето и то беше доста сърдито през повечето време.

Незнайния воин с усмивка се върна при тезгяха, където Томас вече бе сложил две кофи с гореща сапунена вода, парцали и дълга дървена дръжка. Най-щастлив се чувстваше в миговете, когато нощем заставаше над люлката да погледа своя спящ мъничък син или се будеше до Диера с лъчите на слънцето, проникнали през прозореца на спалнята. Изправи килната табуретка и шумно отпусна длани върху тезгяха, изпод който се подаде Томас с бутилка гроздова ракия от Южните острови и две малки чашки. Сипа по глътка за двамата. Томас скоро щеше да навърши петдесет години и вече нямаше никаква коса по главата си, но очите му все така искряха под веждите, а високата му фигура беше гордо изправена и показваше желязно здраве.

- Да пием за поредната добра вечер - подаде той чашата на Незнайния.

- И за досетливостта да наемем още двама прислужници. С тях доста ни олекна.

Двамата бяха приятели от над двайсет години и поне през дузина от тях - съсобственици на „Гарвановото гнездо“. Чукнаха чашите си и отпиха. По една-единствена чашка късно вечер - неизменно спазваха този ритуал през последните четири години. Незнайния воин се бе сражавал цяло десетилетие редом до съратниците си от отряда на Гарваните тъкмо за да се наслаждава накрая на тези мигове от прекрасния живот без приключения.

Потърка лицето си и усети наболата през деня брада, после се озърна към вратата на задната стая, изрисувана с емблемата на Гарваните. Рядко я отваряха напоследък.

- Момко, май пак не те свърта на едно място? - подхвърли Томас.

- Така е - потвърди Незнайния, - но причината не е каквато си мислиш.

- Брей! - изви вежди по-възрдстнйят мъж. - Правичката да си кажа, все не можех да повярвам, че йакрая ще се укротиш и дори ще въртиш кръчмата заедно с мен.

- Защото не си очаквал да оцелея, а? - подкачи го Незнайния и взе кофа и парцал.

- Не съм се съмнявал нито за миг, но ти си скиталец по душа, Сол. Боец. Това ти е в кръвта.

Незнайния позволяваше само на Томас и Диера да го назовават с истинското му име на Закрилник, а дори когато те го изричаха, винаги се сепваше. Защото означаваше, че нещо ги е накарало да се тревожат за него. А и той сам си признаваше, че не се е укротил напълно. Имаше още работа за вършене в Ксетеск - трябваше да ги притиска, за да продължат с проучванията и да върнат свободата на онези Закрилници, които я пожелаят. Имаше и приятели, с които искаше да се види. Не отричаше поне пред себе си, че нескончаемото еднообразие понякога му дотяга, и копнееше да потегли на кон с вързаната на гърба му ножница на меча. Това желание му помагаше да се чувства жив.

И го лишаваше от спокойствие. Ами ако никога не улегне? Внушаваше си, че тези желания ще избледнеят в не толкова далечното бъдеще. Поне вече не му се искаше да се сражава в първата редица и намираше утеха в това. А предложения не липсваха.

- С това е свършено - усмихна се той на Томас. - Предпочитам да бърша пода, вместо да се бия. Така рискувам само да ми се схване гърбът.

- Тогава защо си настръхнал?

- Дензър идва насам. Долових го. Както винаги.

- Виж ти... Кога? - понамръщи се Томас.

- Скоро - сви рамене Незнайния. - Съвсем скоро.

Роб, синът на Томас, влезе през задната врата, която водеше към конюшните. През последните години възторженият юноша се бе превърнал в силен и разсъдлив младеж. Зелените му очи проблясваха на лицето с високи скули под късата кестенява коса. По тялото му изпъкваха мускулите, заякнали от неуморния труд около конете, седлата и каруците. По добродушния си нрав Роб беше пълно подобие на своя баща.

- Всичко ли е прибрано и заключено? - обърна се Томас към него.

- То се знае - отвърна Роб, пристъпи към тезгяха и взе втората кофа и дългата дръжка с увит около напречника парцал. - Хайде, старче, лягай си, остави на младите да разтребват - добави, ухилен до ушите.

Незнайния се усмихна.

- Доста време мина, откакто някой ме е причислявал към младите.

- Е, в сравнение с него... - кимна Роб към баща си.

Томас довърши бърсането на тезгяха и пусна парцала в кофата.

- Добре де, старчето ще се вслуша в съвета на младока. Ще се видим утре.

- Лека нощ, Томас!

- Лека нощ, татко!

- Аз ще се заема с масите - каза Незнайния на Роб, - ти почисти пода и огнищата.

Преполовяваха работата, когато ги прекъсна трескаво тро- пане по входната врата. Незнайния изпухтя.

- Май знам кой е. Роб, погледни има ли гореща вода за кафе, моля те. И отскочи до килера за чиния с повечко хляб и кашкавал.

Младежът опря дръжката с парцала в ъгъла и се шмугна припряно зад тезгяха. Незнайния дръпна резетата и отвори. Дензър залитна и едва не се свлече в ръцете му.

- Богове! - възкликна огромният мъж. - Дензър, какви си ги вършил?

- Летях - отвърна магът. Облещените му очи бяха хлътнали, лицето му белееше вледенено. - Ще ми помогнеш ли да вляза на топло? Малко съм премръзнал.

- Хъмм... - проточи Незнайния.

Замъкна треперещия Дензър в задната стая, придърпа кресло към незапалената камина и настани мага на меката тапицерия. В стаята нямаше особени промени. Под плътно затворените капаци на прозорците бяха сбутани масата и столовете, покрити с бяло платнище. Тази маса пазеше спомени за пиршества и трагедии, а Незнайния винаги се натъжаваше, като се сетеше как на нея бе лежал трупът на Сирендор Ларн, най- добрия приятел на Хирад.

Креслата още бяха наредени в полукръг пред камината, но Незнайния ги разместваше всеки ден, за да се упражнява в усамотение с прословутия си двуръчен меч. От опит се бе уверил, че животът в Балея всеки миг може да ти поднесе някоя изненада.

Роб отвори вратата с крак - с едната ръка крепеше поднос с каничка, над която се виеше пара, чаши и отрупана с храна чиния, с другата носеше лопата, пълна с тлееща жарава. Незнайния взе всичко и му кимна с признателност.

- Не се притеснявай за чистенето, аз ще довърша - каза му Роб.

- Благодаря ти.

- Той добре ли е?

- Малко е премръзнал - успокои го Незнайния, макар да беше сигурен, че не само студът мъчи Дензър.

Вече бе зърнал болката в очите му и знаеше, че само отчаяние може да го е тласнало към такова изчерпване на силите.

Побърза да разпали огъня, сложи чаша кафе в ръцете на мага и остави чинията на масичка до креслото. Седна на своето кресло и зачака Дензър да проговори.

Магът от Ксетеск имаше окаян вид. Брадата му не беше подравнена, косата стърчеше на всички страни изпод малката черна шапка, лицето му бледнееше, около кръвясалите очи имаше тъмни кръгове, а устните бяха синкави. Погледът му шареше по стаята и той начесто отваряше уста, обаче не се чуваше нито дума. Дензър сам се бе изцедил до предела, отвъд който никой не можеше да прекрачи. Запасите от мана не бяха неизчерпаеми дори у магове с необикновени дарби като неговите. Малка грешка можеше да се окаже гибелна, особено когато магът летеше със Сенчести криле.

Незнайния се чувстваше свързан с Дензър още от безвъзвратно отминалите дни като Закрилник, когато магът беше негов Повереник. Не можеше да мълчи повече.

- Разбирам, че нещо те е подтикнало да дойдеш тук колкото може по-бързо, но няма да постигнеш нищо, ако се погубиш сам. Дори ти не би могъл да поддържаш заклинанията безкрайно дълго.

Дензър кимна и поднесе чашата към устните си. Изохка, когато горещата течност опари гърлото му.

- Толкова малко ми оставаше... Не исках да спирам точно пред града. Така щяхме да загубим още един ден.

Говореше малко завалено заради изтръпналите устни. Опита се да каже още нещо, но се разкашля силно. Незнайния се приведе напред и грабна чашата от ръцете му, за да не разлее кафето.

- Не припирай толкова. Вече си тук. Когато поискаш, ще ти постеля да си легнеш. Успокой се.

- Не мога - смънка Дензър. - Те са подгонили моето момиченце. Ериан я е отвела нанякъде. Трябва ние да ги открием първи, иначе ще я убият. О, богове, тя не е някакво зло изчадие, а малко момиче! Нужни са ми другите Гарвани.

Потокът от думи потресе Незнайния. Решението, което предлагаше Дензър, беше не по-малко стъписващо от проблема. Отрядът на Гарваните бе разпуснат и всеки продължи по свой път. Нямаше начин да се съберат отново.

- Помисли трезво, Дензър, и не бързай. Искам да чуя всичко от самото начало.

* * *

Нощта се спускаше над южните склонове на Баланските планини, на половин ден път с кон от почти възстановения град Блекторн. Звезди обсипваха небето, луната светеше бледо и мракът не беше непрогледен.

Хирад Хладнокръвния се спускаше по стръмната пътека почти безшумно. Би могъл да мине оттук и с вързани очи, ако се наложи, но сега беше важно да слезе бързо и незабелязано по ковар- ната кал и хлабави камъчета. Пак идваха ловци и трябваше да ги спре. Но дори и те да намереха смъртта си подобно всички останали, Хирад си знаеше, че така няма да прекрати тези тъпотии.

Малцина дръзваха да се заемат с това, но броят им нарастваше, подготвяха се все по-хитроумно и усърдно, а сведенията за навици и слабости плъзваха из Балея и стигаха до наострени уши. Изпитваше погнуса към тези мъже и жени, но и разбираше подбудите им.

Алчност. И стремеж да извоюват уважението, полагащо се на онези, които са се върнали с най-изумителния ловен трофей. С глава на дракон. Затова не би напуснал драконите Каан, дори да му се искаше. Не че бяха чак толкова уязвими, но винаги имаше опасност... На хората не можеше да им се отрече упоритостта и находчивостта. Ето, тази дружинка бе измислила нещо ново.

Все още му бе трудно да проумее що за твари са способни да , забравят толкова бързо какво дължи Балея на драконите. Незнайния воин му помогна да разбере какво става още когато дойде при него с вестта, че се готви първото нападение - дочул пиянски хвалби в„Гарвановото гнездо“.

- Недей да се чудиш, Хирад - бе му казал той. - Рано или късно определят цена за всичко, а винаги ще има хора, които отказват да повярват в заслугите на Каан към Балея. Има и други, на които просто им е все едно. Интересува ги само колко пари могат да спечелят. Честта и уважението не се превръщат в кесии със злато.

Тези думи разпалиха яростта на Хирад - тъкмо това бе искал да постигне Незнайния. Така винаги беше нащрек и успяваше да надхитри ловците. В невежеството си опитваха с магии, с отрова, с огън или с груба сила. Но сега извличаха поуки от смъртта на предшествениците си, наблюдаваха и дебнеха. И Хирад за пръв път се поддаваше на безпокойството.

Този път бяха шестима - трима воини, маг и двама майстори. Напредваха бавно и предпазливо през подножието на склона, където драконите живееха в своя Чоул. Явно бяха отбягвали обитаваните местности, за да не предупреди никой Хирад. Идваха с умело сглобена балиста, която изстрелваше дървени колове с железни върхове.

Простичък план, какъвто е присъщ на всички умни замисли. Ако Хирад не се заблуждаваше напълно за намеренията им, щяха да нападнат още тази нощ - знаеха, че драконите излитат да търсят храна под прикритието на мрака. Щяха да разположат балистата под обичайния маршрут на Каан. Силата на оръжието стигаше да нарани или може би дори да осакати дракон при повечко късмет.

Не искаше да рискува, затова се спусна да пресрещне групата преди да даде знак на драконите, че е време да се появят. Ловците бяха допуснали две грешки. Не включваха самия Хирад в сметките си и сред тях имаше само един елф. Това беше слабост в тъмните часове и скоро щяха да се убедят, че нощта няма милост.

Наблюдаваше ги през пролуката в сцепена скала. Сега бяха трийсетина стъпки по-надолу и на стотина разкрача от него. Успяваше да проследи движението им в равната сивота наоколо по тънкия лъч на закрития фенер, проскърцващите колела на балистата и глухото потропване на копита.

Доближаваха малка равна площадка и той се досети, че ще разположат оръжието там. Стърчащ камък им осигуряваше чудесна опора за балистата. Сега знаеше какво да направи.

Върна се малко назад, мина отдясно и слезе в плитка падина, Проточила се успоредно на малкото плато. Прокрадна се под ръба му и зачака, без да вади меча от ножницата.

Магът водеше конете нагоре, от другата страна на впряга вървеше един боец. Двама майстори вървяха зад балистата, а другите бойци охраняваха тила на групата.

Хирад чуваше тежкото дишане на животните и приглушените им стъпки, макар че копитата бяха увити в парцали. Колелата на балистата чегъртаха по чакъла и понякога скърцаха, въпреки че осите им бяха грижливо смазани.

Преди пътеката да излезе на равното имаше двайсетина разкрача стръмнина. През деня валя обилно и мястото сигурно беше хлъзгаво. Ловците забавиха ход, магът хвана хамутите и започна да подканя конете.

- Не им давай да спират! - изсъска някой отдолу, но думите се чуха надалеч в нощната тишина.

-Ще стигнем, само не припирай - разнесе се друг глас.

Магът се показа над ръба. Хирад изскочи на равното, хвърли се в краката му и го събори. Магът се стовари тежко на земята. Варваринът го връхлетя и заби юмрук в слепоочието му. Главата на елфа се блъсна в камък и той замря.

Хирад се втурна покрай сепнатите коне и измъкна меча. Воинът от другата страна на впряга тепърва се обръщаше и нямаше шанс да се защити. Варваринът го съсече през ребрата и когато мъжът падна с крясък, се наведе и му прошепна:

- Повярвай ми, на теб ти провървя.

Хирад укроти единия кон, понечил да се вдигне на задни крака, и сряза едното въже. Балистата се килна и животните по инстинкт прекрачиха, за да уравновесят тежестта ѝ. Отдолу четири лица застинаха в нямо изумление. Лъснаха остриета.

- Предупредих един от предишните да предадат на всички желаещи, че тук ще намерят само гибел. Но вие сте решили да не слушате - извика Хирад и преряза второто въже.

Балистата се срина бързо по надолнището, принуди ловците да се разпръснат и набра инерция, докато се друсаше по камънака. Едно колело се изтръгна, цялата конструкция зави наляво и падна през ръба на пътеката. След миг-два се натроши с трясък между дърветата двеста стъпки по-надолу.

Майсторите се озъртаха към бойците, не знаеха какво да правят.

- Вече с нищо не могат да ви помогнат - подвикна Хирад.

Мислено добави: „Сега е безопасно, Велики Каан.“ От възвишенията зад варварина се издигна сянка и се спусна към пътеката. Замахът на огромните криле надигна вятър, от устата се носеше гръмовен яростен рев. Ловците се врътнаха на пети и побягнаха, но друга сянка препречи пътеката под тях, появи се и трета.

Трите дракона закриваха звездите, могъщите им туловища висяха във въздуха. Слетият рев отекваше от околните планини и накара ловците, превърнали се в плячка, да запищят от ужас. Скупчиха се на място, а драконите кръжаха с лениви движения на крилете, от които тревата полягаше. Всеки от крилатите зверове беше дълъг над сто стъпки, мощта им сякаш се присмиваше на жалката групичка, дошла с намерението да убие един от тях. Ловците знаеха колко са безпомощни, виждаха отворени усти, които можеха да ги налапат цели, и лесно си представяха как бълват изпепеляващи огнени струи.

- Моля те, Хирад - разхленчи се единият майстор, познал варварина. - Сега ще те послушаме.

- Твърде късно е.

Ша-Каан се спусна стремително, напорът на въздуха просна ловците на камъните. Дългата шия се проточи като стрела надолу и челюстите сграбчиха един от мъжете. А след миг драконът се понесе нагоре с невероятна бързина и спираща дъха ловкост. Останалите на земята ловци зяпнаха от смайващата скорост и дори не понечиха да се изправят отново.

Онзи в устата на Ша-Каан не успя и да писне преди да бъде прегризан на две и изплют в дъжд от кръв и плът. Великият Каан изръмжа гневно в нощта и звукът затихна като далечна гръмотевица. Hoc-Каан се издигна в дъга и полетя надолу. Мъжете под зейналата му паст се развикаха уплашено. С един замах на крилете драконът спря устрема си, повеят затъркаля нещастниците в праха и заглуши воплите им. Главата му се стрелна, жертвата бе смазана и разкъсана в миг и пусната пред още живите.

Дойде редът и на Хин-Каан. Заповедното ръмжене на Ша- Каан го насочи ниско - грамаден силует, фучащ на броени стъпки от земята. Главата му се изви съвсем леко, за да сграбчи обречения. Крилете се напрегнаха, драконът се изстреля нагоре, чу се кратък жален хленч на човек, секна внезапно, после тежкото тупване на трупа.

Хирад облиза пресъхналите си устни. Драконите бяха казали, че искат възмездие. Искаха и хората да се убедят в тяхното могъщество. Само че елфът, проснат в краката му, още беше в несвяст и не видя нищо. Късметлия... Хирад обичаше драконите от Люпилото Каан и дори току-що случилото се не би разколебало и за миг привързаността му. Но за кой ли път бе принуден да си припомни каква непреодолима бездна дели драконите и хората. Стига да пожелаеха, щяха да властват, превърнали човеците в свои роби.

Пак се вгледа в майстора, единственият жив сред разкъсаните тела на другите ловци. Той се бе подмокрил и около ботушите му се събираше локвичка, както клечеше вцепенен от ужас под трите кръжащи дракона. Ша-Каан кацна и го стисна с предна лапа, за да го приближи към челюстите си. Мъжът заломоти несвързано.

Хирад се обърна към мага, отпуши своя мях с вода и го изля върху главата му. Елфът се задави и изохка. Варваринът го хвана за яката и го вдигна грубо, опрял острието на кинжала си в гърлото му.

- Само да помислиш за заклинание и ще умреш. Не сипо- чевръст от мен, разбра ли? - Елфът кимна. - Добре. Сега гледай и си вземи поука.

Ша-Каан придърпа още малко окаяния майстор.

- Защо дойдохте да ловувате дракони?

Дъхът му разроши косата на мъжа. От устата на майстора се изтръгна само задавен стон.

- Отговори ми, човече!

Мъжът безпомощно размахваше крака във въздуха, ръцете му по инстинкт бутаха ноктите, макар че не би могъл да ги разтвори.

- Заради шанса да тънем в охолство до края на живота си - изгъгна накрая. - Аз не разбирах... Не съм искал да ви сторя зло. Мислех...

Ша-Каан изпръхтя.

- Не бил искал да ни стори зло... Смяташе ни за безмозъчни влечуги, а? А да убиеш мен или друг от моето Люпило за тебе е било... как го нарича Хирад? Да, забавление. Но сега е друго, нали? Сега се увери, че можем да мислим?

Майсторът кимна и запелтечи:

- Н-никога н-няма да н-направя това отново... Кълна се!

- Така е, няма да го направиш - потвърди Ша-Каан. - Надявам се твоят спътник, комуто се усмихна щастието, да наблюдава внимателно.

- Как тъй му се усмихнало...

Дори не довърши въпроса. Драконът стисна главата му с широката си лапа и я смачка като зрял плод. Влажният пукот отекна от околните скали.

Хирад усети как се сгърчи магът до него, чу ахването му. Краката на елфа омекнаха, но варваринът го задържа прав. Ша- Каан пусна потръпващия труп и изви глава към тях, студеният поглед на сияещите сини очи пронизваше.

- Хирад, оставям на тебе да довършиш урока.

Великият Каан се издигна в небето и поведе другите два дракона на лов.

Хирад помълча, та елфът да запомни още по-добре кървавото зрелище. Надуши пикня и побутна мага по-надалеч.

- Още си жив, защото аз реших така - започна, вторачен в мъртвешки бялото лице. - Знаеш каква вест трябва да разпространиш. Който и да дойде тук с намерението да убива дракони, ще го постигне бърза смърт. Драконите не са лесна плячка, дори не си способен да си представиш могъществото им. Проумя ли го най-сетне?

Магът кимна.

- Защо избра мен?

- Как се казваш? - сопнато попита варваринът.

- Йе... Йерен.

- От Джулаца си, нали?

Елфът пак кимна.

- Затова ти провървя. На Илкар не му стигат маговете. Отиваш право в Школата, оттам ще разпратиш вестта. Ще останеш да помагаш на Илкар както той реши. Чуя ли, че не си се подчинил, никъде няма да намериш безопасност. Нито в адската бездна, нито в пустошта. Ще те намеря и ще си водя приятели. - Хирад многозначително посочи планината зад гърба си. - Сега се махни от очите ми. И бягай неспирно, докато Илкар не ти каже да спреш. Схвана ли?

Трето кимане. Хирад му обърна гръб и се отдалечи, а тропотът на тичащи крака го накара да се усмихне мрачно.

2

Последните няколко дни бяха най-спокойните и безметежните в иначе изпълнения със събития живот на Ериан. Дните, прекарани на кораба, през които тя осъзна, че се е отърсила от оковите на Школите. Не само на Дордоверската, а и на всички останали. В спокойните води на Южния океан към края на лятото, в топлото сухо време двете с Лиана най-сетне забравиха отминалите.грижи и можеха да помислят за предстоящото.

Гласовете в ума ѝ бяха звучали толкова често, че сякаш станаха част от самата нея. Увещаваха я да тръгне, да дойде при тях. Спомняше си нощта, когато стигна до решението. Поредната нощ в Дордовер, поредният кошмар за Лиана. Прекалено много станаха тези нощи накрая.

Дордовер, чийто Съвет на старшите магове я прие, след като тя напусна Ксетеск. Мястото, където към нея се отнасяха и почтително, и презрително заради противоречивите постъпки в скорошното ѝ минало. Школата, в която необичайните дарби на нейната дъщеря бяха развивани и изучавани от магове, чиито опасения все повече надделяваха над възхитата.

Маговете от Дордовер дяла година се опитваха да помогнат, но не постигнаха нищо, което тя не знаеше, нито пък предположенията им стигнаха по-далеч от догадките на Ериан и Дензър. Всъщност дори не можеха да разберат Лиана с мисълта си, насочена само към делата на собствената им Школа. Те бяха толкова способни да разгърнат безопасно заложбите на момичето, колкото и да научат някой плъх да лети.

„Магията е една, маговете са еднакви.“

Старшите магове в Дордовер мразеха този девиз, мразеха и пламенната вяра на Ериан в него. Тази истина се сблъскваше със самата сърцевина на убежденията, крепящи независимостта на Школата. И въпреки това се заеха много въодушевено с обучението на Лиана. Поне отначало. Може би вече бяха осъзнали колко безгранични са дарбите ѝ и това подкопаваше усърдието им... или пък се чувстваха застрашени.

Но през цялото време някой бе разбирал какво се крие в момичето. Някой, отдавна владеещ могъщи сили. Гласове зазвучаха в ума на Ериан. И на Лиана. Подкрепяха я, подхранваха увереността ѝ, съхраняваха разума ѝ и уталожваха изблиците на нейния нрав. И я подканяха да приеме предложеното от тях - знанията и способността да помогнат.

После настъпи онази нощ... Ериан осъзна, че в Дордовер не само няма да помогнат с нищо на Лиана, но и че непохватните им опити излагат дъщеря ѝ на риск. Не успяваха да я отърват от кошмарите, вече не ѝ даваха свобода да се развива. Недоволството на детето от пречките неизбежно щеше до доведе до голяма беда. Лиана беше толкова малка, че дори не би проумяла какви стихии отприщва. А сприхавостта ѝ пламваше лесно, в това напълно приличаше на майка си. Засега не бе насочвала гнева си чрез магия, но все някога щеше да се случи, ако не научеше докъде се простират границите на онова, което притежаваше.

Поредният кошмар дойде с пронизителните писъци на Лиана, още по-плашещи за Ериан. Прегърна треперещото, плувнало в пот дете, но знаеше, че е време за промяна. И сега си спомняше разговора им дума по дума.

- Всичко е наред. Мама е при тебе. Нищо няма да ти се случи.

Избърса лицето на дъщеря си, докато се мъчеше да укроти собственото си разтуптяно сърце.

- Знам, мамо. - Момиченцето се вкопчи в нея. - Чудовищата на мрака дойдоха, но старите жени ги прогониха.

Ериан забрави да я полюшва в прегръдката си.

- Кой ги прогони?!

- Старите жени. Те винаги ще ме спасяват. - Детето се притисна в майка си. - Ако съм близо до тях.

Ериан се усмихна и разбра как ще постъпи.

- Заспивай, миличка. - Настани Лиана по гръб и приглади косата ѝ. - Мама има малко работа в кабинета. После може да тръгнем на кратко пътешествие.

- Лека нощ, мамо!

- Лека нощ, сладката ми!

Ериан беше вече на прага, когато чу шепота на Лиана. Озърна се, но момичето не говореше на нея, а се унасяше със затворени очи. Пак зашепна и този път Ериан различи напевните думи и кискането, сякаш някой гъделичкаше дъщеря ѝ.

- Ид-ва-ме, ид-ва-ме...

Ериан още потръпваше при спомена за среднощното им бягство, за неувереността, страха и постоянното очакване на провала. Чак сега научи, че почти не е имало опасност някой да ги хване. Осем дни в каруца с мълчалива елфида, последвани от тревожните три дни в Трънливата гора. Тогава си мислеше, че всичко е измислено набързо и нескопосано, но стана очевидно, че елфите от Гилдията в нищо не разчитат на късмет. Накрая отново ги отведоха с кола на югоизток към Арлън, за да се качат на кораба, а Ериан забрави грижите си.

„Океански бряст“ беше тримачтов кораб, дълъг почти сто стъпки от бушприта до руля и тесен, построен да пори бързо вълните. Въпреки малкото пространство каютите в трюма бяха уютни. Екипажът от трийсетина елфи поддържаше безупречна чистота, Ериан усещаше палубата под краката си доста- тъчно здрава, лакираната в тъмнокафяво дървения устояваше на солената вода и мачтите бяха яки, но гъвкави.

Рядко бе пътувала в открито море, обаче се почувства добре още щом стъпи на кораба. Строгото, макар и благо отношение на вечно заетия екипаж само укрепи чувството ѝ, че е в безопасност. Когато нямаха работа, елфите се радваха на Лиана - момиченцето не откъсваше ококорения си поглед от забавленията им, жонглирането с портокали, премятането презглава, танците и песните.

Двете си отдъхнаха, наслаждаваха се на чистия въздух, примесен с миризмите на морето и кораба. Водачите им в бягството също започнаха да се усмихват, щом Балея се скри зад хоризонта. Ренерей, която бе техен колар през първите дни, вече не мълчеше непрекъснато и им представи своя брат Трюун. Елфът само склони глава с късо подстригана черна коса. Ериан забеляза, че лявото му око е със застинала неподвижно зеница и е винаги кръвясало. По кожата наоколо личаха белези и тя си науми да попита Ренерей какво го е сполетяло.

Намери сгоден случай вечерта на четвъртия ден от плаването. Вече бяха прибрали съдовете след вечеря, но жаравата в бдително поддържаното и покрито огнище още тлееше. Платната над главите им се издуваха, вятърът разстилаше облаци, които закриваха звездите. Лиана спеше на койката си и Ериан се облегна на фалшборда, за да погледа водата, плъзгаща се бързо назад покрай кораба. Опитваше да си представи какви ли твари плуват под повърхността. Чу как някой спря до нея и изви глава - Ренерей се подпря в същата поза.

- Омайващо е, нали? - подхвърли Ериан.

- Прекрасно е - съгласи се младата елфида.

Лицето ѝ бе покрито с тъмен загар от живота в Южния континент Калеюс. Имаше леко скосени зелени очи, изострени нагоре уши като листа от дърво и високи скули. В тъмното очите ѝ искряха, уловили отраженията на звездите по водата.

- Кога ще стигнем? - попита Ериан.

Ренерей сви рамене.

- Ако вятърът остане попътен, ще видим архипелага Орнаут утре преди залез. И след не повече от два дни ще стъпим на брега.

- На кой бряг? - уточни Ериан. - Ако вече можеш да ми кажеш...

Тя упорито бе задавала въпросите си на Ренерей и докато пътуваха заедно в Балея, но не научи нищо.

Елфидата се усмихна.

- Да, сега мога да ти кажа. Островът е разположен навътре в архипелага. Ние го наричаме Херенденет, тоест „безкраен дом“ на вашия език. Островите в Орнаут са повече от две хиляди, много от тях не са отбелязани на никоя карта. За да се състави пълна карта на архипелага, не стига цял един живот, а това е в наша полза. За жалост откъм морето Херенденет не е привлекателна гледка - канари и черни камънаци, макар че много други острови имат пясъчни плажове, лагуни и дървета. Но той е напълно подходящ за нашата цел.

- Като те слушам, явно е същинска прелест - сухо отбеляза Ериан.

- Не се заблуждавай, наистина е красив във вътрешността. Но за да се добереш до него, трябва да познаваш пътя. Рифовете са безмилостни към всяка грешка.

- О, разбирам...

- Съмнявам се, но скоро наистина ще разбереш - засмя се Ренерей. - Който не знае извивките на протока, не може да ни достигне.

- Но може да долети.

- Отгоре ще съзре гола пустош. Привидността е толкова из- мамна понякога...

- Значи всичко сте предвидили? - попита Ериан с присъщия си скептицизъм.

- Да, още преди три столетия - натърти Ренерей, взря се в лицето ѝ и добави: - Мъчно ти е за него, нали?

Ериан се сепна от думите, но не можеше да отрече правотата им. Макар и затаена, оставаше ѝ надеждата, че Дензър все някога ще може да дойде при тях, а сега... Боговете да се сгромолясат дано, та той не беше мореплавател, а щом истинският вид на острова е недостъпен за погледите и отгоре... Всъщност това не я изненада.

Чувстваше се обаче откъсната от всичко познато и Дензър ѝ липсваше, колкото и да се радваше на Лиана. Копнееше за докосването на ръката му, за звучния му глас, за дъха му по шията си, за силата, която той влагаше във всяко начинание. И за неговата неизменна подкрепа, колкото и да се проточваха понякога разделите им. Ериан не се съмняваше в решението си и все йак усещаше как неизвестността гризе нейната увереност и вещае незнайни опасности за дъщеря ѝ. Дензър щеше да ѝ бъде опора, но го нямаше тук и тя трябваше да черпи от собствената си сила, макар и немалка, за да поддържа вярата си.

Ренерей ѝ помагаше с дружелюбието си, с уважение и с разбиране. Ериан се зарече, че ще се постарае да я задържи наблизо колкото се може по-дълго. Само на боговете беше известно какво я очаква в Херенденет.

- Знаеш, че и него бихме приели, но има други, под чието желание да ни намерят се крият далеч по-неприятни подбуди - продължи елфидата и я избави от необходимостта да отговори на неудобния въпрос. - Издирват ни денем и нощем повече от десет години. И те, и техните врагове биха желали да ни унищожат.

Ериан сви вежди. Не проумяваше за какво говори Ренерей. Маговете от Дордовер сигурно бяха единствените, които ги търсеха в момента.

- Кои са другите?

- Ловците на вещери - обясни елфидата. - Черните криле.

Краката на Ериан се подкосиха и тя впи пръсти във фалшборда. Със смайваща пъргавина Ренерей я прихвана да не падне. Ериан не намери думи да ѝ благодари. Пулсът ѝ туптеше в гърлото, кръвта бучеше в ушите ѝ, а съзнанието отприщи виденията, които толкова усърдно бе потиснала преди години.

Преживя всичко отново - гнетящата обстановка в замъка на Черните криле, дъхът на страх в стаята, където затвориха нейните близнаци, непоносимото изтезание да е откъсната от тях и грозния присмех на капитан Травърс, предводителя на Ловците на вещери. В паметта ѝ бе врязан споменът за кръвта от прерязаните гърла на момчетата, попила в завивките, оплискала лицата им и стените. Нейните прекрасни синове, убити от страх, че са опасни, макар че в това нямаше и капка истина. Убиха ги мъже, които трепереха от ужас пред магията, защото не я проумяваха. Отново преживя загубата, сякаш се случи вчера.

А ето че Черните криле не са били изтребени въпреки всичко, което тя и Гарваните сториха. И сега бяха тръгнали на лов за най-чистото същество в света. Лиана.

- Не, не... - трескаво зашепна тя. - Не отново...

- Прости ми глупостта - промълви Ренерей и избърса сълза от лицето ѝ. - Не биваше да ти казвам. Знаем какво ти отнеха и скърбяхме с теб. Но пък трябваше да научиш, за да разбереш, че при нас ще. бъдеш на сигурно място. Дори зад стените на своята Школа нямаше да намериш безопасност. И Трюун пострада от тях - нали видя лицето му? Той се спаси от изтезанията им, но на тежка цена. Някой ден обаче ще се разправим веднъж завинаги с Черните криле. Ще довършим каквото Гарваните започнаха.

- Но нали с тях бе свършено - смънка Ериан и се вторачи в очите на елфидата, сякаш търсеше признаци, че лъже. - Разрушихме замъка.

Ренерей завъртя глава.

- Не е така. Един се е измъкнал и е събрал нови около себе си под мръсното знаме, след като западняците се върнаха в земите си. Селик.

- Селик е мъртъв! - отсече Ериан. Дръпна се от Ренерей и седна на сандък, вързан за палубата. Стомахът ѝ се свиваше. - Аз го убих!

- Кажи това на Трюун - нерадостно промърмори елфидата.

- Селик е обезобразен, почти невъзможно е да го познаеш, но за жалост в делата си е все същият. Лявата половина от лицето му е с помъртвяла плът, едното му око е сляпо. И косата му е обгорена в пожара, белезите от изгарянията личат навсякъде по кожата му, само че не е загубил силата си. Той е опасен противник и знае твърде много за нас. Повече от всеки друг сред живите.

- Тогава го убийте. - Гласът на Ериан беше студен като ско- валия я страх. - Явно е лесно да бъде забелязан.

- Първо трябва да го намерим. Трюун му се изплъзна преди десет седмици и оттогава нищо не сме чули за него. Но ще го открием и следващия път ще бъдем много повече, обещавам ти.

- Ренерей приклекна пред Ериан, която се вторачи в нейните бездънни като океана зелени очи. Елфидата пак се усмихваше.

- Не може да ни преследва и тук. Никой не може. Нищо не те заплашва, Ериан. Нито тебе, нито Лиана. На Херенденет никой няма да ви стори зло.

Ериан знаеше, че Ренерей е права, но потресът пропъждаше съня тази нощ. В изтощеното ѝ съзнание изплуваха неясни страхове и я будеха внезапно с учестен пулс тъкмо когато започваше да се унася.

Дензър беше в Балея и не подозираше за опасността, притаила се някъде в земите ѝ. Милият Илкар също. И двамата знаеха от горчив опит на какво са способни Черните криле. Гадеше ѝ се при мисълта, че някой от Ловците на вещери може да е оцелял и кошмарът ще се повтори. Дали изчезването на Селик през последните седмици не означава, че някак е вмъкнал свой съратник сред екипажа на кораба? Ами ако стъпят на брега в Херенденет само за да срещнат там смъртта си? Във въображението ѝ Черните криле бяха навсякъде и всеки държеше кинжал, готов да заколи с него безпомощно дете...

По залез на следващия ден архипелагът Орнаут се показа в маранята - множество острови, привидно сливащи се в един, докъдето погледът стигаше. Слънцето ги озаряваше в червено през рехавите облаци.

Ериан и Лиана стояха на носа на „Океански бряст“ и се радваха на това великолепие. Постепенно островите се очертаваха по-ясно пред очите им - оказваше се, че планините, които уж принадлежаха на едно късче суша, всъщност се издигаха на другото до него.

Имаше и мънички скали, стърчащи от морето като юмруци, посегнали да сграбчат въздуха, имаше и обширни дюни, проточили се на цели мили. Прекрасен, но коварен, Орнаут се простираше от запад на изток, сякаш някой бе откъснал опашката от северните брегове на Калеюс. Архипелагът беше осеян със скрити рифове, които и при най-лекото вълнение можеха да продънят всеки кораб. Ериан долови нарастващото напрежение сред моряците, когато доближиха външните островчета.

Не беше изненада, че никой не е съставил подробна карта. Дори плаването от Южния континент до външните острови налагаше да бъде използван голям кораб за океански преходи, но безбройните острови навътре можеха да бъдат обиколени само с по-плитко газещи съдове. Кой би посветил целия си живот на толкова мъчна задача? Затова не се знаеше много за вътрешността на архипелага, а на повечето брегове там не бе стъпвал ничий крак.

Щом започнаха да различават отделни дървета и големи камънаци по чакъла край водата, първият помощник-капитан избъл- ва поредица от заповеди, повечето елфи пъргаво се покатериха по мачтите и свиха платната. Скоро останаха само две, с които корабът напредваше полека. Останалите моряци се бяха надвесили през борда и се взираха във водата, а неколцина непрекъснато мереха дълбочината с лотове от въжета и оловни тежести в краищата им. Капитанът застана на руля и избра курс близо до брега на един остров, където дъното пропадаше стръмно.

Елфите сякаш забравиха за пътниците и незабавно изпълняваха всяко нареждане да свият или да разпънат платна, а откъм носа начесто се провикваха след всяко мерене.

Корабът едва пълзеше в протока. Ериан забеляза, че под планшира са наредени дълги дебели пръти. Лесно се досети за какво биха ги използвали елфите, но не ѝ се искаше това да се случва. Изопнатите лица на моряците ѝ подсказваха колко голям е рискът въпреки сериозния опит на екипажа в промъква- нето из архипелага.

Напредваха предпазливо около час, докато заобиколят острова отляво, и пуснаха котва в широк проток - оттам хоризонтът във всяка посока беше осеян с късове суша. Екипажът си отдъхваше в бързо гаснещата светлина, скоро Ериан надуши аромата на готвено, някой тихо засвири с флейта. Ериан и Лиана седяха на закрепени с мрежи и въжета сандъци. Ренерей дойде при тях с чаши чай.

- Няма да продължим през нощта. Само безумец би налучквал протоците към Херенденет в мрака. Тук сме незабележими откъм открито море, а и малцина биха успели да ни последват толкова навътре в архипелага. По-добре да не ви описвам колко малко оставаше да отъркаме кораба в един риф. И утре рисковете няма да са по-малки.

Ериан взе своята чаша и се загледа в дъщеря си, която наведе глава да вдиша изпаренията от благоуханната отвара.

- Но нали сте минавали неведнъж оттук? - промълви Ериан накрая.

Елфидата кимна.

- Теченията разместват пясъка, кораловите рифове растат неспирно. Протоците се променят. При всяко плаване обновяваме картите на архипелага. Налага се да внимаваме.

- Ще стъпим ли на брега утре?

- Искам да ходя по пясък! - обади се изведнъж Лиана, щом отпи от чая.

Елфидата се засмя и завъртя глава.

- Малка принцесо, няма пясък там, където отиваме. Но някой ден с теб ще се разходим по дюните, обещавам.

Ериан забеляза топлотата в погледа ѝ и попита:

- Имаш ли деца?

Разсеяно приглади косата на Лиана, която се отдръпна, за да си изпие чая. Дори за майка ѝ беше лесно да забрави в миг какви сили вече овладяваше нейното съзнание и каква мощ можеше да отприщи.

- Нямам - отвърна елфидата, - макар че копнея за това. Толкова съм заета, че не остава време някой мъж да ми обърне внимание, но няма да е така винаги.

- Ти ще бъдеш чудесна майка.

- Засега мога само да се надявам - кимна Ренерей, - но ти благодаря.

Нощта се изниза бързо, екипажът се наслаждаваше на краткия отдих, защото знаеше колко труден ще бъде денят. „Океански бряст“ отново потегли в хладното утро и Ериан се събуди от бавното клатушкане и особената тишина, в която напредваха по тесния проток към Херенденет и зовящите отдалеч гласове.

Тя побърза да стане и облече бричовете, вълнената риза и кожената куртка, които Ренерей ѝ бе дала. Преди да излезе от каютата, Ериан се загледа озадачено в кротко спящата Лиана. Момичето обикновено кипеше от жизненост и скачаше от постелята с първите лъчи на слънцето, но по време на плаването спеше все по-дълго. Майката подозираше, че някой ѝ помага в това. Но се събуждаше бодра и ведра, за щастие приемаше без никакво недоволство откъсването от всичко привично в краткия си досегашен живот.

През целия изпълнен с безпокойство ден корабът пълзеше между островите. Спокойни лагуни се редуваха със скупчени стърчащи скали или внушителни вулканични зъбери, чиито върхове се губеха в облаците. Както и предишния ден, повечето моряци не слизаха от такелажа, готови мигновено да разпънат или свият платната след рязко прозвучала заповед.

Към средата на следобеда вятърът разпръсна облаците, небето синееше, после повеите отслабнаха и се затопли. Лиана, която излезе при майка си късно сутринта, се изправи припряно и опря ръка на гърба ѝ, докато се взираше напред.

- Какво има, мила? - попита Ериан.

- Пристигнахме.

Тихият глас на момичето едва стигна до ушите ѝ сред скърцането на такелажа и бълбукането на водата, порена от носа на кораба. И Ериан се загледа напред. Капитанът насочваше „Океански бряст“ край дълъг песъчлив бряг, зад който отвесни каменни стени стърчаха на стотици стъпки и приютяваха хиляди морски птици, чиито крясъци не секваха.

Най-сетне корабът зави бавно и се промуши в тясна пролука колкото три негови ширини. Сега и от двете им страни се издигаха още по-мрачни канари и сякаш се събираха над главите им, острите писъци на чайките ехтяха в протока.

Но Лиана не откъсваше поглед от изхода на теснината, защото с всеки удар на сърцето доближаваха Херенденет. И на този остров сякаш бяха струпани отвесни каменни грамади, забили се в небето. Пред очите им бавно се откри брегът с остри скали и грамадни отломъци, подсказващи какви трусове е преживял островът в древни времена.

С излизането на „Океански бряст“ от протока се възцари мълчание. Херенденет отдалеч налагаше почтителност и спокоен размисъл. Всеки моряк, който можеше да отдели миг-два, опираше коляно в палубата и скланяше глава преди да докосне средата на челото си с десния показалец.

- Да, Лиана, пристигнахме - потвърди Ренерей и Ериан трепна - не бе чула стъпките на елфидата. - Скоро ще бъдеш с Ал- Дречар.

По гърба на Ериан плъзна тръпка - това име бе увековечено в легенди и прастари писания. Ал-Дречар поддържаха вярата в истинската магия. Те бяха Пазителите на Единството. Никой не се съмняваше, че е останала многобройна група, запазила предишните знания и след Разкола, когато от руините на общите дела се появили Четирите школи. Но Разколът бе настъпил преди повече от две хилядолетия и се смяташе, че защитниците на Единството постепенно са измрели, след като в Балея отново настъпили мирни години. От време на време се чуваха слухове, но ги обясняваха със сблъсъци на раз- лично заредена мана или капризи на природата. Никой обаче не бе успял да оспори убедително вярата, че има следовници на Единството.

А сега Ериан знаеше. И скоро щеше да се срещне лице в лице с онези, за които мнозина си мечтаеха да ги има, но още повече хора жадуваха те да са изчезнали отдавна.

- Колко са? - промълви тя.

- Остават само четири - отвърна Ренерей. - В твоята дъщеря наистина е последната надежда да продължим своето дело.

Тя плъзна длан по главата на Лиана, която вдигна глава да я погледне с усмивка, но скоро пак сви вежди.

- Нима умират? - учуди се Ериан.

- Те са много стари - кимна елфидата. - Чакат отдавна. Не биха могли да чакат още дълго.

Ериан забеляза сълзи в очите ѝ.

- Какво ли ще намерим там... - проточи, без да очаква отговор.

- Покой, доброта, чистота. И старост. - Този път в очите на Ренерей се мярна отчаянието. - Не бива да допуснем животът им да е бил напразен. Аз и другите от Гилдията виждаме как вехнат година след година. Дано тя да носи дарбата...

- Носи я - кимна Ериан, но се смути от изказаната пламенна надежда.

Лиана долови настроението на майка си и се притисна до нея. Отново рееше поглед към острова, който щеше да я приюти незнайно докога.

- Ренерей... - обади се Ериан. - Колко души служат на Ал- Дречар?

- Малцина сме - четиридесет и трима. Но нашите синове и дъщери ще продължат до деня, когато вече няма да сме нужни.'Служим им от много поколения, още от Разкола, и не сме загубили чувството си за чест. - Елфидата изопна рамене. - Ние сме Гилдията Дреч и няма да отстъпим, докато не изпълним дълга си. Това е над всичко.

Тя се обърна към Херенденет, поклони се и докосна челото си с показалец.

Пуснаха котва на около четвърт миля от неприветливия северен бряг. Само най-издръжливи бурени бяха успели да впият корени в пукнатините по внушителните скални стени, а вълните се пенеха в прибой по неподатливите тежки камъни. В небето кръжаха няколко птици, крясъците им се губеха във вятъра.

Щом корабът спря, екипажът се зае да спусне на вода трите дълги лодки, вързани здраво на палубата. Пуснаха през борда мрежи и въжени стълби за слизане и сваляне на товари. Набързо подредиха в две от лодките багаж и припаси, във всяка седнаха четирима гребци и кърмчия. Подканиха Ериан да се спусне в третата лодка, бледата и притихнала Лиана се настани на широките рамене на Трюун. Елфът ловко я свали в лодката, която щеше да ги превози до брега.

Гребците напънаха мощно веслата и трите малки съда се устремиха към брега, на който привидно нямаше къде да се стъпи. Но щом заобиколиха издатина, невидима от кораба, доближиха малка полегата площадка от чакъл. Оттам започваше пътека, която криволичеше по стръмнината и изчезваше в тесен пролом. Ренерей помогна на Ериан и Лиана да стъпят на сушата и се засмя, когато двете се вторачиха в краката си, измокрени до коленете.

- Малко остава, само да се покатерим - насърчи ги тя. - Моряците ще носят вещите ни.

Личеше колко грижливо е поддържана пътеката - дългите плитки стъпала, старателно врязани в скалата, се проточваха на зигзаг по склона, за да щадят вървящите нагоре.

По едно време Ериан се озърна и осъзна с каква могъща илюзия е забулен островът. Нямаше никакви сурови канари. Все пак на брега не беше лесно да се стъпи заради рифовете, но височината на всеки зъбер бе преувеличена смайващо. А навътре островът се простираше към заоблено възвишение, заобиколено от пищната зеленина на гори, които задържаха под клоните си дневната топлина. Стихнеше ли бризът, влагата във въздуха натежаваше и Ериан усети как капки пот се стичат по цялото ѝ тяло.

До нея Лиана припкаше, стиснала куклата си, и си напиваше нещо със съсредоточено изражение.

- Добре ли си, скъпа?

Ериан плъзна ръка по главата ѝ.

- Да.

Момичето избърза напред и хвана ръката на Ренерей. Майката гледаше дъщеря си, която се засмя на нещо, и за миг си пожела момиченцето да не носи такова бреме в себе си. После надделяха угризенията - нали самата Ериан бе поискала да бъде така? И макар че целта беше величава, дотогава им предстояха тежки несгоди. Разбира се, Лиана не бе имала право на избор. Ериан вече скърбеше за детството, с което Лиана скоро щеше да се прости.

Детето пусна ръката на Ренерей и избърза напред. Скри се зад завой на пътеката, обрамчена с дървета. Щом чу как песничката на дъщеря ѝ секна изведнъж, Ериан ускори крачка. И още преди писъкът на Лиана да прониже ушите ѝ тя тичаше.

3

Четири години след оттеглянето на западняците градът на Школата Джулаца си възвръщаше постепенно предишния облик... с една съществена разлика.

Илкар стоеше върху наполовина срутената крепостна стена и се въртеше бавно на пети, за да огледа навсякъде, а вятърът рошеше черната му коса, спускаща се до раменете. Дървените укрепления, издигнати от нашествениците в покрайнините, отдавна бяха съборени и с гредите и дъските се възстановяваха къщи, дюкяни, общински сгради и странноприемници - всичко, което племенните воини бяха опожарили и разрушили в кратките дни, докато владееха града. Виждаха се черните петна от огъня по камъните, използвани отново в зидовете. Жителите, избягали или поробени, се върнаха като приливна вълна след бягството на западняците. Днес градът, доскоро порутен, пак преливаше от жизненост.

Илкар леко поклати глава, когато за пореден път се вгледа в някои постройки. Най-благите думи, с които би ги обрисувал, бяха „твърде пищни“. Но и той не искаше да отрече, че извитите в спирали шпилове, белокаменните кулички и декоративните арки сякаш излъчваха собствена енергия. Само се питаше какво ли мислят за някои от творенията си онези, които ги бяха строили с такъв замах.

Техният порив и може би малко пресиленото въодушевление обаче бледнееха пред очертанията на Школата. Не че и отначало беше така. Веднага след оттеглянето на западняците градът хвърли огромни усилия за Школата, докато се бореше да преодолее потреса. Всички виждаха как е опустошена от врага и през първите месеци тук вреше и кипеше от стремеж да я възстановят. От развалините се издигнаха жилищни и административни сгради, кухни и складове, изследователска зала, библиотека - уви, печално празна засега, ако не се броят някои от писанията на Септерн. Илкар ги донесе, след като затвориха разкъсването, хвърляло своята мрачна сянка.

Но работата край нямаше, все повече бежанци се завръщаха в Джулаца и усилията се прехвърлиха към възраждането на града, както беше редно. За жалост щом животът потръгна отново, на хората тук им беше твърде лесно да забравят още какво е нужно да направят за Школата.

Илкар обаче не можеше да си го позволи. Погледът му се спря върху новата библиотека. Да, свършиха много работа, и то добре, но още нямаха истинска Школа. Жизненонеобходимо беше да съградят наново зданието, което да заеме мястото на черната дупка с назъбени краища, ширнала се на триста стъпки по средата.

Кулата.

Илкар знаеше, че скритото в тази бездна плаши занаятчиите и строителите от града. Боговете му бяха свидетели, че и той се стряскаше понякога, но само от чудовищното злодеяние, довело до появата на този кратер. На дъното, под непроницаема черна мъгла, лежеше Сърцето, погребано от елфа Барас и други старши магове малко преди разгрома. За да върнат силата на Школата, трябваше да го извадят.

Толкова знания бяха скрити долу! Не само ключовите магически текстове, а и още по-важни чертежи и схеми. Без Сърцето не можеха да изградят Кулата, Залата за мана, домовете за възстановяване и лечение и още какво ли не. А без да събере достатъчно магове, Илкар нямаше надежда да върне Сърцето на повърхността.

Такива бяха тежките му мисли. Удари на чукове отекваха наоколо, прясна боя блестеше на слънце под ясната синева на небето и Илкар надушваше миризмата ѝ. Стърготини покриваха каменните плочи, залети от кръв преди години.

Но нямаше да успее да довърши начинанието. Не му стигаха магове, обучени в Джулаца, за да извършат необходимите заклинания. Подземните богове да са му на помощ... Трудно събра и достатъчно опитни магове, за да съставят нов съвет, а той все пак настоя, просто за да има някакъв ред. Не че толкова му се искаше да се нагърби с ролята на Върховен маг, но друг нямаше. Пък и славата от времето в отряда на Гарваните будеше уважение и му даваше поне малко предимство при преговори и пазарлъци.

По неволя разпрати вест, че призовава магове в града. Знаеше, че има възпитаници на Джулаца, пръснали се по континентите - също като него те рядко бяха навестявали Школата, но ѝ дължаха всичко. Погрияш се призивът му да стигне и до южния континент Калеюс - родните земи на елфите, където мнозина магове от Джулаца се бяха завърнали през годините и лишиха Балея от толкова скъпоценни сили. Само на боговете беше известно как и доколко тези елфи поддържаха магията в себе си. Илкар можеше единствено да се надява, че подготовката и знанията им не са занемарени с времето. Все по-ясно осъзнаваше колко необходими са му тези магове.

- Илкар! - разнесе се глас отдолу и той се наведе да погледне.

Фиона, с прибрана на кок коса и залепнал прах по изпотеното младо лице, отмяташе глава, за да погледне към стената. И тя беше изкусна в магията, но ѝ липсваше опит. Имаше късмет, че изобщо оцеля, когато западняците отблъснаха подкрепленията от Дордовер, с които тя идваше към града.

- Докъде стигнахте? - подхвърли отгоре Илкар.

- Завършихме металната обшивка на изпитателната зала. На някои от нас им се иска да проверят якостта ѝ. А и да освободим малко напрежението, сещаш се за какво говоря... Ще участваш ли?

Илкар се засмя. Не бе извършвал нападателно заклинание от четири години. Сви и отпусна пръстите си, после се надигна.

- Нямам нищо против.

Изтръска дребните каменни трошки от брича си и тръгна към стълбата.

Внезапно долови прилив на енергия и се взря в небето. Яростна мълния с цвят на слама разцепи безоблачното небе и след малко приглушеният тътен стигна до ушите му. Втори проблясък, после и трети прогониха покоя. Елфът сви вежди от тази стъписваща и тревожна гледка.

Тръгна надолу по стъпалата и си напомни да спомене произшествието, когато се съберат за вечеря. Надяваше се някой да обясни какво се е случило.

* * *

Незнайния воин седеше в кресло до спящия Джонас. Момчето прекара нощта по-спокойно от своя баща, който се прибра в дома си малко преди разсъмване. И макар че веднага се пъхна в постелята до Диера, за да подремне колкото може, в ума му неспирно се повтаряха думите на Дензър и прогонваха сънищата. Скоро и Диера се събуди от плача на бебето и стана да го нахрани и успокои. На Незнайния му омръзна да се върти в леглото и дойде в стаята на сина си, та поне жена му да отдъхне и да събере сили.

Седя така, докато хладните първи лъчи на слънцето осветиха Корина, слушаше тихото дишане на своето момче, родено преди шест седмици. Още го мъчеше леката простуда, която му причини болките в коремчето. Знаеше, че синът му е издръжлив и тези детски болести само ще са му от полза, когато възмъжее.

Гледаше как Джонас се мъчи да избута одеялото с ръчички и изведнъж го пронизаха страх и състрадание към Дензър, които бездетен мъж не би проумял. Дори не си задаваше въпроса какво би почувствал, ако собственото му дете изчезне някъде с майка си или без нея. Не се питаше и какво би очаквал от своите приятели, ако това го сполети някога.

Но тръгнеше ли с мага от Ксетеск, както беше длъжен да постъпи, рискуваше никога повече да не види своите жена и син. И щеше да наруши обещанието, което даде на Диера - Гарваните няма да потеглят отново на бой, водени от него.

Въздъхна и за кой ли път се зачете в писмото до Дензър. Търсеше някаква насока към онова, което го безпокоеше толкова силно.

Скъпи съпруже,

Знам, че ще намериш това писмо неотворено, защото Съветът на Дордовер е сляп за най-очевидното. От известно време ми се струва, че старшите магове в Школата не правят добро на Лиана, а здраве- тойев опасност от маната, която привлича, но не може да овладее.

Понякога ѝ е много мъчно за теб, но май е проумяла, че няма как да си с нас тук, макар че не разбира докрай причините. Иска ми се някой ден да ѝ обясним заедно, но може би прекалявам с надеждите.

Знам, че в този момент се чудиш накъде ли сме тръгнали и защо не споделих тревогите си с теб чрез мисловна връзка. Трудно би разбрал, защото си откъснат от всекидневието ми с нашето прекрасно дете. А и трябва да свършим работата сами, без ничии съвети да ни отклонят от пътя. Лиана знае това. Знам го и аз.

Представям си гнева ти. Убедена съм, че Съветът на Дордовер ще скрие от теб моето бягство. Жалко че няма да присъствам, когато поставиш Вулдарок на мястото му. Моля те, разбери, че само аз мога да я придружа - ако замеся и теб, ще изложа всички ни на голям риск.

Искам да знаеш, че ни закрилят и отиваме на сигурно място, където Лиана ще овладява призванието, за което е родена, а в същото време ще се радва на живота си като прелестно момиченце. Има хора, които са вникнали в дарбата ѝ и искат да я развият. Долових доброжелателството им и Лиана е щастлива, че ще се срещне с тях. Мисля, че и ние има с какво да им помогнем. Въпреки могъществото си те са стари и изтощени.

Трудно сдържам вълнението си. Мисля, че намерихме онези, за които толкова се надявахме да съществуват. Или по-скоро те ни намериха. Пътешествието ще бъде дълго и крие опасности, но те моля да не се тревожиш за нас.

Ще ти пратя вест веднага щом е възможно, а когато настаня Лиана, може би пак ще се видим. Засега се сбогувам. И двете проляхме сълзи, докато умувахме колко дълга може да бъде раздялата ни с теб, но така е най-добре.

Вече съм уверена, че Лиана ще бъде първата истинска магьосница. Значи ще започнем да градим по-добро бъдеще за всички.

Пожелай ми късмет. Магията е една, маговете са еднакви.

Твоя завинаги,

Ериан

Нещо в тези редове лишаваше от спокойствие Дензър не само заради пътешествието, на което Ериан бе тръгнала с тяхна- та дъщеря. Изглежда бе свързано с нескритото желание на маговете от Дордовер да намерят жената и детето, за да ги върнат в Школата. Дензър нямаше търпение да поговори с всички от Гарваните, но най-много искаше да се види с Илкар. Наложи се Незнайния да му се сопне, че първо има нужда от отдих.

Ранното утро отмина, в Корина настана оживление. Предстоеше много работа и макар че Незнайния не успяваше да сдържи вълнението, изобщо не му хрумваше как биха могли да открият една магьосница и невръстното ѝ дете в този огромен свят. Разполагаха само с писмо, отправната точка на пътешествието им и смътни намеци за древна магия, за която не бе чувал досега, а и не я проумяваше. Но щом Дензър смяташе, че това е важ- но, Незнайния не виждаше смисъл да тъне в съмнения. О, богове, колко полезен щеше да им бъде Троун сега... но го изгубиха завинаги.

Застана над люлката и приглади русо кичурче, преди да целуне Джонас по челото.

- Няма да се бавя дълго, малкия.

Изправи се, изви глава и зърна Диера, спряла на прага, облечена с тънка блуза и домашна пола. Разрошената ѝ коса се спускаше и пред лицето, но не скриваше изражението ѝ. Той прекрачи към нея и отвори уста, но тя опря пръст в устните му.

- Не сега, Сол. Ще ми кажеш по-късно. Щом трябва да тръгнеш, поне можеш да ми отделиш следващия час.

Целуна го и езикът ѝ се мушна в устата му. След малко Незнайния се отдръпна, стиснал раменете ѝ.

- Ще събудим Джонас. Пък и знам едно по-уютно място.

Хвана ръката ѝ и двамата тръгнаха към спалнята.

* * *

Вятърът брулеше гората, изтръгваше корени и със страховита мощ забиваше откъртени клони в земята. Стволове на млади дървета се мятаха из Трънливата гора като съчки, трошаха всичко по пътя си и накрая се надробяваха на трески, които вихрушката запращаше в смъртоносни облаци.

Троун се притискаше към пръстта в кривата нацепена дупка, останала от изкоренен дъб. Погледът му шареше, в главата му цареше пълна бъркотия. Хвърчащите трески нямаше да го наранят или ослепят, падащите дънери нямаше да счупят костите му, но останалите от глутницата бяха беззащитни. Когато бурята се развихри ненадейно, половината обитатели на леговището загинаха, защото нямаше кой да ги предупреди.

Леговището, в което уж беше силата им, се превърна в гибелен капан. То бе изровено надълбоко под коренищата на гъсто израсли яки борове, но стихията ги разхвърли като сухи листа, корените пометоха кухините преди да изхвърчат, тежки стволове се стоварваха и забиваха надолу. Твърде много вълци бяха премазани до смърт, още повече бяха осакатени.

Троун се бе унесъл встрани от изтърбушената част на леговището. Сепна се, оповести с вой заплахата и се запровира между бягащите оцелели, за да види опустошението и да помогне на заклещените и ранените. Почти нямаше какво да стори. Кръв попиваше в пръстта, от пробитата козина стърчаха назъбени парчета от кости. Малцината, които още шаваха, нямаше да издържат дълго - телата им бяха смазани от срутената земя и прекършените дървета.

Бурята довършваше разрухата и Троун се втурна да бяга през единствената все още достъпна дупка. Всичко се срути в мига когато той излезе на повърхността. Но и навън нямаше избавление. Трески и отломки се забива^ха в живите, някои бяха слепи, други кървяха от няколко рани. Онези, които не си бяха намерили тутакси заслон, вече ги нямаше - ураганът ги отнесе.

Троун нададе жален вой и се притисна към земята, докато търсеше начин да спаси своята съсипана и втрещена глутница. Озърна се. Женските закриваха с телата си малкото оцелели вълчета, а мъжкарите, само четирима, молеха с погледи да ги изведе оттук.

Той усещаше злата свирепост на вятъра. Трябваше да се махнат. Стихията сякаш напираше от всички посоки и поваляше гората. Троун не чуваше нищо друго, освен шумната ѝ ярост, и знаеше, че тя ги е подгонила като набелязани жертви. Имаше само едно място, където им оставаше надежда да съхранят живота си, докато ураганът отмине. Чукарите, където глутницата се събираше преди лов, щяха да устоят.

Но дотам им оставаха около двеста разкрача. Почти непреодолимо разстояние в гора, където бурята реве и съска. Твърде рядко настъпваше затишие. Троун пак подуши въздуха. След малко вятърът щеше да отслабне.

Чакаше сразтуптяно сърце, напрегнал всяко мускулче.Ето - напорът на урагана понамаля. Поне даваше някакъв шанс. Хвърли се към присвитите женски, стисна със зъби козината зад врата на едно вълче, изръмжа гърлено на другите да не мърдат никъде и лудешки побягна към скалите.

Промъкваше се трудно, както и очакваше. От познатите пътеки и белези в гората не бе останало нищо. Всичко бе променено почти до неузнаваемост. Навсякъде над себе си виждаше небето, плътни тъмни облаци се трупаха като придошла река.

Короните на дърветата бяхаразръфани, пречупени или отнесени. Бурята бе струпала по земята какви ли не препятствия и щеше да ги разхвърля в убийствен бяс при следващия си напор. Само вроденият усет на Троун за посоката, засилен от бедствието и принудата да намери по-заобиколен път, му позволи да стигне до целта.

Скалите даваха поне мъничко завет и му се стори, че внезапно е прескочил от нощ в ден. Вятърът свиреше край каменните ръбове като надгробно песнопение, но между чукарите оредялата глутница можеше да се спаси. Троун остави вълчето, побутна с муцуна телцето на вцепененото същество и го близна по муцуната. Ръмженето на водача насърчаваше: „Стой тук. Ще се върна. “

И наистина се върна. Още пет пъти. По веднъж с другите вълчета и накрая с възрастните вълци.

Най-сетне успя да си отдъхне, докато ураганът ръфаше останките от Трънливата гора. Взираше се в четиримата мъжкари, двете женски и петте вълчета, всяко на по-малко от два сезона.Адоскоро глутницата наброяваше повече от четиридесет... Той щеше да ги опази, за да се множат отново. Но първо настъпи времето да жалее.

Вдигна глава и започна да вие към небето.

* * *

Ериан не се зае да успокоява Лиана, докато не останаха сами в една от стаите на необичайното здание, което беше дом за Ал-Дречар. То се намираше между бълбукащ поток и гъста палмова гора, отпред изглеждаше като изумително струпване на дървения и каменни плочи. Привидно бе изградено хаотично, но може и замисълът на създателите му да е бил такъв, а изяществото вътре спираше дъха.

Не че Ериан успя да обърне внимание на подробностите, които можеха и да почакат. В момента бе прегърнала своята хлипаща дъщеря и се питаше ще успее ли някога да я примами извън прекрасната стая, подредена точно както Лиана би желала.

Ериан си признаваше, че и самата тя се уплаши, когато ги зърна - високи и мършави, с развети светли роби, а в телата им като че личеше всяка кост. Ренерей се опомни първа - грабна вцепенената Лиана и нахълта вътре с нея. Ериан последва елфидата, но намери време да вдигне изтърваната кукла и да промърмори извинение към омърлушените Ал-Дречар.

По оцветените в блед оттенък на жълтото стени бяха нарисувани махащи с лапи усмихнати мечета и увлечени в игри зайчета. Три лампи с абажури излъчваха меко сияние. Освен удобното легло и ниското дървено бюро, имаше кресло и диванче с размери, подходящи за дете. Дебели килими покриваха дървения под. Запалени свещи насищаха въздуха със свежо горско ухание.

Но Лиана не поглеждаше към стаята, хлипането ѝ чак сега затихваше, а тялото ѝ още потреперваше.

- Стига, миличка, мама е с теб. Никой няма да ти направи нищо лошо - прошепна Ериан и докосна с устни челото ѝ. - Точно така, укроти се. По-спокойно.

- Мамо, призраците махнаха ли се? - смънка детето, притиснало лице в гърдите ѝ.

- О, скъпа, та те не са призраци, а твоите приятелки.

- Не са! - изхленчи Лиана и пак се разплака. - Те не са старите жени. Призраци са.

Ериан я разбираше, но ветреещите се роби бяха много удоб- но облекло във влажната жега. Знаеше и че на старини елфите оставят косите си дълги според обичая. Мускулите и мазнините в телата им намаляват, но тази привидна слабост е измамна. Четирите елфиди, които ги посрещнаха, бяха изумително стари. Тяхната външност несъмнено беше като сбъднат детски кошмар. А Лиана бе сънувала предостатъчно кошмари.

- Аз съм с теб - повтори Ериан. - Нищо ти няма. Ти си моето смело момиче.

Галеше я по главата и накрая момичето се отдръпна да я погледне. Бузите му червенееха от притискането в майчината гръд. Ериан се усмихна.

- Я се виж каква си! - укори я меко и изтри влагата от лицето на дъщеря си с отдавна приготвената кърпа. - Още ли си уплашена?

Лиана завъртя глава, но каза:

- Мъничко. Мамо, не ме оставяй сама.

- Никога няма да те оставя, мила. Искаш ли да спиш довечера при мен или аз да спя в твоята стая?

Дъщеря ѝ за пръв път погледна какво има наоколо и по изопнатото лице се мярна сянка на усмивка.

- Хубава стая.

- Твоя е, ако поискаш.

- А твоята къде е?

- Ще уредя да е до твоята, за да чуя, когато ме повикаш. Съг- ласна ли си?

Лиана кимна. Някой потропа на вратата и след миг Ренерей надзърна в стаята.

- Как сме?

- Влез - покани я Ериан. - Благодаря, вече сме много по- добре.

Елфидата бе облякла широк платнен панталон и вълнена риза. Ериан се спомни, че двете с Лиана още не са се отървали от прахоляка и засъхналата пот след пътуването.

- Чудесно - подхвърли Ренерей, като внимаваше да не ги доближи прекалено. - Те нямат търпение да се срещнат с теб - каза на Лиана. - Не разбраха защо се уплаши така.

Ериан сви вежди.

- Значи отдавна не са се занимавали с деца. Предполагам, че си им обяснила какво стана.

- Доколкото можах - кимна елфидата и се подсмихна. - Сега носят по-обикновени дрехи - подхвърли през рамо, когато прекрачи към вратата. - Когато сте готови, елате. Ще ви чакам отпред.

- Благодари им, че не се опитаха да проникнат в съзнанията ни - подхвърли Ериан. - Предвидливи са.

- Може да не разбират детските страхове, но не им липсва съвест - отвърна Ренерей. - Не позволявайте тяхната външност да определя представата ви за тях.

- Ако имаше друг път, щях да избера него - каза Незнайния, спрял пред своя дом.

Следобедът вече иреваляше и Дензър беше на седлото. До- рестата кобила усещаше нетърпението му и пристъпяше от крак на крак.

- Вече успя да ми втълпиш това - сопна се Диера.

Лицето ѝ беше зачервено от плач. Остави Джонас вътре, не искаше да разстрои и детето.

- Не говори така - помоли Незнайния. - Помисли как щях да се чувствам, ако ти и Джонас бяхте изчезнали. Щях да очаквам същото от другите в отряда.

- О, наясно съм и с проклетото ти чувство за чест, и с проклетия ви кодекс. А какво ще кажеш за обещанията, които даде на мен?! - изсъска тя, за да не чуе Дензър.

Какво да ѝ отговори? Знаеше, че нарушава дадената дума, и това го измъчваше. А отначало му се стори, че тя го разбира. Любиха се нежно и страстно. Но когато лежаха блажено отпуснати, сълзите ѝ му подсказаха, че раздялата ще е тежка. Свадата събуди Джонас и само неговото хлипане ги накара да млъкнат. Тъй се стигна и до това хладно сбогуване.

- Нямам извинение за постъпката си, но няма и да се оправдавам - промълви Незнайния и протегна ръка към Диера. Тя отстъпи назад. - Не можех да му откажа, както той не би ми отказал.

- Но нито за миг не помисли да отвърнеш с „не“, нали?

Той само завъртя глава.

- Не помисли какво загърбваш, когато реши отново да съберете Гарваните!

Диера изплю името, сякаш ѝ остави гаден вкус в устата.

- Да, защото сме... най-добрите. Заедно имаме по-голям шанс да открием Ериан и Лиана и да се завърнем невредими. Не го правя за пари, Диера. Знаеш, че дължа живота си на Дензър.

- Нищо ли не дължиш на мен и на Джонас? - Изражението ѝ се смекчи мъничко. - Знам защо потегляш. Затова те обичам. Но ти дори не ме попита, Сол. Сякаш няма значение какво мисля аз. А като си помисля, че може да не се върнеш, сърцето ми се къса... - Тя се взря настойчиво в очите му. - Сега аз и Джонас сме твоят живот.

- И какво искаш да сторя?

- Както и да се чувствам сега, все пак те разбирам. Ще намирам утеха в това, че Гарваните ще бъдат с теб, за да те подкрепят. Но ми се иска да мислиш първо за нас преди да направиш нещо. Ние те обичаме, Сол. Просто се върни при нас.

Тя го прегърна силно и Незнайния с изненада усети, че по бузите му се стичат сълзи.

- Ще се върна. Повярвай ми, никога нищо не правя, без да мисля за теб. За мен има значение какво мислиш ти. Само че нямах избор и не би могла да ме разубедиш.

Диера опря пръст в устните му, после го целуна.

- Не ме ядосвай накрая. Просто тръгвай.

Той се откъсна от нея, яхна коня си и потегли на север към Джулаца. Докато пришпорваше животното, следван неотлъчно от Дензър, Незнайния се питаше ще види ли жена си отново.

* * *

Вулдарок седеше в челото на дълга маса. От двете му страни се бяха наредили още осмина - хората и елфите, избрани в Кворума на Дордовер.

Пред тях гордо се бе изпъчил висок мъж, около когото стояха в полукръг петнадесет стражници на Школата. В малката зала се усещаше леден полъх, но не заради виещия отвън вятър, а предизвикан от държанието на госта и погнусата, която пробуди появата му у седящите тук. Нямаше по-противен човек за маговете, но ето че той омърси със стъпките си земята на Дордовер. Отметнатата качулка откриваше обезобразеното му лице, а черната татуировка на шията напомняше за омразните му стремежи.

Когато се появи пред портата на Школата, настана суматоха и накрая се стигна до тази среща, уговорена набързо. Колкото и да нб го понасяха тук, поне за малко надделяха изумлението и желанието да научат какво го е довело на място, откъдето е малко вероятно да си тръгне жив.

- Сам се излагаш на немислима опасност, Селик - подхвана Вулдарок. - За мен е твърде изненадващ дори фактът, че още си жив.

- Имате късмет, че е така - отвърна Селик и другите се под- смихнаха с презрение.

Говорът му беше бавен и трудно разбираем заради страшните наранявания на лицето.

Вулдарок се взираше в него и едва сдържаше доволната си усмивка. Лявата половина от лицето сякаш бе замазана с небрежно прокарана четка. Оголената вежда увисваше рязко надолу, сляпото око под нея беше млечно бяло и неподвижно. Личеше, че бузата е била раздрана с остри нокти и ъгълът на устните се кривеше. От тази страна нямаше зъби в устата.

И това му бе причинено от заклинание на магьосница от Дордовер. Отначало всички смятаха, че Леденият вятър, сътворен от Ериан, е погубил втория човек сред Черните криле след капитан Травърс. Но той бе оцелял, въпреки че Гарваните опожариха замъка. Сега Селик предвождаше Ловците на вещери, по-малобройни, но все така настървени.

- Изобщо не си представям как твоето оцеляване може да Донесе късмет на някого в Дордовер - сопна се зло ухилен Бериан, старшият секретар на Кворума.

- Ще ти се наложи - невъзмутимо отвърна Селик. - Защото имаме едни и същи цели, дори това да ви е неприятно.

- Нима? - изви вежди Вулдарок. - Много ми е любопитно как стигна до подобно заключение.

- Погледнете се - седите насреща толкова самодоволни, че ми се гади от вас. Въобразявате си, че никой не знае с какво се занимавате. Аз обаче научих, че сте изгубили нещо много ценно и искате да си го върнете. Желаете момичето пак да бъде тук. А единственият, който наистина е способен да ви помогне, съм аз. И ще го сторя, защото в това нямаме разногласия. Тази магия не бива да процъфти, иначе ще унищожи всички ни. Аз знам накъде са се запътили и ми е известен поне един от помощниците им.

Млъкна и се загледа в лицата им, а Вулдарок претегляше наум мълчанието, породено от тези думи.

- Привлякох вниманието ви, а? - подхвърли Селик. - Черните криле виждат всичко, така ще бъде и занапред. Не забравяйте това, могъщи членове на Кворума. Както и вие вече сте се уверили, Ал-Дречар не са само легенда. Все още не ни е известно къде се намират, но ако обединим усилията си, ще научим, повярвайте ми.

- Ако си въобразяваш, че ще изтърпим да вършим нещо заедно е Черните криле - заръмжа Бериан, лицето му пламтеше от ярост, - значи си загубил и малкото разсъдък, който си имал!

Селик вдигна рамене, усмивката загрози още повече съсипаното му лице.

- Щом е тъй, убийте ме, но няма да научите какво знаем ние. Лошото за вас е, че нямате време. Ами ако се окаже, че говоря истината? В късна доба из кръчмите на Дордовер вашите магове бърборят повечко, отколкото би ви се искало. До ушите ни стигнаха твърде интересни приказки. Да, твърде интересни.

- Селик, едва ли си дошъл тук да ни помогнеш, без да поискаш нещо в замяна - вметна Вулдарок. - Кажи какво е то.

- О, Вулдарок, ти не си толкова недосетлив, колкото подлъгва външността ти! Лесно е да се обясни. Вие искате момичето да е при вас, за да го подготвяте, контролирате... или да се разпоредите инак със съдбата му. Така да бъде, ще ви помогна да си върнете малката. Но в замяна ще получа вещицата, която ми причини това. - Селик посочи страшните си белези. - Дайте ми Ериан Маланвей.

Сред изригналите викове на възмущение не се чу подхилването, което Вулдарок си позволи.

4

Ренерей поведе Ериан и Лиана в широк коридор, облицован с. дърво, по чиито стени бяха окачени картини. Продължаваше цели седемдесет крачки до обикновена двукрила врата, пред която на стража стояха елфи от Гилдията. Прозорците отдясно откриваха изглед към осветена от фенери градина. Щом видя какво има отвън, Лиана забрави страховете си и притича към най-близкия прозорец, омаяна от фенерите, които вятърът полюшваше.

- Колко голямо е това място? - промълви Ериан, застанала до дъщеря си.

Взираше се през клоните на дърветата към друга част от сградата, отдалечена на стотина крачки.

- Не е лесно да се отговори на този въпрос - отвърна Ренерей. - Съществува още от времето на Разкола, а пристрояването не е спирало почти никога, дори когато е имало малцина обитатели. Май вече покрива по-голямата част от склона на хълма. Ако полетиш да разгледаш отгоре, ще видиш всичко, стига да останеш в обсега на илюзията. Достатъчно е да ти кажа, че макар сега да е дом само на четирите, някога тук са живели около осемдесет.

- Но какво се е случило?

Ериан накара Лиана да се откъсне от прозореца и продължиха край стари избледнели картини, на които бяха изобразени горящи градове, многолюдни пиршества и лов на елени. Странна сбирка...

- Според мен са били нехайни в грижите за приемствеността и почти изпуснали момента. Както и ти знаеш, много трудно е да възпиташ истински последовател на учението. Скоро броят им започнал да намалява, защото някои не искали да прекарат целия си живот тук. Колкото и голямо значение да имало делото, волята за продължаването му отслабвала. Кой може да обясни това...

Стигнаха до вратата, която се отвори за тях. Затаиха дъх, щом зърнаха огромната тържествена зала в червено и бяло, цялата в полилеи и огледала. Но прахът подсказваше, че отдавна не се използва за празненства.

- Нека те ти разкажат останалото - рече Ренерей и ги поведе надясно през залата към невзрачна врата.

Почука и ги въведе в малка трапезария с ламперия и портрети на елфи. Около отсрещната половина край дълга маса се бяха настанили четири престарели жени. Говореха си, когато Лиана влезе, вкопчена в крака на майка си.

- Всичко е наред - прошепна ѝ Ериан, - аз съм с теб, а те са наши приятелки.

За пръв път можа да усети колко величави са Ал-Дречар. Изобщо не се съмняваше, че е застанала пред най-могъщите магьосници в Балея. Лицата им издаваха умора от живота, но надделяваше решимостта да продължат, да постигнат онова, което щеше да осмисли многото преживени години. Такива щеше да ги запомни.

А наглед бяха просто елфиди на преклонна възраст, доста приветливи, макар и със сурови изражения, наложени от оскъдната плът. Ериан виждаше дълги бели коси, костеливи пръсти, мършави шии и пронизващи очи. Но когато една от тях заговори, гласът ѝ действаше като мехлем върху кървяща рана и уталожваше безпокойството.

- Седнете, моля ви. Нека хапнем. Ти, дете мое, сигурно си уморена и уплашена след дългото пътуване. Няма да те държим тук Дълго. Майка ти може да поостане, стига да не си против.

Лиана намери сили да се усмихне, докато Ериан издърпваше стол срещу елфидите и я подкани да седне. Ренерей избра място между тях двете и Ал-Дречар.

- Няма да сторите зло на мама... - неуверено каза Лиана, вторачена в синята покривка.

- Изобщо не сме помисляли - увери я друга елфида. - Твърде дълго чакахме, за да допуснем да ви навредим. - Тя плесна с ръце. - Запознаването може да почака, първо храната.

През врата отляво влезе стройна жена на средна възраст, понесла голям съд, над който се кълбеше пара. Зад нея момче на не повече от дванадесет години крепеше в ръцете си широк поднос с паници и панери с хляб. Поднесоха първо на Лиана гъста супа, от която се носеше такова благоухание, че стомахът на Ериан закъркори.

- Яж, мило дете - подкани една елфида.

Лиана топна коричка хляб в супата, духна и я сложи предпазливо в устата си. Веждите ѝ се извиха.

- Вкусно е.

- Не се изненадвай толкова! - засмя се майка ѝ. - Убедена съм, че и тук имат умели готвачи.

Мина малко време в усърдно поглъщане на гозбата преди Ренерей да се прокашля сдържано.

- Мисля, че достатъчно отлагахме запознанството. Ериан, Лиана, за мен е голяма чест и удоволствие да ви представя Ал- Дречар. Вдясно от мен е Ефимер-Ал-Ериама, след нея са Авиа- на-Ал-Исанди, Клирес-Ал-Хет и Мириъл-Ал-Анатак.

Тя кимна почтително на всяка от четирите старици.

- Ох, Ренерей, държиш се толкова официално! - прихна Клирес. - Все едно сме безкрайно високомерни.

И другите Ал-Дречар се подсмихваха, а Ренерей се изчерви.

- Моля ви, Ериан и Лиана - продължи старата жена, - нека бъдем за вас Ефимер, Авиана, Клирес и Мириъл, макар че ще ни чуете да се назоваваме и с други имена. За нас ще е приятно да ни наричате и с тях.

На Ериан ѝ олекна така, както не се бе случвало от много дни. Не забравяше за могъществото на стариците, нито за несъмнено поддържаната от магия жизненост у тях, но от друга страна просто си бяха много възрастни елфиди и това някак успокояваше.

Оглеждаше ги, докато всички дояждаха супата, и първо откри, че стъписващо си приличат. Предположи, че е неизбежно, щом живеят в такава близост от незнайни години - стигнали са до еднакви обноски и жестове, склонности в облеклото и дори външност. И макар чертите на лицата им да се различаваха, както и цветът на очите, очакваше Лиана да ги разпознава трудно в първите дни.

- Отдавна живеете заедно, нали? - подхвърли Ериан.

Клирес се усмихна.

- Много отдавна - потвърди тя. - Повече от три столетия.

- Какво?! - сащиса се Ериан.

Знаеше, че елфите понякога живеят извънредно дълго, но триста години... Твърде необичайно. Невъзможно!

- Чакахме тук, взирахме се в различните спектри на маната, съхранявахме силата си и крояхме планове за идването на онзи, който би могъл да продължи по Пътя - рече Авиана с усмивка, в която прозираше печал. - И започнахме да се отчайваме.

- Колко се проточи очакването ви?

- Триста и единадесет години. Откакто се родиха бебетата Мириъл и Септерн.

Ериан зяпна. Не се изненада кой знае колко, че Септерн е принадлежал към Ал-Дречар, но тази липса на нови последователи...

- И оттогава никой друг?!

- О, дочувахме мълва, надеждата ни припламваше и гаснеше повече пъти, отколкото са годините в досегашния ти живот - отвърна Клирес. - Но да оставим това за по-късно. Виждам, че хубавата ти дъщеричка клюма, а ние трябва да си поприказваме с нея преди да заспи. Денят беше изморителен за нея.

Ериан се озърна. Лиана побутваше с лъжицата един залък в остатъците от супата.

- Лиана, тези дами искат да говорят с теб. Съгласна ли си?

Детето кимна.

- Да не се притесняваш, мила? - попита майката.

- Мъничко - призна си Лиана. - И съм уморена.

- Знам, скъпа. Скоро ще си бъдеш в леглото.

Ериан кимна на Ал-Дречар.

- Лиана? - меко прозвуча гласът на Ефимер и момичето вдигна глава да погледне приветливото лице на старицата. - Добре дошла в нашия дом. Надяваме се да бъде и твой дом за малко. Искаш ли?

- Ако мама остане, искам.

- Разбира се, че ще остане, мило дете. Нали, Ериан?

- Разбира се - потвърди майката.

- Сега ме чуй, Лиана - малко по-настойчиво продължи Ефимер. - Знаеш, че носиш магията в себе си, нали? - Момичето отново кимна. - Знаеш и че в предишния ти дом тя започна да ти причинява страдания, а твоите учители вече не успяваха да помогнат. Затова проникнахме в главата ти и в твоите сънища. За да ти помогнем. Разбираш ли?

Поредното кимане. Лиана вдигна глава да погледне Ериан, която ѝ се усмихна и я погали по косата.

- Добре - промълви Ефимер. - Чудесно. Според теб как ще ти помогнем?

Лиана поумува.

- Ще прогоните лошите сънища.

- Точно така! - плесна с ръце Мириъл. - Ще направим и още нещо. Знам, че когато се мъчиш, понякога си ядосана. Ще те научим как да спираш болката и да правиш с магията тъкмо онова, което искаш от нея.

- Имаш голяма дарба, Лиана - добави Клирес. - Ще ни позволиш ли да я направим безопасна за теб?

Ериан не знаеше дали дъщеря ѝ проумя последния въпрос, но Лиана пак кимна.

- Добро момиче - похвали я Ефимер. - Искаш ли да ни попиташ нещо?

- Не - завъртя глава момичето и се прозина. - Мамо?

- Да, сладката ми. Май ти е време за сън.

Готвачката и малкият ѝ помощник дойдоха да приберат съдовете, докато Ериан вземаше на ръце Лиана.

- Ще я сложа да спи и ще се върна, но може да се позабавя.

Клирес сви рамене.

- Не бързай. Ние ще бъдем тук. След толкова чакане май можем да потърпим още малко, за да си поговорим с теб.

Лиана заспа в прегръдката на Ериан още преди да влязат в стаята.

- Много ти се събра, милата ми - прошепна Ериан и пъхна куклата под завивките. Пак я обземаха угризения. - Наспи се добре.

Целуна Лиана по челото и тихо затвори вратата. Ренерей чакаше в коридора.

- Ще стоя тук и ще се ослушвам. Ако се размърда и те повика, ще дойда да ти кажа.

- Благодаря ти - каза Ериан. - Ти си ни приятелка, нали?

- Надявам се да е така - отвърна елфидата.

Ериан побърза да се върне в трапезарията и завари на масата блюда с месо и зеленчуци. Имаше поднос с вино в кристална кана и чаши. От лулата в ръката на Ефимер се виеше дим към тавана без украса. В ума на Ериан се мярна ясен спомен за Дензър, опрял гръб на дърво и невъзмутимо вдишващ гадно миришещия дим от тютюна си, докато другите от отряда на Гарваните обсъждаха наближаващия край на света. Тя се усмихна, но пак ѝ домъчня, че той не е до нея.

- Значи заспа веднага? - попита Авиана и Ериан кимна. - Добре. Хапни си, сипи си вино и седни по-близо до нас, за да не се надвикваме.

Ериан си сложи малко от гозбата и наля половин чаша вино, после седна до Ефимер, която издуха дима встрани от нея.

- Моля те да ни извиниш за противния навик - изрече елфидата дрезгаво. - Но тази пушилка носи облекчение на дробовете ни и уталожва болките в ставите. За жалост сама чуваш, че не се отразява добре на гласовете ни.

Тя подаде лулата на Авиана, която всмукна дълбоко и се разкашля, докато поемаше дима с миризма на дъб, рози и приятна билка, която Ериан не разпозна.

И сякаш видя четирите жени отново, със свеж поглед, осъзна колко са престарели и изнемощели. На светлината от маслените лампи и свещите кожата по лицето на Ефимер изглеждаше изопната, сякаш всеки миг можеше да се скъса. И беше блед Фон за искрящите зелени очи, в които толкова добре проличаваше магическата ѝ дарба. Ериан лесно откриваше и топлата светлина в тях. Ефимер ѝ се усмихна.

- Сигурно си мислиш, че малко е оставало да закъснееш с идването си при нас. Не си далеч от истината.

- Ефи, недей да пресилваш - сгълча я Мириъл, но и нейният глас се накъсваше от дима.

- Нима пресилвам? - по-остро изрече Ефимер. - Аз поне не бих си затваряла очите за риска, който всички поемаме, нито за края, който сами ще си причиним.

- Нека тя научи цялата истина - подкрепи я Клирес.

- Какво трябва да знам? - потръпна Ериан.

Мекото сияние в очите на Ефимер изчезна, погледите и на четирите елфиди не оставяха съмнение в могъществото им.

- Хайде, Ефи, казвай - подкани Клирес.

- Ериан, и за тебе е очевидно, че ние сме твърде стари дори по мерките на елфите, а и магията не може да отлага до безкрай неизбежното.

- Налага се да добавя - каза Клирес, - че никоя от нас не би си правила труда все така да се вкопчва в живота, ако не бяхме принудени да чакаме.

Ефимер кимна.

- Ще видиш неща, които няма да ти допаднат. Ще ти се прииска да ни спреш заради онова, което ще правим с Лиана. Ще се боиш от надвисналата над нея заплаха, и то с пълно право, защото ще има опасности във всеки ден от нейното обучение. Уви, такива са злощастните последствия от вредите, които са ѝ причинили нейните учители в Дордовер.

- Вреди ли?...

Ериан застина, мисълта ѝ се замъгли от избуяващ страх.

- Успокой се, Ериан, нищо не е непоправимо нито за тялото, нито за съзнанието ѝ. Ние спирахме кошмарите, които я тормозеха във вашата Школа. Затруднението е в това, че тя е твърде малка, за да понесе добре Пробуждането. Ако пък не успее да вникне в нашите уроци, може да пострада ужасно.

- Смърт?... - едва изрече думата Ериан.

- Това е най-голямата цена, която всеки маг е застрашен да плати, когато се опитва да използва дарбата си - напомни Клирес. - Но при Лиана последствията може да бъдат твърде разтърсващи и далеч преди смъртната заплаха. - Тя вдигна ръка, за да предотврати следващия въпрос на Ериан. - Знаем, че Лиана вече е усвоявала мана на Дордовер, сякаш това е най-естественото нещо в света. Тъкмо следите в маната ни насочиха отначало, защото ги проучваме отдавна. Но в нейното съзнание назрява сблъсък, причинен от обучението ѝ в Дордовер. Дарбата ѝ е разгърната само отчасти и се боим, че обучената в тази Школа част от нейното съзнание ще ни се противи, ако не я научим да не го прави. За всекиго би било трудно да разбере какво искаме, а за толкова невръстно дете...

Клирес вдигна рамене.

Ериан остави вилицата и сплете пръсти пред устата си. Умът ѝ трескаво търсеше изход.

- Не може ли да изчакате, докато порасне още малко? Да я опазите от беди, докато не бъде по-готова?

- Така щяхме да постъпим, ако беше възможно. Но процесът на нейното Пробуждане вече е започнат. Съвсем ненужно.

Погледът на Мириъл се прикова в очите на Ериан.

- Как тъй?

- Каквото и да са ти казвали, старшите магове в Дордовер са се надявали, че тяхната магия ще потисне останалите ѝ способности, затова глупашки са решили да пробудят тази част от дарбата. Не се съмнявам, че са те залъгвали как това е единственият начин да я спасят.

- Да, но...

Тревогата биеше като закъсняла камбана в главата на Ериан, беше на прага на паниката.

- Всъщност са искали да спасят себе си от Лиана. Само че изобщо не са имали представа с какво се захващат. Твоето доверие в тях е изложило Лиана на опасност от собственото ѝ съзнание. Както и нас.

- Не, не! - Ериан въртеше глава и не успяваше да събере мислите си. - Нали уж можехте да ѝ помогнете? Да я направите същата като вас? Защо и сега е в опасност? Дойдохме тук да се избавим от заплахите.

Студените пръсти на Ефимер стиснаха ръката ѝ.

- Успокой се, дете. Ще ти кажем всичко, което трябва да знаеш, но запомни веднъж завинаги, че не бива да се виниш за нищо. А идването на Лиана тук беше единствената надежда за нея. Ако бе останала в Дордовер, това щеше да я погуби.

Ериан си пое дъх, ударите на сърцето ѝ вече не бяха толкова силни. Тя се взря с очакване в зелените очи на елфидата, която продължи:

- Лиана носи дарба, която може да бъде разбрана и разгърната единствено от онези, които са ѝ подобни. Тя не само е способна да вникне в ключовите знания на всички Школи, но и има вроден усет към единната, основна сила на магията, какъвто някога са притежавали всички магове. Само че за да се възползва от този усет, тя трябва да се научи как да овладява отделните съставки на силата. Все едно ще влиза поред в Залата за мана на всяка от Школите. Но бе нужно тя да постигне това умение в неговата цялост. Уви, в Дордовер са нарушили равновесието у нея. Много ще ми е трудно да ти обясня каква огромна мощ се крие в дъщеря ти. Способността ѝ да движи маната вече се долавя от стотици мили. Не я ли научим да владее силата си, възможно е да навлече невъобразима разруха на света преди да погуби и себе си накрая. Опасявам се, че ще срещнем трудности в обучението ѝ. А докато се учи, нейните грешки ще бъдат като ярък фар за онези, които биха искали да ѝ сторят зло. Ти ще бъдеш като стожер за нея през най-тежкото време в живота ѝ. Трябва да я закриляш. Твърде малка е, още не е укрепнала и телесно. Горкото момиче... Не биваше да ѝ се случва това преди да стане на твоите години.

- Но вие ще я научите, нали?

Ериан настойчиво се взираше в очите ѝ.

- Задължително е - отговори Авиана. - Провалим ли се, свършено е с Ал-Дречар.

- Защо? Какво ще сполети вас? - попита Ериан, но ѝ се струваше, че предусеща отговора.

Ефимер се засмя.

- Изчерпваме енергията си докрай, за да крепим живота си и да поддържаме защитната илюзия. Боя се, че обучението на твоята прелестна дъщеря ще ни довърши. - Тя се усмихна и стисна ръката на Ериан. - Такъв е светът, а Ал-Дречар не се предават лесно на смъртта.

- Кога ще започнете?

Ериан се усъмни редно ли е да им позволи - не само за да спести тежките дни на Лиана, но и да опази тях.

- Утре сутринта. Нямаме време за губене. Според Ренерей враговете са по-близо до откриването ни от когато и да било. Свидетелство за това са и белезите на горкия Трюун. Нека бъдем бдителни и не позволяваме нищо да ни отклонява от задачата - натърти Авиана.

На Ериан изведнъж ѝ се отяде. В досегашните си мечти бе виждала как Ал-Дречар просто ще повдигнат булото, спуснало се между Лиана и Единството. А след тези приказки за врагове започна да се чуди на какво ли ще се натъкне Дензър, ако тръгне да ги търси. Откри, че се надява той да не ги намери.

- Да си лягаме - подкани Клирес. - Дойде времето за усилен труд и съхранение на силите. А сънят е лечител на ума.

- Ще си допия виното - промълви Ериан, която не вярваше да я споходи сън.

Отпи глътка, взряна в Ал-Дречар, които взаимно си помогнаха да станат от столовете и бавно се затътриха към вратата. Ефимер се гърбеше, Мириъл накуцваше, Клирес леко залиташе, Авиана пък несъмнено страдаше от болки в коленете.

Четири стъписващо стари жени, които си говореха полуглас- но, докато отиваха в покоите си нейде из огромната постройка.

Ериан си наля още една чаша вино и вдъхна наситения плодов аромат. Какво направи, по дяволите? Поверяваше живота на дъщеря си в ръцете на четири вещици, които сякаш щяха да издъхнат след миг-два. Казваше си, че би трябвало да е безумие, но всъщност нямаше по-разумно решение. Най-сетне прозря, че е открила цел за себе си и шанс за Лиана.

Може би все пак щеше да спи спокойно.

5

Илкар се събуди от привичните удари на чукове из Школата. По миризмите личеше, че пак предстои сух ден, а около леко издуващите се пердета проникваха ярки лъчи. В леглото до него Фиона се обърна с лице към стената. Той се усмихна, както се случваше всяко утро след първото изпробване на изпитателната зала преди пет дни.

Тогава направо се развилняха. Сложиха греди, грубовато издялани в подобия на западняшките владетели, членовете на Кръга на седемте в Ксетеск и Кворума на Дордовер. После се редуваха в унищожението им, приложиха находчиво разнообразие от огнени и ледени заклинания, подготвени добре или по- зле според уменията на всеки.

Двадесет магове освобождаваха в опустошителни стихии разочарованията, трупащи се седмица след седмица. Зрелището си го биваше, магически огън отскачаше от стените, ледени игли цепеха дърво на трески и образуваха огромни висулки в далечните ъгли на залата, а после огънят ги превръщаше в гъсти изпарения. Когато не извършваше заклинания, Илкар бе готов да вдигне щит пред онези, които не умееха да насочват магията съвсем точно.

През цялата вечер чувстваше близостта на Фиона и по време на гуляя по-късно все я прегръщаше, а тя отпускаше глава на рамото му. Макар и леко замъглено си спомняше усмивката и примамливо разкопчаната ѝ риза.

Разпаленият от почерпката секс беше лудешки приказен, но Илкар признаваше пред себе си, че тези часове се сливаха смътно в паметта му. Прекрасно беше отново да усети до себе си женско тяло, дори да не е на елфида.

Щом им олекна малко от махмурлука, Фиона побърза да разсее смущението му. Елфите твърде рядко си позволяваха любовни връзки с хора - много по-дългият живот им носеше неизбежна покруса. Случваше се елфът, загубил любимата, да се самоубие.

- Мисля, че и двамата не очакваме това да продължи прекалено - каза му тя. - Но сега се нуждаем един от друг. Просто се наслаждавай и не умувай излишно за утрешния ден.

Илкар не знаеше дали самата Фиона си вярва, а страстта им в последвалите нощи беше неутолима. Но тя беше права. Тази връзка го подтикна да погледне всичко по новому. Той се бе оставил да затъне дотолкова във възстановяването на Джулаца, че целият свят наоколо бе избледнял за него. Фиона му напомни как да разведри душата си и Илкар откриваше, че я обиква поне заради това.. . ако думата „любов“ подхождаше за тях двамата.

В тези дни вече отправяше поглед отвъд простото изграждане на зданията към по-далечните цели - възраждането на духа на Школата. Толкова работа имаше тепърва, за да привлече отново магове в Джулаца, да помогне за истинското възстановяване. Сега разбираше, че му предстои дълго пътешествие, за да разпръсне сам вестта, че неговата Школа по магия се е върнала към живота.

Но в момента Школата още тънеше във вцепенение и неговото място беше тук. Наведе се, целуна унесената Фиона и скочи от леглото, за да навлече набързо зеления брич и грубата работ- на риза. Обу здрави високи ботуши, среса косата си с пръсти и подтикнат от глада се запъти през двора към трапезарията.

Личеше, че денят ще е хубав. Слънцето бе изгряло преди час и той погледна към покрива на библиотеката, където вече кипеше работа. Както винаги поспря до ямата, скрила Сърцето, и се замисли за най-тежката си задача.

Някой ден то отново щеше да се покаже на дневна светлина и тогава биха могли да погребат с почит телата на загиналите в Кулата, сред тях и Барас. Илкар се помоли на боговете да му дарят силата да се справи.

- Илкар!

Извъртя се рязко, щом чу името си, защото мигом разпозна гласа. Човекът влизаше през пролуката на мястото на северната порта, повел коня си, а зад него вървеше друг мъж и елфът се зарадва още повече, когато го зърна.

- Дензър! - извика Илкар, устремен към портата. - О, богове, напоследък при нас може да влезе който си ще.

- Извинявай. Мислех, че предишния път съм си заслужил правото да идвам когато пожелая.

- И още как! - Старите приятели се прегърнаха. - Я да те видя. - Елфът се отдръпна и впери поглед в мага от Ксетеск.' - Малко си се отпуснал. И тук-там виждам бели косъмчета. А, да, имаш нужда от подстригване. И все пак още мога да те позная. Чудесно е, че си тук - кимна енергично Илкар. - Дано си носиш чук и длето.

Дензър се подсмихна.

- Никога не съм бил сръчен с тези инструменти. Нося си обаче лулата.

- И нейната воня ми липсваше. - Илкар го тупна по ръката и погледна над рамото му. - Ей, Незнаен, отдавна не си се мяркал.

Стараеше се лицето му да остане засмяно, но още в мига, когато двамата влязоха в Школата, той осъзна - идването им означава, че се е случило нещо лошо. Може би ужасно. Незнайния пристъпи към него и по навик стисна смазващо десницата му.

- Много отдавна - потвърди той.

Илкар пак се взря в Дензър. Дори в ранното утро изглеждаше уморен и навъсен.

- Е, как са Ериан и Лиана?

В очите на Дензър проблесна болка, между веждите му се вряза бръчка. Вместо да отговори, той се озърна към Незнайния, сякаш търсеше помощ.

- Заради тях идваме - обясни огромният мъж.

Илкар кимна. Опасенията му се потвърждаваха.

- Ясно... Гладни ли сте? По-добре да поговорим, докато се храним.

Трапезарията беше дълга ниска постройка с множество маси и скамейки. Илкар посочи на гостите си маса в ъгъла и докато те се настаняваха, той отиде да вземе голям дървен поднос, отрупан с бекон, хляб и голяма кана кафе.

- Заповядайте. Ако не ви стигне, ще донеса още.

Преди да се заситят Дензър успя да му разкаже за напредъка в обучението на Лиана, за нейните кошмари, за пречките, създавани от Кворума в Дордовер, и за изчезването на Ериан и дъщеря им. Накрая даде на Илкар писмото. Елфът го прочете безмълвно, все по-намръщен с всеки ред. Прочете го повторно и го върна на Дензър, после сипа още кафе в чашите.

- Ако те ги намерят първи, ще ги убият! - отсече Дензър.

- За кого говориш?

- За маговете от Дордовер. Не схващаш ли?

- Не се ли увличаш малко? Тук се крие нещо далеч по-слож- но от обикновени заговори и интриги. Застрашени са всички магически учения в Балея.

- Не започвай и ти! - изрече с досада Дензър. - Лиана носи бъдещето, а не гибел и опустошение. В Дордовер просто са се уплашили. Нужно е само да бъдат просветени. Никой не говори за насилствено завръщане към Единството, боговете са ми свидетели. А и никой сред живите няма способностите да се занимава с единната магия.

- Освен Лиана.

Дензър вдигна рамене.

- Да, освен Лиана. Вероятно. Чуй ме, Илкар - на Вулдарок изобщо не му се иска маг, овладял всички учения, да бъде подготвен от когото и да било. Той вече ми натякна, че Балея нямала нужда от нов Септерн. Затова ако не успее да контролира Лиана, ще я убие.

- Значи искаш ти да ги намериш? - подхвърли елфът.

- Не, искам да ги поднеса в дар на Дордовер, удобнр оковани на жертвени олтари! - сопна се Дензър.

- Опитвам се да проверя не си ли загубил напълно чувството си за хумор.

- Разбира се, че искам да ги намеря!

- И защо по-точно? - не отстъпи Илкар. - Този път питам сериозно.

- Те са моето семейство. Длъжен съм да ги опазя.

- Мисля, че това е ясно и на двама ни - намеси се Незнайния. Остави на чинията сандвича, от който не бе отхапал, и се приведе над масата. Илкар се засмя неволно - Незнайния още умееше да налага за миг авторитета си. - Но ти непрекъснато ни втълпяваш, че цялата мощ на магията в Дордовер ще бъде хвърлена срещу нас. Какво се надяваш да постигнеш?

- Да ви предупредя, ако още не сте се усетили. И да се стегнем. Знам, че Ериан и Лиана вече имат силни закрилници. Но и нашата помощ не е излишна. Ще изравним шансовете.

- Кои ние? - уточни Илкар.

- Гарваните.

Елфът отпи голяма глътка от кафето, остро усети горчилката. Предвиди участта си още щом Дензър и Незнайния влязоха заедно през портата. Каквото и да беше по силите на Гарваните, щеше да се случи с неговото участие. Може би ще рискуват напразно. И нищо чудно този път да си намерят белята, ако Ериан и Лиана наистина са подвластни на силата, за която си мислеше Дензър. Първо обаче беше длъжен да изясни на другите двама с какво се захващат.

- Дензър, искам да знаеш нещо...

- Продължавай. Сигурен съм, че няма да ми хареса.

- Виждахме хаотични изблици на мана в небето. Мълнии, проблясъци, внезапни порои - явления от този род. Не са много, но са необичайни. Поприказвахме си за това наскоро. Ти чувал ли си за Предсказанието на Тинджата?

Магът от Ксетеск завъртя глава.

- Не очаквах да знаеш за него - промърмори Илкар. - И аз не бях чувал. Изобщо ли не си изучавал Разкола?

- Всъщност не - призна Дензър. - Мисля, че и Ериан не е ровила в прахоляка на хранилищата, освен за да научи точно какви условия са необходими, за да бъде заченато дете с подходящите заложби. И кой е бил този Тинджата?

- Е, поне Ериан несъмнено е наясно с това. Тинджата е бил първият Висш маг на Дордовер.

- Вероятно знае - проточи Дензър, - но не ми е споменавала за него.

- Все едно. Ще я попитаме, когато я намерим. Важното е, че Тинджата е играл твърде значителна роля в Разкола и е виновен за безброй гнусни деяния срещу маговете на Единството - Ал-Дре- чар. Стигнал до своето предсказание въз основа на теорията за ма- н&та и свързаността на измеренията. Искал е всички, които се уповават на съществуването на Четирите школи, да бъдат нащрек.

- Как научи всичко това? - намръщи се Дензър.

- Поразпитах. Помниш ли Терус? Онзи, който ти помагаше в библиотеката по време на обсадата? Ами той оцеля. Терус е архивар и познавач на древните писания, а най-силен е интересът му към времето на Разкола. Известно му е и Предсказанието на Тинджата...

- Казвай де! - не се стърпя Дензър.

- Знанията на Терус са непълни, защото маговете от Дордовер никога не са го допускали в своята библиотека, но на мен ми стига и съкратената версия: „Когато Невинната обязди стихиите и земята се ширне смазана и разкъсана, ще настъпи краят на Разкола и от хаоса ще се въздигне Единството.“ Съвсем недвусмислено, не мислиш ли?

Илкар изрече словата с разтуптяно сърце. Не можеше да си представи непознатата за него Лиана да навлече разруха на Балея. Ама че нелепост...

Дензър и Незнайния мълчаха дълго.

- Според вашия Терус внезапните мълнии са вестител на това, така ли? - каза накрая Дензър. - И моето дете е „Невинната“? Блеснала някоя и друга светкавица и вече наближава свършекът на всичко?

- Дензър, ти най-добре знаеш на какво се надяваше за Лиана. Може би тя ще е първата от новото поколение магове, което обаче ще има и други последствия.

- Значи ми разправяш, че ако се вярва на Тинджата, Лиана е някаква разрушителна стихия?

- Или пък е катализатор за появата на нещо. Вече видяхме мълнии в безоблачно небе - явни смущения в първичните сили. Ти също си чул ширещите се слухове. Огромни вълни, урагани, гръмотевични бури дни наред... Дензър, това не ти е някоя и друга светкавица. Терус твърди, че всички тези явления са изброени в предсказанието. А и при какви хора е отишла Ериан, ако си прав в догадките си? Ами ако те искат не да обучат Лиана, а само да насочват силата чрез нея? Нека обмислим и тази възможност.

- От друга страна, не бива да забравяш, че каквото и да е открил Тинджата, той е бил пристрастен и е искал да обрисува в най-черни краски изводите си - натърти Дензър.

- И ти си прав - кимна Илкар. - Слушай, изобщо не съм искал да кажа, че трябва да оставим Лиана в ръцете на онези от Дордовер... нито в нечии други, освен в твоите и на Ериан.

- Тогава какво се опитваш да ми кажеш?

- Че не бива да обръщаме гръб на по-големите проблеми, докато ги търсим. Все едно дали предсказанието е вярно, в Дордовер няма да го пренебрегнат. И ако не им бъде попречено, те ще предизвикат раздори между Школите, което ние не искаме да се случи. Не е нужно да си гений, за да предвидиш, че в Дордовер и Листерн ще съзрат заплаха за своята независимост и за смисъла на съществуването си. В Ксетеск пък ще търсят ново средство да наложат обединение, в което те да са господстващата сила. Всичко ще зависи от това в чия власт е Лиана. А Джулаца... - Илкар се усмихна накриво. - Ние сме настрана по неволя, но също ще отстояваме своята магия и убеждения.

- Прекаляваш - укори го Дензър. - Говориш за едно-единст- вено дете. Тя нищо не може да направи сама.

- От собствените ти думи се подразбира, че в Дордовер изобщо не споделят това мнение.

- А и ние сме почти сигурни, че тя не е сама - добави Незнайния.

Илкар въздъхна и допи кафето.

- Дензър, задължително е да изпратиш пълен отчет в Ксетеск. Знаеш, че е така. О, богове, не ми се вярва те дори да са научили досега, че Ериан е заминала! Важното е, че от Ксетеск могат да притиснат сериозно Дордовер, за да ги откажат от посегателствата срещу живота на Лиана. Ние пък ще можем да търсим семейството ти, без да ни се пречкат, ако ме разбираш.

- Поне официално - сви рамене Незнайния.

Изпъна ръце над главата си и издутите мускули на раменете му изпънаха ризата.

- Още нещо - продължи Илкар. - Историята ще се разчуе. Дори до нас стигнаха слухове за Лиана, макар и само като лю- бопитна вест. Скоро обаче хората ще започнат да задават въпроси, особено ако Школите се намесят безцеремонно. Ако се вярва на Тинджата, предстои завръщане към Единството, а това безпокои повечето магове... включително и мен. Не можем да си позволим такива разпри, затова нека бъдем малко по-пред- пазливи. Съгласни ли сте?

Дензър разкърши рамене, ъгълчетата на устните му трепнаха.

- Разбирам, че си прав. Може би това е причината да дойда при теб. Исках да чуя разумни думи. Благодаря ти, Илкар.

- Удоволствието е мое. Тъй... Предлагам да си починете днес, докато уредя своите дела тук и се оправдая пред съратниците си. После потегляме към Дордовер, а оттам - към Ксетеск.

- Защо към Дордовер? - учуди се Дензър.

- Защото Терус не е в Джулаца, а ти трябва да проучиш Предсказанието на Тинджата. В Дордовер е и собственото му писание, и изложението му за онези, които не са вещи в ключовите знания на тази Школа. Да де, ако изобщо те пуснат да влезеш...

- Все някой ще е видял Ериан, когато е тръгвала - вметна Незнайния. - Само трябва да зададем подходящите въпроси. Хъм... Да бяха с нас Троун или Уил! Познаваха всички потайности на Дордовер. Но може би и имената им стигат, за да отворят някоя и друга врата за нас.

- Нещо липсва - промърмори Илкар.

- Хирад - кимна Незнайния.

- Ще минем да го вземем, след като се отбием в Ксетеск - заяви Дензър.

- Няма да е лесно - въздъхна Незнайния. - В края на краищата неговите дракони още са в Балея.

Хирад изрита с ботуша си малко пясък върху жаравата пред каменната къщурка със сламен покрив, после влезе в Чоула. Това убежище не беше възможно най-доброто за дракони от Люпилото Каан. Вятърът ехтеше в зейналото гърло на пещерата, широко четирийсетина стъпки. Зиме тук ставаше мразовито и дори сгушени един до друг, драконите не успяваха да се стоплят.

Нуждаеха се от горещината и влажната пръст на истински Чоул, но Хирад нямаше как да събере майстористроители, ковачи и работници. Хората предпочитаха да обърнат гръб и да забравят.

Донякъде ги разбираше. На половин ден път с кон беше Блек- торн, където баронът още се мъчеше да възстанови града си, изравнен със земята от нашествениците. Само той изпрати свои поданици преди време, за да направят пещерата колкото може по-удобна. И Хирад поне имаше свой подслон отделно от драконите, а вечно неспокойният му кон - паянтова конюшня.

Запали фенер, но намали пламъчето. Маслото свършваше, значи се налагаше скоро да отиде в Блекторн. Все по-неохотно се отдалечаваше от драконите дори за един ден и една нощ. Някой път ловците щяха да нападнат, докато го няма.

Хирад се загърна по-плътно с дебелата кожена наметка. Нощта беше необичайно студена, през деня бе валяло почти неспирно. Копнееше за топла кръчма с бумтящо огнище, в едната ръка халба бира, с другата да прегръща жена. Но той не си позволяваше да забрави какво дължи на Ша-Каан. Все му се струваше, че е единственият, който помни дълга си.

Миризмата на дракони нахлуваше в ноздрите му. Миризма и на влечуги, и на дърво, и на масло, смесена с киселия дъх от огромните дробове. Натрапчива миризма, с която все пак се свикваше. Зад дългия плавен завой, разширен от каменоделците на Блекторн, беше куполовидната пещера, достатъчно голяма за десетина дракона. Но вътре лежаха само тримата от Каан и Хирад за кой ли път се сепна от размерите им.

Ша-Каан беше по средата, поне с една четвърт по-голям от другите. Вдигна глава, щом варваринът влезе, и по дългото сто и двадесет стъпки тяло плъзнаха отражения от избледняващите със старостта златисти люспи. Хирад спря пред устата, която можеше да го погълне цял.

- Надявам се, че засити добре глада си - избуча Ша-Каан с глас, който отекна само в ума на Хирад.

- Да, благодаря ти. Това беше неочаквано пиршество за мен.

Драконът бе оставил пред колибата му овца с прекършен врат.

- Когато можем, грижим се за прехраната ти.

- Но селянинът едва ли ще се зарадва, че сте навестили тъкмо неговото стадо - усмихна се Хирад.

- Твърде дребна отплата за нашата саможертва, която още не е свършила - отвърна Ша-Каан, без да се развесели от шегата.

И усмивката на варварина помръкна. Вторачи се в очите на дракона и откри безмерна печал като от тежка загуба. Същата празнота, за която говореше Незнайния, откакто загуби връзката с другите Закрилници.

- Какво те мъчи, Велики Каан?

Драконът примига мудно и си пое дъх, Хирад усети течението с бузите си.

- Това място ни състарява. То гаси огъня ни, изсушава крилете ни и измъчва умовете ни. Общият дух на Люпилото не ни подкрепя, защото няма как да ни достигне. Ти направи всичко по силите си, Хирад, и нашата благодарност няма да отслабне с годините. Но очите ни гаснат, люспите помътняват, а мускулите се противят на всяко движение. Вашето измерение изсмуква силите ни.

Сякаш леден повей плъзна от тила на варварина по целия му гръб.

- Умирате ли? - успя да смънка.

Стряскащо сините очи на Ша-Каан отразиха за миг светлината на фенера.

- Трябва да се приберем у дома, Хирад. Скоро.

Варваринът си прехапа устните и забързано излезе от Чоула. Гневът му се разпалваше от усещането за безпомощност. Време беше да направи нещо.

* * *

След закуската от ръжен хляб, плодове и мляко Лиана излезе в стоплящото се утро да поиграе между дърветата в градината. Ериан тъй и не успя да схване отстрани правилата на играта, в която дъщеря ѝ се увлече.

Нощта бе минала тихо и спокойно, Лиана се събуди сутринта освежена и бодра. Ериан се зарадва, защото знаеше, че момичето ще се нуждае от цялата си сила. Тази безметежност щеше да свърши съвсем скоро и Ериан се поддаде на потискаща тревога, докато гледаше своето дете. Невинността и безгрижието на Лиана щяха да бъдат погълнати от неумолимата потребност да отключи и да овладее мощта, която притежаваше.

Когато предната вечер остана сама в трапезарията, осъзна една истина, от която нямаше къде да избяга. Лиана щеше да се промени безвъзвратно, а тази промяна криеше смъртоносни рискове. Ако нещо в обучението на Лиана се объркаше - по каквато и да било причина, - тя щеше да умре.

- Ела при мен, миличка.

Ериан разпери ръце, желанието да прегърне дъщеря си беше силно до болка. Лиана притича и майка ѝ я притисна към себе си, сякаш никога нямаше да я пусне. Но момичето скоро зашава нетърпеливо и Ериан ѝ позволи да се дръпне.

- Обещаваш ли да слушаш учителките си?

- Да, мамо.

- И ще правиш всичко, което ти кажат?

Детето кимна.

- Важно е, разбери. Аз ще съм до теб, ако съм ти нужна. - Ериан се взря в очите на Лиана, която бе поглъщала знанията в Дордовер толкова лесно, както се научи да си служи с лъжица и вилица. Но не ѝ се вярваше и сега да бъде същото. - Богове, питам се дали изобщо проумяваш какво се случва... - въздъхна тя.

- Ами да, мамо, знам - заяви Лиана.

Ериан се засмя.

- Ох, сладката ми... Извинявай. Знаеш, разбира се. Хайде кажи и на мен.

- Учителките ще ми помогнат да прогоня лошите неща. После ще отворят и другите врати към магията и ще ми покажат как да укротявам вятъра в главата си.

Ериан застина, сърцето ѝ пропусна един удар. Лиана беше твърде малка...

- Как научи всичко това?

- Те ми казаха. Докато спях през нощта.

- Тъй ли било?

Ериан усети горчив вкус в устата си.

Вратата към градината се отвори и Клирес излезе, грейнала в усмивка. Нямаше го снощното тътрене, тя крачеше с едва ли не младежка жизненост.

- Готова ли е? - попита елфидата ведро.

- Ами ти сигурно знаеш по-добре от мен - рязко изрече Ериан.

- Какво има?

- Следващия път когато ви хрумне да се промъкнете в съзнанието на моето дете насън, бъдете малко по-почтени и първо ме попитайте. Ясно ли е?

Усмивката на Клирес се стопи.

- Трябва да я подготвим, а за много неща умът ѝ не е готов, но може да свикне с тях неосъзнато.

- Клирес, ти не ме слушаш. Не казах да не го правите. Боговете са ми свидетели, доведох я тук, защото вярвам, че сте наясно какво вършите. Искам само да се допитвате и до мен. Никой не разбира Лиана по-добре от мен. А понякога е необходимо да бъде оставена на спокойствие.

- Така да бъде - смръщи се Клирес.

- Тя е моя дъщеря. Никоя от вас не бива да забравя това.

- Спогодихме се - най-сетне кимна елфидата. - Отдавна живеем сами тук.

- Е, да започваме ли?

6

Дензър получи безпрепятствен достъп до библиотеката в Дордовер и след здрач, когато Школата беше затворена за всички, освен за местните магове и служители. Всъщност още с пристигането на Гарваните в града предишния ден Вулдарок се стараеше всячески да ги улесни в издирването и да им предостави всички достъпни сведения. Дори одобри идеята на Илкар и Дензър да прочетат Предсказанието на Тинджата, но официално покани в библиотеката само мага от Ксетеск.

Разбира се, Дензър се настрои крайно недоверчиво. Но Незнайния и Илкар тръгнаха да търсят из улиците на Дордовер стари познати и пропуснати следи, тъй че не му оставаше друго, освен да чете и да се надява, че накрая ще разбере защо Вулдарок е толкова отстъпчив.

Оригиналът на Предсказанието се съхраняваше под херметичен стъклен похлупак някъде в Школата. Архиварят, на когото заръчаха да му помага, донесе голям том в кожена подвързия със златни букви. Съдържаше шейсетина страници на дебели листове пергамент - отляво препис от кодирания с ключовите знания на Школата текст, а отдясно доста съкратен превод на общия език.

Дензър веднага попита защо има пропуснати абзаци на при- видно случайно избрани места и чу, че тези части от текста били предназначени само за книжниците на Дордовер. Любопитството му се разпали, той се начумери и започна да чете каквото можеше.

Първите страници съдържаха словоизлияния на тема колко са опасни сексуалните връзки между магове от различни Школи, каква заплаха за Балея е връщането към Единството и колко е важно да бъде разпознат възможно най-рано такъв маг, както и да бъде възпирано развитието му.

Дензър изви вежди. Явно убежденията в Дордовер не се бяха променили много с хилядолетията.

Прескочи откъслечни изречения и стигна до описание на опасностите, ако заплахата бъде пренебрегната или израстващият маг не бъде контролиран. Пулсът му се ускори, устата му пресъхна. Балея вече бе пострадала от гигантски вълни, урагани и неспирни порои - точно такива бяха описани подробно в този текст. Сякаш не четеше предсказание, а нечий дневник. Тинджата бе предвидил и къде ще се случват бедствията.

„Морето ще се надигне и ще връхлети устието,“ Всеки би се досетил, че това се отнася за Зъбите на Сунара. „Слънцето ще скрие своя лик, а тъмата в небето ще се разрасне и ще залее земята с потоп. И когато боговете въздъхнат, горделивите ще бъдат поразени, каменните им храмове ще рухнат в гробове за рода им.“

Дензър четеше нататък и потръпваше, щом си представеше идните дни.

„Чудовища от бездната ще се надигнат, за да погълнат всичко, планините ще рухнат, но никой не ще ги види разпилени на прах, защото очите на света ще ослепеят в очакване на новото сияние на Единството. То ще бъде заревото на ада.“

- Милостиви богове... - Вдигна глава и срещна погледа на архиваря. - Вече се случва, а? - Другият маг кимна. - Има ли още нататък?

- Струва си да го прочетеш - потвърди архиварят. - Току- виж разбереш по-добре от какво се боим.

Дензър изпухтя.

- Разбирам и сега. Само че не одобрявам вашите методи. Ста- ва дума за собствената ми дъщеря.

- Какво да кажа? - вдигна рамене архиварят.

- Би могъл да кажеш: „Да ти донеса ли кафе и сандвич?“

- Ще се върна ей сега, но ти не излизай от библиотеката. Мнозина и до днес са озлобени от онова, което се случи при предишното ти нахлуване в нашата Кула.

Архиварят се поклони сдържано и след малко Дензър чу вратата да се затваря тихо. Каза си, че тук са озлобени не толкова от нахлуването тогава, а от появата на Следника му, който по негова заповед уби маг от Дордовер в Кулата. Изобщо не съжаляваше глупака, който реши да хване в капан демона, но не беше доволен, и че се наложи той да бъде убит. В онези дни обаче се решаваше дали Крадеца на зората ще спаси Балея от нашествениците и всеки можеше да бъде пожертван.

Пак започна да прелиства голямата книга, подвързията проскърцваше. Взря се намръщен в поредната полупразна страница. Нещо в пергамента не му харесваше. Придърпа фенера по- наблизо - цветът на тази страница не беше като на съседната, малко бледнееше. Провери гръбчето на тома. Да, нямаше съмнение - шест листа бяха по-нови от останалите.

Дори не се поколеба. Нащрек за стъпките на архиваря, Дензър извади кинжала си и изряза листовете с непреведения текст. Сгъна ги припряно и ги пъхна под ризата си. Разгърна книгата на други страници миг преди отварянето на вратата.

- Благодаря ти - каза приветливо, когато на масата бе оставен поднос с кафе и чиния.

Ръката му трепереше малко, докато пълнеше чашата си.

- Имаш ли нужда от друга помощ? - попита архиварят.

- Не - усмихна се Дензър. - Почти привърших. Остават ми няколко абзаца.

Магът от Дордовер мина зад близкия рафт и се скри от.погледа му. Дензър скоро затвори дебелия том и щракна закопчалките. Струваше му се, че липсата на листовете се набива в очи, но всъщност може би нямаше да заподозрат нищо.

Реши да не рискува, изгълта набързо кафето, отхапа голямо парче от филията и стана с книгата в ръце. Тръгна към рафта, откъдето бе свалена, но архиварят го пресрещна.

- Нямаше нужда да си правиш труда. Аз ще я взема.

Дензър се усмихна дружелюбно, доколкото му беше по силите, и тръгна след него. Архиварят вдигна ръка да постави книгата на високо разположения рафт, но се поколеба. Изглеждаше, че се опитва да прецени тежестта на тома. Дензър затаи дъх. Един миг се проточи колкото цял живот. Архиварят сви рамене и сложи книгата на мястото ѝ.

- Благодаря ти за помощта - каза му Дензър с още по-лъчезарна усмивка.

- Нищо особено - отвърна другият, макар че по лицето му още беше изписано съмнение. - Вземи подноса, моля те. Стражът ще те изпрати до портата.

Дензър протегна ръка и магът от Дордовер я стисна.

- Довиждане. Дано това завърши добре за всички ни.

- И аз се надявам на същото - най-после се усмихна и архиварят.

Дензър вървеше спокойно с усилие на волята, пред библиотеката повика стража, който го съпроводи до улиците на града. Чак извън стените на Школата магът си отдъхна малко и се ухили. Сега трябваше час по-скоро да намери другите. Нямаше да са добре дошли тук още дълго.

Рано сутринта на другия ден смътното подозрение в главата на архиваря го подтикна да прегледа пак Тома с Предсказанието на Тинджата. Гръмогласните му ругатни прогониха обичайната тишина от библиотеката.

* * *

Гарваните, ако остатъкът от отряда все още заслужаваше това название, си тръгнаха само два дни след пристигането си. Доколкото Вулдарок и осведомителите му успяха да преценят, натрапниците не изровиха нищо ново. Жалко, но пък не беше изненада. И стражниците на Школата, и обучените за шпиони магове вече бяха разпитали всеки, от когото се надяваха да научат нещо. Съгледвачи и майстори на потайностите и убийствата проверяваха всяко сведение. Знаеха в коя посока е тръгнала, но не и накъде се е отправила.

Все пак Вулдарок беше доволен от осъществяването на своя замисъл. Онези тримата се хванаха на примамката и така в издирването вече участваха прочути бойци. Е, имаше и защо да се ядосва - Дензър научи каквото беше нужно от Предсказанието, но си присвои и онова, което не биваше да научи. Дано не намери кой да му преведе този текст! Например съпругата му Ериан, книжница от Школата Дордовер и познавачка на ключовите ѝ знания.

Вулдарок седеше в кръчма далеч от Школата. В този заможен квартал до пазара за платове един старши маг можеше да се вижда с когото поиска, без други да си пъхат носа в делата му. Този път събеседникът му не се държеше нагло и самонадеяно както при първата им среща, но оставаше все тъй настървен.

- Налага се да проумееш, че маговете вече не са същите след нашествието на западняците - подчерта Вулдарок. - Сега не бихме си позволили да се принасяме един на друг в жертва само за да удовлетворим жаждата за мъст на някакъв осакатен Ловец на вещери. Опитваме се да възстановим могъществото си, не да го подкопаваме още повече.

Изгълта остатъка от виното в чашата си и пак я напълни от кана с най-скъпото червено от лозята на Блекторн. Прислужница сложи на масата поредната паница с миди и стриди от устието на Корина.

- Превъзходно! - доволно изрече Вулдарок.

- Но и ти разбери, че няма да отстъпя от цената - натърти Селик, чието лице бе скрито под качулка. - Ще хвана оная кучка и без твоето съгласие, но ако действаме заедно, по-лесно ще постигнем крайните си цели.

Вулдарок се подсмихна. Селик се оказа голям късметлия, че изобщо се измъкна жив от Школата, и то само след личната му намеса. Предводителят на Черните криле си тръгна доста пребледнял, след като го освободиха от сковаващите заклинания. Прозвучаха доста невъздържани упреци, но накрая Вулдарок се възползва от объркването на колегите си и наложи своето решение да пуснат Селик.

- Ериан си остава една от най-способните ни магьосници с жив и плодотворен ум. В Школата ще приемат смъртта ѝ като тежък удар. Е, не е задължително и аз да споделям мнението на другите...

- Тоест?

- Ще се съглася с исканата от тебе цена, но за всичко ще се допитваш до мен. Освен това ти уредих и малко помощ.

- От кого да я чакам?

Здравото око на Селик се вторачи недоверчиво изпод качулката.

- От Гарваните.

Смехът на Селик прозвуча стържещо заради хриповете в съсипания му бял дроб.

- Че с какво ще ми помогнат? Вече съм по-близо до скъпоценната ви цел, отколкото те някога ще бъдат.

- Съветвам те да не ги подценяваш. А въпреки изтезанията онзи елф, когото подозираш в принадлежност към Гилдията Дреч, не е издал нищо пред тебе. Гарваните са полезна допълнителна подкрепа. Наблюдавай ги, за да използваш наученото както желаеш. Аз поне ще постъпя така.

Селик се надигна от стола.

- Май вече съм закъснял. Гарваните напуснаха града преди няколко часа.

- И тръгнаха на юг - напомни Вулдарок. - Ще ти кажа още нещо, Ловецо на вещери. Не забравяй с кого можеш да се сблъскаш. Ериан тръгна оттук, защото осъществиха с нея връзка, която прониза нашия щит от мана, сякаш нож мина през вода. Те са носители на голяма мощ и е задължително да науча къде се намират. Погрижи се Ериан да ти посочи мястото преди да умре. А после се погрижи да умре. Непременно.

Селик се поклони едва забележимо.

- Достопочтени Вулдарок, колкото и да е странен този наш сговор, и двамата разбираме, че магията е необходима сила. Черните криле само се стремят да изрежат гнилото от здравия плод. И двамата се стремим към едно и също.

Той излезе, съпроводен от погледа на Вулдарок.

- Не си познал, Селик - промърмори магът и отвори следващата стрида.

Парченце по парченце се наместваха неочаквано и може би щяха да се подредят в много приятен за Вулдарок завършек. Дали пък нямаше да се отърве веднъж завинаги от доста врагове? По някое време щеше да подготви залавянето на Гарваните, за да си вземе откраднатите пергаменти, но засега можеше да се наслаждава на стридите. Той не пренебрегваше такива наслади.

* * *

Ярки лъчи проникваха през пролуките между дъските на плевнята. Илкар, Незнайния и Дензър помолиха селянина да ги подслони, когато се добраха до фермата петнайсетина мили южно от Дордовер късно вечерта и им омръзна вятърът да ги блъска и тласка. Бурята обаче отмина бързо и остана само неприятен спомен.

Илкар се обърна в сеното и се озова лице в лице с Дензър.

- О, богове, как ми хрумна да напусна Джулаца? - изпъшка елфът. - Напоследък всяка сутрин се събуждах до прекрасно лице и тяло. Каква ли извратена подбуда ме накара да ги заменя срещу гнусната ти брада и вонята на подмишниците ти?

- Признай, че ти липсваха - ухили се Дензър, зает да почесва късо подрязаната си брада.

- Как пък не! - разочарова го Илкар и прекрачи към под- вижната стълбичка.

- Ей! - подвикна Незнайния отдолу. - Стига сте дрънкали, размърдайте се.

Последваха го към къщата на селянина. На масата в кухнята имаше пълна чиния с пържен бекон и уханието на билков чай насищаше въздуха. Илкар се изненада.

- Много е гостоприемен - отбеляза той, докато слагаше бекон на дебел комат хляб.

- Да, бе! Платих му - отвърна Незнайния. - Сега ме слушайте внимателно. Явно в Дордовер ще упорстват в опитите си да намерят Ериан и Лиана, значи и ние трябва да действаме бързо. Те пропиляха предимството си от петдесетина дни, но няма да е така и занапред. Техните магове шпиони вече са навсякъде и дебнат за новини. Не бива да пренебрегваме и вероятността да ни следят. Онзи чудноват стар приятел на Уил ни разказа, че в нощта, когато Ериан тръгнала от Дордовер, нещо станало южно от града... ако може да му се вярва. Още по-ненадеждни са сведенията на пияницата, когото ти откри, Дензър, че видял жена и дете да се качват на каруца на горе-долу същото място.

- И какво? - промърмори Дензър. - Бездруго знаехме, че са напуснали Дордовер. Не научихме нищо ново.

Незнайния отпи от чая си и поклати глава.

- Напрегни си ума, Дензър. Твърде дълго си се занимавал с интригите в Ксетеск. Научихме две неща, а от тях произтича и трето. Първо, имало е кой да им помага. Второ, предстояло им е дълго пътуване. Трето, отправили са се на юг. - Вдигна ръка, за да не го прекъсва Дензър. - Ясно ми е, че и маговете в Дордовер са се досетили за това. Не се съмнявам, че има техни хора във всички градове на юг. Но не знаят сведенията, с които се сдобих вчера следобед.

- Какви сведения? - намръщи се Илкар.

- Извинявайте, че не ги споделих веднага, но исках да се отдалечим от Дордовер. Срещнах случайно един търговец, отдавнашен мой приятел, който често пътува между Дордовер и Грей- торн. Видял кола с кочияш елф да потегля от Грейторн към Ар- лън преди три седмици. Не е кой знае какво, но поне не е известно на Вулдарок. Мисля, че е време да потеглим натам.

- Но Арлън е твърде встрани от Ксетеск и Баланските планини - напомни Илкар.

- И аз за същото си блъскам главата - призна Незнайния. - Ето какво ви предлагам. Дензър, ти иди в Ксетеск колкото може по-бързо. Най-добре ще е да летиш със Сенчести криле, а ние ще водим коня ти. Двамата с Илкар ще се насочим към Баланските планини, за да поговорим с Хирад. Нещата може да се обърнат твърде зле, искам да разчитаме на неговия меч и сила. После нека се срещнем по-скоро в Грейторн.

- Надяваш ли се да го убедиш? - усъмни се Дензър.

- Да речем, че шансът е по-голям, ако не си там. Има защо Да е недоволен от теб.

- Знам, знам - сопна се Дензър. - Но поне ти, Незнаен, си запознат с боричканията в Ксетеск. Самият ти докъде стигна, като ги притискаш да довършат изследванията си и да върнат безопасно свободата на Закрилниците?

- Групата, на която давам пари за това, напредна доста повече от твоята, която се стреми да разбере взаимното разположение на измеренията. А отгоре на това аз не мога да се застоявам задълго в Ксетеск. Не живея там за разлика от теб, макар че Диера съчувства на стремежа ми да дам някакъв избор на Закрилниците. Пък ѝ сега не е моментът да обсъждаме добрите и лошите страни на Школата в Ксетеск. Дензър, никой не ти е виновен. Не го осведомяваше редовно какво става и той реши сам да научи. Чул е обаче само слухове за издигането ти като приближен на Кръга на Седемте, не и вести за сериозни проучвания на измеренията.

- Налага се да прояви търпение - възмути се Дензър. - Положението там е твърде заплетено.

- Не на мен тези приказки! - озъби му се Незнайния. - Хирад поначало не е склонен към търпение. Да беше се съобразил с това. И все пак минаха пет години, без да постигнете нищо. Онези дракони спасиха Балея, а според Хирад всички - и най- вече Ксетеск - предпочетоха да им обърнат гръб. Нека добавя, че в общи линии съм съгласен с него.

- Незнаен, той ни е необходим. Предчувствам, че маговете от Дордовер ще се окажат страшна заплаха за моето семейство.

- Знам. Ще направим каквото можем и ще се срещнем с теб в Грейторн след около две седмици.

- Много се бавим - промърмори Илкар.

- Ами да не се мотаем тук тогава - отсече Незнайния. - Хайде, дояжте си закуската и да вървим всеки по пътя си.

* * *

Ериан хукна през градината и блъсна вратата, писъците на Лиана кънтяха в ушите ѝ. Свърна надясно и се втурна по коридора към учебните зали на Ал-Дречар, скрити навътре в хълма.

Детето вече хлипаше и звуците изтезаваха душата на Ериан. Гневът ѝ се разгоря. Нахлу през двукрила врата и едва не премаза Ренерей, която я улови за ръката и ѝ попречи да продължи.

- Пусни ме! - изсъска Ериан.

- Успокой се. Какво ти става?

Ериан се мъчеше да измъкне ръката си, но не успяваше.

- Онези проклети вещици измъчват дъщеря ми.

- Ериан, уверявам те, че не биха го сторили за нищо на света.

Но от нехайния, леко присмехулен тон кръвта във вените на

Ериан кипна.

- Пусни ме. Веднага.

- Не и преди да се укротиш.

Чак сега Ериан се вторачи в Ренерей, която се извърна неволно.

- Или ме пусни, или ще се разправя с тебе тутакси. Отивам да видя дъщеря си.

Елфидата се отдръпна и Ериан продължи тичешком, без да се озърне, към ехтящите в ума ѝ звуци. Влезе в Залата на целостта толкова яростно, че вратата се удари в стената.

- Каква правите, по дяволите?! - попита невъздържано, но последните думи заседнаха в гърлото ѝ.

Лиана, наглед доволна от всичко, рисуваше на малка дъска с цветни тебешири. Ал-Дречар се бяха скупчили около масата и съсредоточено наблюдаваха как се справя.

Ефимер вдигна глава.

- Ериан, изглеждаш смутена. Случило ли се е нещо?

Ериан се навъси. Хленчещият плач в съзнанието ѝ бе изчезнал, от писъците остана глухо ехо.

- Чух... - запъна се тя и прекрачи към тях. - Лиана, добре ли си?

Без дори да я погледне, момичето кимна.

- Да, мамо.

Ериан пак се взря в Ефимер, която заедно с Авиана идваше към нея в оскъдно обзаведената, но сгрята от огнища зала. Отблясъци от пламъците играеха по полираните каменни стени и таван. Тя ги посрещна още по-намръщена.

- Чух... в главата си. Лиана плачеше и пищеше. Същински ужас.

- Представям си - кимна Авиана. - Вероятно се отърсва от спомени, без да го съзнава. Съжалявам, че те е засегнало толкова силно. Не очаквахме да има и такива последствия. Но както виждаш, всичко е наред с Лиана.

Двете елфиди напираха към нея и Ериан изведнъж се усети, че я изтикват полека към вратата.

- Не беше видение. Не съм си го измислила.

- Никой не казва подобно нещо. - Ефимер вече я побутваше по рамото да излезе. - Може би ще ти олекне на чист въздух.

- Ами да... Лиана, искаш ли мама да е при тебе?

- Не - прозвуча весел отговор.

- Както кажеш.

Ериан нищичко не проумяваше. Дотича, привлечена от виковете на болка и страх, както се бе случвало стотина пъти в Дордовер. Но поне привидно нищо не тормозеше Лиана. Отърсвала се от спомени... Може би. Трябваше да поразсъждава над това.

- Ще огледам сградата отгоре, ако не сте против - каза на Ал-Дречар.

Ефимер се усмихна.

- Чудесна идея. Умът ти ще се избистри. Ела пак, когато ти омръзне. Лиана сигурно ще е приключила дотогава.

- Мила, ще се видим по-късно.

- Ъхъ... - смънка Лиана, заета с рисуването.

* * *

Силен рязък трясък долетя отдалеч и лорд Денебре се сепна на креслото си до камината. Както винаги, дремеше след обяда в покоите си високо в кулата, а снопове слънчеви лъчи нахлуваха през широкия прозорец. Старецът тръсна глава, чудеше се дали шумът не е прозвучал в съня му. Здравето му тъй и не се възстанови напълно, откакто западняците бяха превзели неговия град. Пробождащите болки в стомаха се засилваха и го мъчеха по-дълго. Нашествието му бе отнело неговата съпруга Джинера, с която живя четиридесет и пет години, затова тези болки бяха нищо пред мъката, свиваща сърцето му.

Надигна се тежко и бавно доближи прозореца, за да погледне двора на замъка и любимия си град край езерото, в който бе заличен и последният белег от присъствието на западняците. В топлия късен следобед от юг напираха облаци и вещаеха скорошен дъжд.

Щом видя хората долу, Денебре се убеди, че не е сънувал. Всички бяха спрели и се озъртаха. Въпреки преклонната възраст зрението му оставаше зорко. Жителите на града сочеха на различни страни, вдигаха рамене, клатеха глави и продължаваха кой накъдето бе поел по безупречно чистия калдъръм на улиците.

Макар че не беше приказно богат, лорд Денебре отделяше колкото може, за да съхрани родното си място каквото го помнеше от детството си. И поданиците му се грижеха за своя град. Пришълците, които си позволяваха заблудата, че тук цари мекушавост, скоро откриваха колко сурови могат да бъдат отсъжданията на местния господар. Той не искаше бесилки по площадите, но ги имаше в покрайнините и понякога вятърът люшкаше трупа на разбойник или крадец. Отначало се надяваше наивно, че два-три безпощадни урока ще са достатъчни, но година след година не преставаше да се учудва на наглостта и тъпотията на престъпниците.

Все пак в живота му бе имало повече радост. Западняците донесоха смърт и опустошение, но бяха прогонени преди години в земите си отвъд планините Чернотрън. Съмняваше се, че някога ще дръзнат да нахлуят отново. Или най-малкото ще е минало доста, след като тялото му бъде положено в семейната гробница. Тъкмо се подсмихваше на тази мисъл, когато втори трясък прогони спокойствието и градският пазар се смълча. Стъписващият звук отекваше през земята и стените на замъка потрепериха.

Бръчките по лицето на Денебре се врязаха по-дълбоко, той заслони очи с потрепваща длан и напрегнато се взря в ниските хълмове край южния бряг на малкото езеро.

По склон, обрасъл с трева и шубраци, криволичеше черен белег. Не помнеше да го е имало преди... дали не беше от пожар през жежкото лято? Веднага завъртя глава. Не би забравил такова произшествие.

Сърцето му затуптя тревожно. Белегът се движеше надолу, поглъщаше ярката зеленина и бълваше облаци прах към небето.

- Не, не... - зашепна старецът.

Дишането му се накъса. Навън изгърмя още два пъти, зейнаха нови две цепнатини, във внезапно отворилите се бездни пропадаше пръст, а грозните кафяво-черни ивици препускаха По склона със страховит тътен.

Стените на замъка се тресяха все по-силно. Откъм пазарния площад се носеше уплашена гълчава. Сергиите подскачаха, по калдъръма се разпиляха портокали, търговците се суетяха наоколо в опит да опазят първо стоката, а не себе си.

С неимоверна бързина пукнатините, оставащи невидими за хората в града, прорязаха южния бряг и изчезнаха под езерото. Бо- ботенето не спираше, земята затрепери неудържимо. Зад гърба на Денебре падна картина, цепениците в камината се разместиха.

От средата на езерото плъзнаха вълни във всички посоки, по повърхността се пукаха огромни мехури и накрая с оглушителен грохот изригна водна стена и се пръсна наоколо като пороен дъжд.

Старецът се вкопчи в перваза, не знаеше дали ще се задържи на краката си. В залата се сипеше прах.

Съсипията не спираше. Плодородните земи северно от езерото се сипеха в бездната, сякаш ги засмукваше самият ад. По лицето на Денебре се стичаха сълзи. Каквото западняците не успяха да сторят, природата щеше да постигне преди хората да са се опомнили.

Наведе се да погледне. В града цареше бъркотия. Мнозина крещяха или надаваха вопли. Подметките се плъзгаха по разтърсваните улици, врати тряскаха сами, от прозорците дрънчаха натрошени стъкла.

- Бягайте, бягайте!...

Денебре прокле немощния си глас. Колкото и да размахваше ръка, дори някой да го видеше, как да разберат какво им подсказва? Гледаше безпомощно как земята поглъща неговия град.

Цепнатините погълнаха първата постройка и продължиха по- бързо от кон в галоп право към замъка. На Денебре му се струваше, че целият свят се е разлюлял. Внезапно друсане го подкоси и той се строполи, в опряната на пода китка изпращя костица.

Изохка, но нямаше кой да го чуе. Навън тътенът прерасна във всепоглъщащо бучене, досущ като от гърлото на подземно великанско чудовище.

Старецът се изправи насила, подът се люлееше. В прозореца отдавна нямаше и едно здраво стъкло. Сцепи се подпорна греда в тавана, острият край се стовари в камината и разпиля горящи дърва. Денебре изобщо не погледна натам.

Паниката се вихреше по площада и улиците. Мъже, жени и деца бягаха слепешком от заплаха, която не знаеше що е милост. Пращеше дървения, пукаха се зидове, цели къщи подскачаха над гигантските земни вълни, преди да рухнат в неутолимата пропаст, поглъщаща всичко наоколо.

Задушаващ прахоляк се смесваше с пушеци над града. Хората пълзяха отчаяно по наклонената земя, но накрая се свличаха с викове в дълбините. Падна и портата на замъка, крепостната стена се надроби и крясъците на стражите се сливаха с дивото цвиле- не на конете. Никой нямаше да се спаси от сполетялата ги участ.

Кулата се наклони застрашително. Покривът сипеше плочи от цепен камък в бездънната пролука, отворила се пред главния вход, която незабавно пропълзя и под сградата.

- Милостиви богове... - задъха се старецът.

И рамката на прозореца се изтръгна. Денебре се облягаше на кривата стена и слушаше стоновете на якия доскоро замък, на чиито основи бе нанесена смъртна рана.

А отвъд рухналите стени пазара вече го нямаше, останаха купчини отломки и пръст, избълвана от стихията и осеяна с тела, твърде малко от които помръдваха.

Денебре за последен път погледна небето, синьо и мирно около сияещото слънце. Под краката му кулата се кил на замайващо и пръстите му замалко не изтърваха перваза. Коленете му се подгънаха и той се преви напред, решен да вижда до края любимия си град. Грохот оповести прекършването на носещите колони в основите.

Адският рев го оглушаваше, залата рухваше заедно с кулата. Тежки камъни от стените се стоварваха на пода и го пробиваха.

Кулата се разтресе за трети път и продължи да се накланя. Старецът избърса праха и сълзите от лицето си.

- Скоро ще се срещнем, любима моя Джинера. Съвсем скоро.

* * *

Въздухът проникваше чист и топъл в дробовете ѝ, докато Сенчестите криле я издигаха бавно и пред Ериан се откриваше все по-изумителен изглед към постройката, заела единственото полегато възвишение на Херенденет.

Домът на Ал-Дречар се бе ширнал в привидно хаотично струпване от сгради, но беше великолепен.

Ериан разпозна някогашния главен вход, чиито кулички и просторни зали бяха покрити с каменни плочи, отдавна обрасли с пълзяща зеленина. Построената по-късно нова фасада беше ниско здание от дърво и стъкло с дълъг коридор към входа, по който тя бе тичала с Ренерей в деня на пристигането си.

Вляво от овощната градина се протягаха три крила като крачета на огромно насекомо. Не бяха съвсем прави, сякаш някой се бе стремил да заобиколи нещо скъпоценно. Ериан се спусна натам и различи езерца в каменни вдлъбнатини и мънички водопади, които само безчувствен глупак би съсипал.

Вдясно имаше друга внушителна постройка. Тя прелетя полека над вътрешните дворове в този сложен градеж на различни нива от бял камък, сиви плочи, тъмно дърво и необичайно изобилие от цветя, сякаш боговете ги бяха изсипали от небесата.

Но най-величаво от всичко беше онова, което започваше зад градината. Врязани в склона чак до заобления връх на хълма се редуваха тераса след тераса с арки, статуи, колони, куполи като на малки храмове, декоративни езерца, изящни каменни градини и съвършено подрязани дървета. А най-горе на тридесет стъпки се издигаше каменен обелиск, широк шест стъпки в основата си, целият в бръшлян, покрит с проядени от времето релефи. Около него витаеше дух на древна магическа сила.

Ериан разшири безплътните си криле, за да се рее бавно над това смайващо архитектурно и стилово смешение. Погледът ѝ вече търсеше място, където да стъпи удобно, тя си представяше как ще броди сред този покой, откъсната от грижите си за няколко прекрасни мига. Но въздухът пред нея внезапно изстина и тя се понесе обратно нагоре. Веднага се почувства нежелана натрапница в този мемориал на отминалото.

Разбра, че лети не над въплътени хрумвания на творци, а над гробище. Тук бе положен всеки от предишните Ал-Дречар, мечтал магията отново да стане единна и страхувал се, че наближава краят на всичко, в което е вярвал.

Стъпеше ли на тази земя сега, щеше да оскверни паметта им. Първо трябваше да изпълни своята мисия, колкото и да напираха съмненията. Пак се зарея във висините и опита да проясни ума си.

Обучението предизвика почти незабавна промяна у дъщеря ѝ, както се бе опасявала. Нямаше го безгрижието, с което пееше на куклата си. Замени го сдържано, едва ли не отчуждено спокойствие. Ериан откриваше не само детски мисли в погледа ѝ, сякаш Лиана претегляше всичко, което виждаше, чуваше и усещаше. Предполагаше, че това личи и в различните спектри на маната.

Ериан размишляваше уплашено в какво може да се превърне нейната дъщеря и се гордееше, че тя е бъдещето на Единството, дори ѝ завиждаше за чудесата, които може би ще се открият пред нея.

И сред топлите въздушни течения над Херенденет чувството за вина я споходи отново. Знаеше, че Лиана страдаше в Дордовер и трябваше да си тръгнат оттам, но дали тук ѝ беше по-добре? Още пищеше нощем, още се будеше с плач от болките в главата. Все пак имаше утеха - даде на дъщеря си шанс да оцелее и да върне на Балея дар, който можеше да изчезне завинаги.

Нищо обаче не пропъждаше тревогата. На излизане от Залата на целостта старите елфиди трудно скриваха безпокойството, изписано по лицата им. Личеше и изтощението им, макар че обучаваха Лиана едва отседмица. А и разговорите им шеп- нешком, които прекъсваха неловко, щом забележеха Ериан наблизо...

Реши, че се налага пак да говори с Ефимер, и започна да се издига, за да провери докъде се простира илюзията. Достатъч- но беше да я делят петдесетина стъпки от земята, за да започне сградата да помътнява. Досущ като сивкав облак, плъзнал по Цялото небе, подробностите се сляха и различните пристройки изчезнаха, скрити под неимоверно сложното заклинание. Само десетина стъпки по-нагоре Ериан не виждаше нищо друго, освен обвит в мъгла отдавна угаснал вулкан.

Но илюзията трепна за миг пред очите ѝ преди отново да стане устойчива. Зачуди се дали зрението не я подвежда, но трептенето се повтори. Вляво от нея смущение в магията ѝ откри част от сградата за миг-два, а щом се вторачи стреснато, забеляза светлини през несъществуваща скала.

Незабавно се спусна към градината. През годините бе виждала твърде много зле поддържани статични заклинания и знаеше, че това също може да се разпръсне съвсем скоро.

Нещо се бе объркало, и то зле. Нима Ал-Дречар губеха силата си толкова бързо? Да има несъвършена илюзия над острова беше далеч по-лошо, отколкото да няма никаква. Колебанията в маната се разпространяваха из всички спектри, все едно в нощната тъма проблясваше ярък фар. Какъв по-ясен сигнал от този? Стигаше някой опитен и способен маг да потърси с мисълта си отвъд южните брегове на Балея.

И тогава от Дордовер щяха да връхлетят с цялата си мощ. Нямаше кой да ги спре.

7

Два дена след като се раздели с Илкар и Незнайния воин, Дензър седеше в покоите си. Силен огън в камината сгряваше малкия кабинет. Пукането на дървата заглъхваше в бурята, връхлетяла Ксетеск. Мълнии се виеха в притъмнялото небе, отекваха гръмотевици и каменните стени на Школата потреперваха, а дъждът се стоварваше по затворените капаци на прозорците с яростта на хиляди вбесени демони.

Но двамата в кабинета не издаваха нито звук. Дензър седеше  приведен над бюрото си, в кресло до камината беше младата Кирин, надарена със способността да вниква в ключови магически знания. В Ксетеск сравнително отскоро бяха започнали да подготвят магове като нея за разгадаването на тайните на другите Школи. Кирин се занимаваше с Дордовер. Затова в кабинета бяха донесени всички текстове и откъслечни сведения, които в Ксетеск бяха събрали за тази Школа. Твърде оскъдна сбирка, която все пак отчасти изясни, а отчасти даде храна за прозорливи догадки относно откъса от Предсказанието на Тинджата, който Дензър открадна. Лесно бе да разбере защо Вулдарок е заповядал преводът на тази част от писанието да бъде заличен.

На Дензър му причерняваше от гняв, щом помислеше в каква смъртна опасност е била Лиана всеки ден от живота си в Дор- Довер. Знаеше, че Ериан не е подозирала, дори да е изучавала историята на Тинджата. Досещаше се, че Вулдарок се е погрижил този текст да не попадне и пред нейните очи.

Препрочиташе превода, в който двамата с Кирин бяха уверени, и гневът му се редуваше с облекчение: Да млъкне веднъж - завинаги... ритуалът... поредността на заклинанията... едва тогава да бъде лишена от дъх и да започнат празненствата... пепелта да бъде разпръсната... според изискванията на традицията. “

- Няма ли грешка някъде? - попита той.

Кирин вдигна рамене и краищата на проскубаната ѝ кестенява коса помръднаха.

- Магистре, в подбора на думите почти сигурно има неточности, но не и в техния смисъл.

Дензър си каза, че няма от какво да се изненадва. Но риту- алното убийство с магия, което този откъс подсказваше, по низост изравняваше Дордовер с Черните криле. Просто маговете можеха да се справят малко по-майсторски.

Дензър се съсредоточи върху друг откъс към края на Предсказанието. Досега Кирин бе установила, че се отнася за още една опасност, с която трябва да се справят маговете от Дордовер. Имаше думи за някаква необикновена защита, но като че липсваше заклинание. Освен това според Кирин издигналият защитата би трябвало да умре от това или поне да бъде „необратимо променен“, но пък Магът на Единството щял да добие нова, засега неясна сила.

Дензър преравяше разпилените текстове в търсене на някакъв намек за една от думите в кодираните знания на Дордовер, за която още нямаха никакви предположения. Събраните сведения бяха обезсърчаващо недостатъчни. При това Предсказанието бе записано с елементарен код. Ако ставаше дума за създаване на заклинание, нищичко нямаше да разберат - по-сложните магически кодове на Дордовер си оставаха като заключена врата за Ксетеск.

Дензър въздъхна и Кирин го погледна, притиснала с пръст разгърнат свитък, зъбите ѝ хапеха долната устна.

- Какво има, магистре?

- Извинявай, но нищо не успявам да проумея.

- За жалост аз май успявам - промълви тя.

- Защо пък „за жалост“?

- Защото ти си бащата на детето; Ей сега ще запиша откъса, който преведох.

- Първо ми го обясни.

- Ами добре... - Кирин си пое дъх. - Не мисля, че е защита, отначало като че сбъркахме в тълкуването. Отнася се за измъкването на Мага на Единството невредим от Нощта.

- Как? - нетърпеливо попита Дензър.

Ето че се появяваше шанс наистина да помогне с нещо на дъщеря си.

- Бащата отваря ума си за бурята, обгръща детето със силата на своето съзнание и така му посочва светлината, необходима на мага, за да бъде завършено Пробуждането.

Дензър се смръзна.

- Тоест аз ще ум...

- Или поне ще бъдеш променен необратимо.

* * *

На другата сутрин Кръгът на Седемте, оглавяван от Дистран, изслуша думите му в пълно мълчание. Приеха го с нежелание в зала дълбоко под кулата, обитавана от Господаря на Хълма, но после седяха вцепенени, докато описваше събитията в Дордовер, четеше писмото на Ериан и обобщаваше какво бе успял да открие заедно с Кирин. Не бяха очаквали да се изправят срещу заплаха от друга Школа.

- Колко време мина, откакто е изчезнала? - попита Ранил, застаряващ магистър, плешив и прегърбен, но с непокътнати способности в магията.

- Повече от два месеца.

Някой рязко вдиша през зъби.

- Но ти още се надяваш да я намериш - промърмори Дистран.

Тегобите на високото му положение го бяха състарили, под очите му провисваха торбички и косата му се бе прошарила.

- Да - уверено отвърна Дензър. - Едва ли можем да се съмняваме при кого е отишла.

Дистран се подсмихна.

- О, да, но така навлизаме в царството на легендите и сляпата вяра. Никаква представа нямаме къде биха могли да живеят тези твои привърженици на единната магия... ако се окаже, че все пак съществуват.

- Би трябвало да четеш повече - сдържано го укори Дензър. - Според Илкар има предостатъчно доказателства, че те са се заселили на Калеюс или близо до континента. Наученото в Дордовер донякъде потвърждава догадките му.

- И какво искаш от нас?

Дистран се вгледа в него над долепените си длани - пресилена поза на напрегнат размисъл. Дензър трудно сдържа смеха си. Този Господар на Хълма не беше нищо повече от нелепа марионетка и само пораждаше търкания и съмнения през петте години, откакто се издигна неочаквано. Несъмнено Ранил се грижеше за оцеляването му. Дензър се питаше колко ли време ще мине, докато на стария маг му омръзне само да дърпа конците зад кулисите.

- Искам Ксетеск да възпре Дордовер. Техните намерения са ясни и не бива да им позволим да хванат Лиана... или да постъпят още по-зле с нея.

Погледът на Дистран застина във фанатично настървение.

- О, ще ги възпрем, и още как! Няма да им позволим да бърникат в основни природни сили. Виждам, че и ти разбираш каква трябва да бъде твоята роля. Особено щастливо съвпадение е фактът, че позабавихме плана за доброволното освобождаване, закой- то толкова настоява твоят приятел Незнайния воин, нали?

Дензър потръпна. Закрилниците пак щяха да тръгнат на война. На Незнайния изобщо нямаше да му хареса.

* * *

Селик, придружен от осмина Ловци на вещери, се отби към развалините на Денебре по пътя от Дордовер към Арлън. Искаше хората му да видят с очите си за какво се борят. Не че някой от тях се колебаеше, но пък защо да не укрепи още,повече волята им?

Ала това, което се откри пред погледите им, ги потресе. Гневът на самия Селик се разгоря в ярост, от която пак го засмъдя сляпото око. Деветимата бавно обикаляха на коне останките от доскоро прекрасния град край езерото. Дори не биха могли да доближат центъра му, защото нямаше път през нацепената земя.

Май така беше по-добре за тях - навсякъде вонеше на мърша. Въпреки вятъра чуваха бръмченето на безброй насекоми като предупреждение да не припарват. Накъдето и да се обърнеха, зърваха щъкащи плъхове. Скоро потоците и ручеите щяха да разнесат заразата. На Селик му се гадеше при мисълта за толкова много непогребани и неоплакани невинни жертви.

Плъзна поглед по руините - нямаше нито една цяла сграда. Отвъд града замъкът също бе превърнат в купчини отломки. Занемели, Черните криле не различаваха и очертанията на една-единствена улица, не можеха да определят къде е бил пазарният площад. Всичко бе осеяно с останки, земята се бе надигала на огромни издутини. Само някой разкъсан парцал или парче от мебел напомняше за онези, които стихията бе погубила с равнодушна жестокост.

Селик се чудеше как малцината оцелели са съхранили живота си, но те вече бяха стигнали със скръбните си разкази до Понтоа и Листерн, някои пък се бяха приютили в Ерскан. Ами ако същото сполети и тези места?

Изви глава да се взре в съратниците си - изопнати от смайване лица, ръце пред носовете и устните, за да се опазят отчасти от вонята, разнасяна от ветреца.

- Затова се борим срещу магията - натърти Селик. - И затова сме на прав път. Нито за миг не забравяйте, че магията е причинила всичко това. Тя е сила на злото и единствено ние сме прозрели истината. Всички други на света са като слепци.

„Но не задълго“ - добави той наум. Скоро отношението на хората щеше да се промени. Те щяха да се надигнат, за да сложат юзди на магията. Стотици и хиляди вече загиваха, унищожени от стихии, които никой не можеше да проумее.

Особено го озлобяваше това, че онази кучка стоеше зад всичко. Тя бе родила изчадието, чието съзнание съсипваше страната. И защо? За да се докопа до по-голяма власт, да господства. Отново се вбеси, смуши коня. си с пети и потегли на юг. Представяше си каква болка ще ѝ причини преди да ѝ позволи да потъне в забравата. Праведното възмездие щеше да означава мъчителна смърт за магьосницата.

Тежки дъждовни струи заливаха Баланските планини в късната вечер, когато Илкар и Незнайния се добраха до мястото уморени и гладни. Бяха минаха единадесет дни, откакто се разделиха с Дензър. Неприятно студеният мрак се спусна след хладен ден, през който слънцето тъй и не се показа. Въпреки наметалата и кожените дрехи двамата бяха подгизнали. Илкар тънеше в съжаление за топлите дни в Джулаца и ласките на Фиона, когато долови някакво движение в скалите по-нагоре.

- Незнаен... - обади се той, но огромен силует се стовари откъм облаците и профуча ниско над тях.

Конят на елфа се изправи на задни крака. Илкар дори не се опита да го укроти, а скочи. И Незнайния се търкулна на земята, подковани копита изчаткаха на стъпка-две от главата му, когато неговият кон последва другия в лудешкото бягство.

Драконът зави плавно, едва различим като по-тъмно петно в нощта. Илкар вече подготвяше защитно заклинание, докато тичаше към Незнайния, но огромният мъж се изправи пъргаво. Не посегна към меча, само се мръщеше ядосан.

- Хирад! - надвика с лекота вятъра и плющенето на крилете. - Никак не ми е смешно.

Нос-Каан прелетя над тях, устремен обратно към своя Чоул.

- Винаги се пазим, иначе не може - долетя гръмогласен отговор.

Едра фигура заподскача надолу по скалите към тях. Явно не се плашеше от опасността да си потроши костите при първото подх- лъзване. Илкар не би и очаквал друго от Хирад Хладнокръвния. Скоро видя дълга рошава коса и още по-рошави животински кожи. Хирад налетя и придърпа елфа за мечешка прегръдка.

- Радвам се да те видя!

Илкар се дръпна и сбърчи нос.

- Още ли не си построил баня в този пущинак?

Зъбите на Хирад лъснаха на фона на наболата тъмна брада.

- Извинявай, тези кожи доста смърдят. Тук не мога да ги обработя както се полага. Ще ги занеса скоро на някой майстор в Блекторн.

- Не ми се вярва - завъртя глава Илкар.

Усмивката на варварина се стопи, гледаше ту единия, ту другия.

- Не сте дошли само да си побъбрим, а?

- В това време ли? - промърмори елфът и избърса дъждовни капки от клепачите си.

- Ще ти разкажем всичко, когато намериш конете и снаряжението ни - сърдито каза Незнайния. - Трябваше ли да ни уреждаш това малко представление?

Хирад се навъси.

- Не мога да рискувам, Незнаен. Как да ви позная отдалеч, а и Нос-Каан трябваше да ви доближи, за да види кои сте. Ловците много нахитряха напоследък.

- После ще говорим за всичко - кимна Незнайния. - Хайде първо да се махнем от този дъжд.

* * *

Слънчевият ден в Дордовер беше прекрасен и с нищо не напомняше за смразяващия дъжд, залял града предния ден. Ароматът на последните цъфнали цветя насищаше въздуха над градините на Школата, а чуруликането на птиците подлъгваше, че се е върнала пролетта, макар да наближаваше късна есен. На Вулдарок не му допадаше да се препотява непривично в този сезон. Крачеше тежко по коридора към Залата за размисъл, където посрещаха видни особи от други Школи. Щом отвори вратата и го лъхна прохлада, той въздъхна доволно.

Цялата зала беше облицована с полирани гранитни плочи, във всеки ъгъл имаше водоскок, за да навява безметежен покой. Около ниската мраморна маса бяха подредени плетени столове.

Вътре го чакаха двамата пратеници, пристигнали преди малко от Листерн, най-малобройната от Четирите школи - Върховният старейшина Херист и генерал Рай Дарик, младият пълководец, с когото трудно някой можеше да се мери в цяла Балея. Той се зъбеше под буйната си светлокестенява коса и пристъпяше от крак на крак зад седналия Херист, сякаш не го свърташе тук. На масата бяха оставени кана и три чаши до купа с плодове.

- Не бързахте да дойдете - заяде се Вулдарок, засегнат от нежеланието на Херист да го посрещне изправен.

Другият маг само се подсмихна.

- Много неща в Листерн изискват моята намеса. Тръгнахме веднага щом беше възможно.

- Сипи си сок - вметна Дарик - и седни. Виждаш ми се малко зачервен.

Вулдарок се вторачи в очите му. Генералът не се смути, а отвърна на погледа. Накрая Господарят на Кулата в Дордовер посегна към каната.

- В мисловната връзка ти не спомена никакви подробности - продължи Херист. - Доколкото разбирам, натъкнали сте се на прекалено голямо затруднение, за да се справите сами.

Вулдарок намести туловището си на стола, който заскър- ца, и отпи голяма глътка от студения сок. Реши, че е по-добре ' да се овладее.

- Както може би си научил - започна той, - детето вече не е в Дордовер. Това нямаше да е чак такъв проблем, но момичето и майка му направо изчезнаха и смятаме, че с тях са се свързали привърженици на Единството.

Херист прихна.

- Винаги си бил склонен да преувеличаваш. Ако се вярва на теб, най-мрачните последствия от всяко събитие са и най-вероятните. Предполагам, че Ериан е отишла да се види със съпруга си, а може би Лиана има нужда от почивка, защото обучението я изморява. Двете не са твои затворнички, могат да пътуват където пожелаят, без да ти искат разрешение.

Вулдарок попи потта от челото си и се усмихна снизходително.

- С каквото и да се занимавате във вашата школа, явно сте загърбили околния свят. Лиана е дете, предопределено за Единството, това вече ни е ясно до болка, а цяла Балея усеща въздействието ѝ. Не вярвам да не си научил, че град Грейторн и Трънливата гора бяха опустошени от ветрове, каквито никой не помни, а земята погълна Денебре.

Облегна се и зачака отговора им. Разочарова се, когато видя вдигнатите рамене на Дарик, но не се учуди.

- И това вещае още по-големи беди, така ли?

Пълководецът не криеше недоверието си.

- Именно - натърти Вулдарок с надеждата да стресне този наперен генерал. - Естествено е да не си запознат с Предсказанието на Тинджата, но Висшият маг на вашата Школа знае за какво говоря.

Изведнъж Херист пребледня леко и загуби своята самоувереност. Изглежда преповтори мислено части от Предсказанието преди да попита тихо:

- Уверен ли си?

- В какво?

- Във всичко - махна с ръка Херист.

- Още доказателства ли искаш? Поне десетина града са наводнени от проливни дъждове, Кървавото езеро заема двойно по-голяма площ от досегашната. Дори Корина пострада. Ами всички истории за гръмотевични бури, градушки дни наред и толкова плътни облаци, че слънцето не огрява земята? Чуй ме - преди броени дни Дензър беше тук с Илкар и Незнайния воин. Отрядът на Гарваните се събира отново, за да я търсят. И те споделят нашата загриженост. Детето трябва да бъде открито и върнато в Школата преди да се случат още по-страшни беди.

- А Ксетеск? - напомни Херист.

Вулдарок изсумтя.

- Можем да очакваме неприятности от тях, макар че и те са застрашени от първичните стихии, връхлитащи Балея.

- Предполагам, че биха предпочели момичето да не бъде намерено и върнато - промълви Херист.

- Да, стига бурите да секнат някак - кимна Вулдарок. - Най- Добре ще е да внимаваме с Ксетеск.

- И какво искаш от нас? - намеси се Дарик, отрезвен от реакцията на Херист.

- И детето, и Гарваните ще се нуждаят от защита. Пратил съм хора да наблюдават Гарваните. Когато настъпи моментът, генерале, искам от теб да си на подходящото място, за да им помогнеш. Не знам дали ще се случи преди или след като намерят момичето. Ако Херист е съгласен, искам да командваш общ кавалерийски отряд на Дордовер и Листерн.

- Както кажеш - веднага промълви Херист.

- Благодаря - усмихна му се Вулдарок. - Твоята подкрепа ще ни даде шанс да съхраним независимостта на нашите две Школи. - Забеляза, че Дарик гледа недоволно. – Генерале, какво те безпокои?

- Нещо не се връзва... Не разбирам защо сте повикали Гарваните толкова късно и не ми е ясно защо Ксетеск ще пречи. Би трябвало и те да споделят вашата... да де, нашата загриженост за детето.

Вулдарок стисна устни за миг.

- Драги генерал е, отрядът на Гарваните бе разпуснат отдавна. Отначало Дензър нямаше нищо против ние сами да издирваме Лиана, но после осъзнахме, че се нуждаем от помощ. Затова привлякохме Гарваните... и теб. И макар че в Ксетеск също проявяват интерес към Лиана, техните цели коренно се различават от нашите. Те биха поощрили завръщане към Единната магия, което ще означава края на Дордовер, Листерн... да не забравяме и Джулаца.

- Още не разбирам защо в Ксетеск се стремят към това. Нима не искат също като нас да поддържат равновесието между Школите?

- Не и ако си въобразяват, че ще оцелеят и ще станат господстващата сила, без да влизат в битки.

Дарик кимна, но явно не можеше да се избави от съмненията.

- А какво ще кажеш за желанията и стремежите на Ериан и Лиана?

- Те са от Дордовер - рязко изрече Вулдарок. - Наше право и наш дълг е да подготвим момичето съгласно нравствените повели на тази Школа. Разбира се, ще дадем възможност на Лиана да овладее и другите учения, но тя ще остане една от нас.

Дарик го изгледа скептично.

- Нали няма да оспориш, че Лиана принадлежи едновременно на Дордовер и на Ксетеск... може би и на другите Школи?

- Рай, моля те! - озърна се Херист. - Ще ти обясня по-късно.

Дарик вдигна рамене.

- Те са мои приятели. Държа към тях да се отнасят почтено.

- Така ще бъде - увери го Херист.

- Сега има много по-важни неща от приятелството - изръмжа Вулдарок.

Дарик го погледна студено.

- Не и за мен.

Той се поклони на двамата магове и излезе от залата.

Вулдарок се мръщеше.

- Обуздай този твой генерал. Гарваните вече тръгнаха да търсят, не бива да си имаме разправии с още вироглавци. Залогът е твърде голям.

- Не се тревожи. Колкото и да е привързан към приятелите си, още по-предан е на Листерн. Ще изпълнява заповедите ми.

- Погрижи се да е така.

* * *

Лиана вървеше сама по коридора към стаята си, когато майка ѝ влезе в къщата припряно, готова за разгорещен спор с Ал- Дречар.

Просто се стресна, че Ренерей не наглежда дъщеря ѝ.

Малкото момиче спря и Ериан долови как въздухът около нея се раздвижи. Обърна се навъсена и тръгна към майка си. Ериан бе виждала това личице намръщено стотици пъти, но този път се почувства застрашена, колкото и да беше нелепо.

- Какво става? Не ме гледай така - промълви благо и приклекна, за да се взре в нея отблизо. - Ела да ме прегърнеш.

- Не ми е добре - оплака се детето. - Ефи се умори много, на Мира ѝ призля. Сторих им зло, мамо, на тебе също.

Ериан сви вежди.

- Не си ми сторила зло, миличка. Само се тревожех за теб.

Но Лиана въртеше глава.

- Знам какво направих.

По бузата ѝ се стече сълза. Ериан я притисна до себе си.

- Не можеш да ме нараниш. Аз те обичам. - Взе Лиана на Ръце и я отнесе в нейната стая. Сложи я да седне на леглото. - Защо не ми разкажеш какво правеше днес? От какво се е уморила Ефи?

- Рисувах - оживи се малко детето - каквото ми показваше магията. После те ми обясняват как да спирам вятъра, който магията прави в главата ми. - Лиана вдигна глава и в очите ѝ пак имаше сълзи. - Ама аз все не успявам, те започват да ми помагат, става им лошо и се случват разни неща. Знам си, защото те все се чумерят, трябва да спират и пак да успокояват ума ми.

Захълца и Ериан я прегърна отново. Късаше ѝ се сърцето. Не схващаше напълно обясненията на момичето, но разбра добре, че Ал-Дречар не се справят.

- Ще потърпиш ли да останеш сама тук?

- Да. За малко. Може пък Рен да дойде.

- Ако видя Рен, ще я помоля да те навести - усмихна се Ериан и я целуна по бузата. - Не се притеснявай, сладката ми. Всичко ще бъде наред.

Но докато бързаше към трапезарията, където се надяваше да завари Ал-Дречар, тези думи отекваха в ума ѝ като лъжа.

Както винаги, елфидите седяха около единия край на масата. Мириъл държеше запалената лула, макар че следобедът едва се изнизваше.

- Седни, Ериан - подкани я Клирес с вял жест към свободните столове.

Ериан седна така, че да вижда и четирите.

- Мисля, че е време откровено да ми кажете какво става.

- Говориш, сякаш според тебе нещо се е объркало - подхвърли Авиана.

- Не ми пробутвайте илюзията, че не е така. Цялата е на дупки като онази над острова, в което се убедих току-що. - Не дочака отговор и посочи очите си. - Още ми служат, между другото, както и ушите. - Хайде да зарежете преструвките колко сте могъщи и непогрешими и да ми обясните какво ви затруднява.

Ериан се опита да потисне гнева си. Ефимер сви устни, но Клирес реши да отговори.

- Дарбата на твоята дъщеря е необикновена, но способностите ѝ не са овладени. Не очаквахме, че ще ни отнеме толкова време да успокоим съзнанието ѝ. Чак тогава ще започнем да я подготвяме за напредък по Пътя.

- О, богове... - въздъхна Ериан. - Дори от Лиана чувам по-смислени отговори. Не знам кого се опитвате да залъжете, но с мен няма да успеете. И без да принадлежа към Ал-Дречар, мога да различа разпадането на сложна илюзия, знам и какво причинява този процес в спектрите на маната. Не е чак толкова трудно и да преценя колко изтощени са четирите стари елфиди пред очите ми. От сърце ви моля - не се проваляйте само защото сте прекалено самолюбиви, за да поискате помощ от мен.

Лицата на стариците останаха безизразни, докато си шушукаха. Накрая Ефимер се обърна отново към Ериан.

- Заложбите у твоята дъщеря са по-всеобхватни, отколкото смеехме да се надяваме, но... и затрудненията са огромни. Твърде малка е, това я прави склонна към изблици и хаотично въздействие върху маната. Бяхме принудени да поемаме и да пренасочваме неимоверни сили, докато тя се учи да овладява чувствата си. Засега нищо не заплашва Лиана - ние издържаме на тези енергии, но както и ти си забелязала, това изчерпва собствената ни жизненост... и донякъде ни излага на външна опасност.

- Ха, донякъде ли? Я се погледнете! Захапахте лулата още следобед и наглед нямате сила за нищо друго, освен да се крепите на столовете си. А онази илюзия над главите ни от защита се превръща в заплаха. Защо си правите труда да я поддържате?

Ериан се задъха. Ал-Дречар наистина изглеждаха немощни, очите им хлътваха сред тъмни кръгове.

- Това е единствената ни защита - възрази Авиана. - Малко сме, а враговете ни дебнат.

- И докога ще издържите?.Ами че вие се погубвате! Умолявам ви - нека да помогна. Кажете ми какво да направя.

Взираше се поред в очите им през струйките дим.

- Вече правим каквото можем - промълви Клирес.

- Ренерей ще тръгне с отлива преди зазоряване - добави Ефимер.

- С каква цел?

- Да потърси магове, които ще поддържат илюзията, за да се съсредоточим само върху обучението на Лиана - обясни Клирес.

- И къде отива? Всъщност има ли магове, на които можете да се доверите?

Клирес завъртя глава.

- Уви, тази стъпка е неотложна. В Гилдията няма други магове и Ренерей отива в Калеюс да привлече онези, които вярват в нашите предания.

Ериан изпадна в ужас.

- Сами ще поканите тук съвсем чужди хора? Помислете какво може да се случи!

- И ти помисли какво ще се случи, ако не ги поканим,- троснато отвърна Мириъл с глас, снижен от дима.

- Извини ме, но ти не разбираш. Говоря за доверие. Толкова дълго сте опазили в тайна къде живеете, не бива да си позволявате дори нищожен риск Ренерей да се натъкне на неподходящи хора. - Ериан помълча, смутена от напиращото в душата ѝ вълнение. - И аз ще тръгна с нея, но не към Калеюс, защото се нуждаете от помощници - не само магове, - на които да се доверите напълно. С нея ще се върнем в Балея. Сега са ви необходими Гарваните.

8

Авангардът изпреварваше армията от Закрилници с половин ден - най-голямото разстояние, на което се свързваха без затруднения със своите събратя. Двадесетимата мълчаливи мъже с маски бяха съпроводени от четирима магове, на които се подчиняваха, но вече без да се боят от най-страшното наказание.

Закрилниците намаляваха, макар че все още бяха страховита сила, подвластна на Ксетеск. Последният бе влязъл в редиците им преди шест години... и пак той беше първият и единствен освободен чрез ритуал, който не можеше да бъде повторен без пълното му прсзучване и изясняване. Незнайния воин, когото никога нямаше да забравят.

А съвсем доскоро душата на непокорен Закрилник, престъпил суровите забрани, щеше да бъде терзана от демони, докогато неговият Повереник сред маговете поискаше. Само демоните още не знаеха, че вече не могат да измъчват душите. Иначе биха отказали да поддържат Демоничната верига, която свързваше всеки Закрилник със Сливането на душите, скрит дълбоко в подземията на Ксетеск.

Но пък и наказанието вече беше излишно. Аеб, предвождащ авангарда, трудно си спомняше годините преди да поробят душата му. Сега познаваше само сливането на своята душа с душите на стотици други събратя. Обикновените хора не можеха и да си представят подобно братство. То даваше сила, утеха и пълно разбирателство. То ги изпълваше с огромна мощ.

Разбираше, че някой ден ще го попитат избира ли свободата, и не знаеше какъв ще бъде неговият отговор.

Но някои правила оставаха неизменни. Закрилникът имаше право на самостоятелни решения единствено в битка или когато Повереникът му загине. Никога не казваха на Закрилниците къде и с каква цел ги изпращат. Изпълняваха заповеди, за да се бият или да заплашват със самото си присъствие. Аеб вярваше, че така трябва да бъде. Нямаше недоволни сред събратята му. Това би подкопало единството им. Немислимо!

Съзнаваше с тъга, че завършат ли успешно изследванията си маговете, братството ще се разпадне. Но засега хората се бояха от Закрилниците, например конниците на Дордовер, на които се натъкнаха.

От четири дни Закрилниците вървяха на югоизток, спираха късно нощем и отново потегляха призори. Почиваха само ако се уморят маговете и конете им. Оставаше им час до пределите на земите, над които властваше Ксетеск, когато прекъснаха похода, за да се възстановят четиримата им повелители.

През целия ден вятърът мяташе насам-натам ситни дъждовни капки, които влошаваха видимостта. Тази мъглица си правеше шеги с очите им, караше ги да виждат призрачни силуети. Все пак преди конниците да доближат тропотът на копита започна да се чува глухо, макар че не се знаеше точно откъде идва. Но щом зърна малкия отряд от Ксетеск, предната редица спря.

Аеб си позволи миг на задоволство. Виждаше тъмната лъскава маска на стоящия до него Елкс и си представяше как внезапно очерталите се в мъглата Закрилници са стреснали кавалеристите.

Маговете пристъпиха насред пътеката, когато към тях бавно тръгна ездач от средата на колоната. И той беше маг, но затлъстял и с твърде нездрав цвят на лицето под качулката. Яздеше много едър кон, друг не би издържал тежестта му.

- Вулдарок... - изрече Ситкан, старшият сред маговете в авангарда. - Каква неприятна, макар и очаквана гледка.

Дебелакът му се ухили.

- Тъкмо щях да кажа същото за теб, Ситкан. Дни наред получаваме вести за вас и изчадията, които си водите. И май няма смисъл да ви питам накъде сте се запътили, нали?

- Да, ще си загубим времето - потвърди Ситкан и се огледа.

Макар и млад, наскоро бе издигнат за магистър и му предстоеше бляскаво бъдеще. Въпреки високия си ръст и тежки кости беше повратлив и чевръст, сивите му очи се взираха пронизващо изпод прилепващата към главата шапка на маг.

- Вулдарок - подхвана той отново, - доколкото си спомням, тези земи все още са под грижите на Ксетеск.

- Грижи, а? Интересна дума подбра. Аз пък си спомням, че съгласно Тривернското съглашение имаме правото да минем безпрепятствено през тези земи.

- Стари уговорки, покрити с праха на вековете - отбеляза Ситкан. - Дано не ме лъже паметта, но не действат във времена на явни раздори между Школите.

- Раздори значи... - поклати глава Вулдарок.

Аеб наблюдаваше напрегнатите пози на конниците. Преброи над сто и предполагаше, че още два пъти по толкова са скрити по-назад в студените бели ивици на мъглата.

„Пълна готовност, но не вадете оръжията - нареди мислено на събратята си. - Внимавайте за онези отляво - те са настръхнали за битка. Другите отдясно са спокойни, по средата пък се боят.“

Маговете от Ксетеск препречваха пътеката нехайно, но Аеб долови, че една жена подготвя въздушен щит срещу стрели и копия. Стоящият до нея пък се готвеше да отблъсне нападателни заклинания.

- Ситкан, неразумно е да ни се ежиш - подхвърли Вулдарок. - Водя триста конници. Ще ми бъде неприятно, ако се наложи да ви прегазят.

- Няма да преживееш тази неприятност - отвърна Ситкан твърдо, но невъзмутимо. - Освен това атаката ще бъде голяма грешка, защото основният отряд от Закрилници не е много далеч зад нас.

Вулдарок прихна, смъкна се от коня и дойде по-наблизо.

- Така е по-цивилизовано. Според мен е най-добре да прекратим тази размяна на любезности. Нека се споразумеем всеки Да не признава целите на другия и да си върви по пътя.

Стоеше на няколко крачки и Аеб ясно виждаше страха в очите му въпреки престорената самонадеяност.

- Точно така - съгласи се Ситкан. - Но за вас това означава да изберете най-прекия път, по който ще се махнете от земите на Ксетеск. Тоест на север, струва ми се. Аеб, как мислиш?

- Да, конете ще минат по-лесно по северния път, магистре. По него ще вървят по-бързо, отколкото по южния.

- Именно. Вулдарок, аз изпълнявам заповеди, дадени лично от Дистран. Поради достойните за съжаление действия на Дордовер и Листерн нашите земи са временно недостъпни за вас. Настоявам да се съобразите с решението ни.

- Въобразяваш си, че ще зачета волята на Господар на Хълма, който е кукла в ръцете на Кръга на седемте, и ще се вслушам в съвета на един маскиран главорез?

Вулдарок се врътна на пети и тръгна обратно към коня си.

- Откажи се от думите си за нашия Господар на Хълма! - троснато каза Ситкан.

- Никога не се отказвам от истината.

- Аеб, разположи бойците си - промърмори Ситкан и даде знак на другите магове да вдигнат щитовете.

„Преградете пътеката. Готови за бой.“. ...

Закрилниците се разгърнаха с точни и пестеливи движения. За миг-два препречиха пътеката, застанали в леко извита навътре редица. Мечовете и брадвите бяха измъкнати от калъфите и ножниците на гърбовете им със звън на стомана, след който настана неспокойна тишина. Аеб пак откри страх у противниците, както и очакваше.

Ситкан наруши мълчанието.

- Твоите обиди, Вулдарок, са само сътресение на въздуха, но нашите предупреждения не са празни приказки. Тръгнете на север. Напуснете земите ни и ме послушайте - върнете се в Дордовер. В Арлън няма да намерите нищо, освен смъртта си.

Вулдарок изсумтя.

- Ще яздя накъдето си поискам.

- Нека да е на север.

- Ами ако откажа?

- Тогава ще ви нападнем. Аеб има свобода на действие в този случай, без да чака нови заповеди от мен.

Вулдарок поумува и се усмихна, после сви рамене.

- Конете са бързи. Вашите изчадия вървят пеша. Мога да заповядам на конницата да се отклони с една миля на север, ако така съвестта ти ще бъде спокойна. И ще се върнем на пътя когато ни е удобно... далеч пред вас.

- Твърде зле си осведомен за Закрилниците. Създадени са да смазват заплахи и нападения срещу Ксетеск. Конете ви не могат да полетят, а ние ще ви последваме. Не ни предизвиквай.

- Започва да ми омръзва. Тук сме триста кавалеристи и сто и петдесет магове. Вие сте четирима и имате двадесет бойци. Махнете се от пътя.

- Не сте ни равни - вдигна рамене и Ситкан. - Няма да отстъпим. Всички в Ксетеск полагаме клетва да браним земите си, както правите и вие в Дордовер. Ако не желаеш да бъдеш учтив, поне прояви уважение към правилата ни. - Той заговори по-сдържано: - Стига де, Вулдарок! За какво ни е да се сражаваме тук? Знаеш, че не мога да отстъпя и крачка назад. А това не е унижение за теб. Просто ще постъпиш почтено.

- Както желаеш - сопна се Вулдарок и насочи коня обр&тно към средата на конницата, строена в колона по четирима.

Тутакси оттам литнаха Огнени кълба, описаха блестящи дъги във въздуха и се пръснаха в невидимия щит пред маговете от Ксетеск. Щитът устоя, огънят се плъзна по прозрачната му повърхност и угасна със съскане на земята, над която блъвнаха облаци пара.

- Проклет да си, Вулдарок! - изръмжа Ситкан.

Аеб не чакаше да го подканят.

„Първата редица-конете, втората-подкрепа отстрани. Хванете първите конници в клин.“

Застанал по средата с Елкс и Рю от двете си страни, Аеб пристъпи напред, щом дордоверската конница се устреми към тях. Приклекна, завъртя брадвата с дясната си ръка и разсече левия крак на първия кон точно над коляното. Животното изцвили оглушително и се надигна на задни крака, но Аеб вече го подминаваше към стоварилия се на земята ездач, който не успя и да види как мечът на Закрилника се заби в оголената му шия.

Отляво и отдясно събратята на Аеб удариха ниско с брадвите и високо с мечовете - коне и ездачи рухнаха заедно. Закрилниците се развихриха, пръски кръв обагряха мъглата в грозен оттенък на розовото. Ужасеното цвилене на конете се смесваше с панически и яростни викове на кавалеристи, които се опитваха да подкарат животните към битката.

В теснотията Аеб замахна с брадвата и острието потъна в хълбока на жребец, който отскочи встрани. Конникът обаче се задържа на седлото и мечът му изсвистя надолу, но срещна с тежко дрънчене подложения меч на Аеб. Противникът загуби равновесие и Закрилникът го метна от седлото със следващото завъртане на брадвата, миг по-късно копита стъпкаха нещастника.

Аеб вече се обръщаше към следващия. Пред него конниците се тълпяха и отстъпваха, отляво Елкс обезглави един, който допусна грешката да се наведе от седлото, за да намушка уж незащитен гръб на Закрилник.

„Престрояване. Отдръпнете се в средата, не отстъпвайте по фланговете. Те се струпват за решителна атака.“

Огледа редицата. Не бяха загубили никого, а пред тях се въргаляха дванадесет мъртви конници от Дордовер. Направи две крачки заднешком, знаеше къде стъпва, защото другите го насочваха. Над главите им още Огнени кълба пронизаха въздуха, изпарявайки дъждовните капки, и се разпръснаха в магическите щитове, без да засегнат никого. Маговете от Ксетеск все още не отвръщаха с бойни заклинания.

Предният отряд на Дордовер се бе скрил в мъглата, но в плът- ната тишина се разнесоха гръмки заповеди. Аеб виждаше на шей- сетина разкрача пред себе си. Закрилниците стояха в две редици - отляво и отдясно по осем бойци, Аеб и още трима - в средата.

Преди да различат нещо в мътилката, земята се разтресе от копитата на множество животни, подкарани в бърз тръс. Задрънча метал, чуваше се нетърпеливо конско пръхтене.

Закрилниците не помръдваха. Размитите силуети в мъглата ставаха все по-плътни и Аеб най-сетне видя в какъв строй нападат. Маговете зад Закрилниците бяха на седлата, удвоили магическите щитове. Можеха да побягнат веднага, но се доверяваха на своите маскирани воини.

Последва рязък крясък и вражеският отряд се хвърли напред в галоп, ездачите нададоха гърлен рев, мечовете лъщяха мокро над подбраните силни и бързи коне.

Аеб вече знаейце какво е нужно.

- Магистре Ситкан, ударете първите редици по фланговете.

„Внимавайте, ще се опитат да ни обкръжат. Замахнете ниско, първо с брадвите. Ние сме едно цяло.“

„Ние сме едно цяло“ - отвърнаха всички.

Ксетеск имаше свои оръжия, а Ситкан не се поколеба да ги използва, след като противникът вече си бе послужил с магия. Подготвяше се още от началото на сблъсъка. Щом врагът в колона по осем препусна към Закрилниците, той и другата магьосница, която не поддържаше щит, скръстиха ръце пред гърдите си, а след това ги протегнаха напред към двата фланга на колоната.

- Адски огън! - изръмжаха двамата.

В разбърканите бели валма профучаха дванадесет колони от пламък, всяка търсеше жива душа. Отляво магическият щит на Дордовер издържа, огънят се отклони и се завъртя по земята, която - макар и подгизнала - пламна от жегата. Конете се подплашиха. Отдясно щитът бе пробит и за конниците нямаше спасение.

Тела се пръскаха на парчета, без жертвите да писнат, а пламъците прерязваха и конете под тях преди да угаснат.

Десният фланг се разбърка в див страх, оцелелите животни се мятаха и хвърляха къчове, а задните редици се блъскаха в тях преди ездачите да дръпнат юздите. Мнозина изхвърчаха от седлата, други надаваха вой, когато костите в краката им се чупеха, затиснати между два коня.

Само в средата устремът не спря. Макар и ококорени плашливо, обучените коне продължиха, стъпвайки между безжизнените тела на убитите.

Приклекналият Аеб бе пуснал меча на мократа земя и стискаше дръжката на брадвата с двете си ръце. В последния миг се Метна напред и наляво, острието се стрелна нагоре. Усети как се вряза дълбоко и позволи животното да го повлече назад. Конникът, борещ се да укроти ранения кон, не можеше да удари с меча. Животното се препъна и политна напред.

Колоната се разбърка, но двама пробиха, прегазвайки стоящите на пътя им Закрилници. Един от втората редица закъвня с частица от секундата и острие разсече гърдите му. Но другите не се помайваха. Подредиха се отново мигом, първите приклекнаха и съсякоха конете, събратята им се хвърлиха, смъкнаха ездачите и с отсечени движения прекършиха шиите им.

Аеб измъкна брадвата от тялото на ритащия кон.

„Аеб, трима събратя са повалени. Замахни надясно и назад.“

Той удари, без да погледне, и още един конник умря.

Наведе се, грабна меча, а докато се изправяше, другите Закрилници притиснаха от двете страни обречената колона. Разпръснали се, за да замахват свободно, те събаряха коне и след секунда се разправяха с ездачите им. Никой не можеше да устои на напора им. Аеб скочи напред към конник, който тъкмо измъкваше меча си, оплетен в юздата, и заставяше животното да обърне назад. Втрещеният противник нямаше време да стори каквото и да било преди широкият замах да спре острието на брадвата между ребрата му. Отлетя назад и последното му дихание пръсна кърваво облаче.

„Сломихме ги. Победихме. Ние сме едно цяло.“

Враговете завъртаха конете си и препускаха стремглаво назад, виковете на безсилна ярост заглъхваха в мъглата, която вече вонеше на смърт. Аеб погледна назад, за да се увери, че маговете са нев- редими, и коленичи да свали маската на Ел кс. Копието я бе сцепило надве. Очите наокървавенотолицесляпозяпаханебето. Душатаму бе освободена, тялото щяха да изгорят, а оръжията - да отнесат.

Аеб се върна при чакащия на коня си Ситкан, чието лице бе застинало в гневна гримаса, а раменете му се превиваха от умората след заклинанието.

- Ще нападнат ли отново? - попита магът.

- Не, магистре, но ще ги проследим. Сега бягат на юг.

- Добре. Погрижете се за ранените, извършете обредите за мъртвите. Трябва да тръгнем час по-скоро. Още десет дни път ни делят от Арлън.

9

- Илкар, да не ти е влязла вода в ушите? Казах „не“!

Хирад стовари тенекиената чаша на каменната маса, прекрачи ядно към вратата, облегна се и впери поглед в неприветливия мрак навън.

Дъждът не спираше и докато намерят конете, тримата се нак- васиха и омърлушиха. Хирад разпали хубав огън в колибата и от дрехите им, провесени на тел пред огнището, се вдигаше пара, а те се увиха с одеяла. Настроението на варварина изобщо не се подобри, щом чу какво искат от него Незнайния и Илкар.

- Не каза, а го изкрещя - с равен глас отвърна елфът и изчовърка парченце овче месо, заседнало между зъбите му. - Чух те добре и първия път. Надявах се обаче да ме е подвел слухът.

- Е, значи още чуваш добре - озъби му се Хирад през рамо. - Защо, по дяволите, ще ми хрумне да помагам на оня празнодумец? Каквото и да обещава, все не го изпълнява. Тримата Каан още са тук.

- Поначало се знаеше, че няма да стане бързо - опита се да го вразуми Незнайния.

- Вярно си е. Не се и надявах да успеят скоро. Само дето минаха почти пет години. И нищо. - Този път варваринът говореше ядно, но студено. - Впрочем драконите умират.

- Разбирам какво чувстваш - подхвана Незнайния, - но Дензър не бездействаше, а...

- О, да, научих. Приближен е до Кръга на седемте, Господарят на Хълма се вслушва в думите му, има си уютни покои. Вярно, не е бездействал. - Хирад се прокашля и плю през отворената врата. - Я слушай - когато той дойде и докаже, че в Ксетеск правят нещо, за да върнат моите дракони в родния им свят, аз пък ще му помогна да си намери семейството.

- Няма толкова време - завъртя глава едрият воин.

- Имаше пет години! - Варваринът за миг се върна до масата. - Пет профукани нахалос години! Драконите умират, а единствените хора, които могат да направят нещо за тях, си седят на тлъстите задници и се хвалят един друг как разгромили западняците. Какво им пука, че истинските герои гният в пещерата? - Взря се поред в лицата им на светлината от огъня. - Май не мога да ви го втълпя... Я си обуйте ботушите и елате с мен. Чоулът е наблизо. Поне влезте да ги поздравите.

Тримата притичаха до входа на пещерата, загърнати с одеялата. Фенерът на Хирад осветяваше малък кръг от студената и влажна кухина.

- Бързичко ще премръзнем тук - оплака се Илкар.

- Тъй си е - охотно потвърди варваринът.

Свърнаха зад завоя и влязоха в самия Чоул, от силната миризма на дракони им се замаяха главите. Хирад се ухили зло, щом чу как се задъхаха приятелите му.

- Велики Каан, имате гости.

Ша-Каан вдигна глава и сияйните сини очи се отвориха.

- Добра среща, Илкар. Добра среща, Незнаен - изрече глухо и отмаляло, сякаш заспиваше.

- Добра среща и на теб, Ша-Каан - отговори елфът. - Няма да питаме как сте със здравето. Хирад вече ни обясни откровено. Съжалявам.

- Съжалението няма ни отведе у дома.

Нямаше го блясъка на люспите му. Огромното тяло си оставаше все тъй страховито, но гласът и мудните движения издаваха слабост.

- Хирад спомена за желанието ви... - започна Незнайния.

- Желанието го имаше от самото начало. Сега е необходимост. - Ша-Каан се взираше, без да мига, в двамата посетители. - Странно време сте избрали да ни навестите. Доколкото знам, хората отбягват дъжда и тъмнината.

Воинът вдигна рамене.

- Нуждаем се от Хирад. Дъждът не ни попречи.

- А аз им отговорих, че няма да помогна - прекъсна го Хирад.

- В какво? - попита драконът.

- Да намерят дъщерята на Дензър.

- Аха... - Великанските челюсти се разтвориха и острите зъби лъснаха. - Трябваше да се досетя, че има нещо общо с онзи крадец на амулети, щом си толкова ядосан, Хирад Хладнокръвния. Предполагам, че все още не съобщава за намерен път към Бешара.

- Точно така - мрачно потвърди Хирад. - Още не е привършил с издигането си до върховете в Ксетеск.

Илкар въздъхна.

- Искаш да добавиш нещо ли? - погледна го драконът.

- Хирад знае, че според мен е твърде придирчив към Дензър, но разбирам напълно колко е омръзнало и на вас, и на него това чакане. Само че сега дойдохме да говорим за безопасността на Ериан и дъщеря ѝ Лиана. Голяма опасност е надвиснала над двете, а те може би не го съзнават. В момента Дордовер е съсредоточил всичките си сили в издирването им и Дензър подозира, че тамошните магове едва ли са решени непременно да опазят живота на момичето.

- Аз казвам, че дърдори глупости - заяви Хирад. - Нали в Дордовер се бяха заели да я обучават? Защо изведнъж ще им хрумне да я убият?

- Опитах се да ти обясня, но ти не пожела да ме изслушаш. Причината е в дарбите ѝ и в мястото, където двете са отишли.

Ша-Каан издиша и тихото бучене се разнесе в просторната пещера.

- Значи детето ще бъде магьосница?

- „Магия“ е твърде слаба дума в случая - поклати глава елфът.

- - Почти сигурно е, че тя може да овладее знанията и на четирите

Школи, вероятно е способна да тръгне и по Пътя на Единството.

Нос-Каан и Хин-Каан внезапна вдигнаха глави, трите дракона се вторачиха в Илкар, който неволно отстъпи една крачка. Шиите им се полюшваха, все едно в пещерата се бе излегна- ло създание с чудовищно тяло с три глави.

- И къде е отишла тя? - настойчиво попита Ша-Каан.

- Дензър подозира, че сега е при последователи на Единството, но ние дори не знаем дали още ги има, камо ли къде живеят.

- Ал-Дречар... - ахна кънтящо драконът. - Ако съществуват, трябва да ги намерим. Хирад, налага се да помогнеш.

- Ама какви са тия Ал... другото не го разбрах...

- Пазителите на Единството. Няма съмнение, че Септерн им е предал знанията си. Той беше един от тях. Те могат да ни върнат у дома.

* * *

В Дордовер пренебрегнаха призива на Ксетеск за среща при Тривернското езеро. И тази постъпка сама по себе си можеше да бъде обявена за агресия, но те се позоваха на отдавна неизползван параграф в съглашението между Четирите школи. Имаха повод - в момента Джулаца не съществуваше като пълноценна Школа. А и временният ѝ Висш маг Илкар бе тръгнал с Гарваните.

Вулдарок предвиди, че ще се наложи да посреща групата, която пристигна няколко дни по-късно, особено след като бе събрал ударна сила от сто и петдесет магове и триста мечонос- ци на коне, за да подкрепят сборната кавалерия на Дордовер и Листерн. Готовата за бой войска ставаше твърде внушителна и в Ксетеск имаше защо да недоволстват.

Вулдарок не би си позволил подобни волности, докато Стилиан беше Господар на Хълма. Колкото и да преливаше от неприязън към него, уважаваше острия му ум и умелото интригантство. Но онова недорасло хлапе Дистран нямаше добра мрежа от осведомители, не си подбираше съветниците и не умееше да мисли със собствената си глава. Дори Дензър не беше при него сега, за да го вразумява. Наглед всичко се подреждаше благоприятно за Дордовер и лесните за отгатване решения на Дистран само подхранваха увереността на Вулдарок.

Реши да посрещне Дистран и малобройната му свита в ос- къдно обзаведената дневна към учебна зала - тук имаше само кръгла маса и четири стола с твърди облегалки, камина без никаква украса и обикновени кафяви завеси, които скриваха зле прилягащите капаци на прозорците. Малкото свещи осветяваха залата мъждиво, във въздуха се долавяше дъх на стара плесен.

Единственият знак на уважение към високия ранг на посетителите бяха неизменната купа с плодове и дебелата керамична кана с прославения билков чай на Дордовер. Навън беше студено, дъждовно и ветровито, ободряващата отвара щеше да прогони мислите за недружелюбното посрещане и да помогне на уморените умове да се съсредоточат.

Вулдарок и старшият секретар Бериан влязоха по-рано в пристройката, която се намираше встрани от централния двор зад Кулата. Когато вратата се отвори и влезе смръщеният Дистран, Вулдарок бе изобразил леко гузна гримаса на лицето си. Зад Дистран бяха Ранил (доста посредствен маг според Вулдарок) и двама Закрилници.

- Господа, принуден съм да моля за извинение, че ви посрещам толкова скромно, но ни заварвате в момент, когато не можем да предложим разкош.

Дистран го дари с леден поглед преди да седне срещу Бериан.

- Дойдохме да преговаряме, не да обсъждаме изяществото на мебелите и гоблените ви. - То се подразбира - кимна Вулдарок с пестелива усмивка. - Бериан, би ли сипал чай на гостите? Господарю Дистран, какво би искал да поднесем на твоите Закрилници?

Вулдарок едва прикри отвращението си от идването на изчадията. Смяташе, че отдавна е трябвало да бъдат изтребени до последния.

- Те не се нуждаят от нищо. Ако присъствието им те смущава, ще почакат отвън.

- Много любезно от твоя страна.

Вулдарок също седна и изчака чашите да бъдат напълнени. Само Ранил си взе ябълка от купата. Господарят на Кулата в Дордовер се взря в двамата магове от Ксетеск, които с удоволствие отпиха от чая, и кимна.

- Чудесен е - одобри Дистран.

- Съставките са може би най-ревниво пазената ни тайна - вметна Бериан.

- Хм... Както изглежда, напоследък нямате много други тайни от света - вторачи се Дистран във Вулдарок.

- Дошли сте да споделите поводи за недоволство? - спокойно подкани домакинът.

- Да, не яздих дотук дни наред, за да убия малко свободно време - сопна се Дистран. - И нямам намерение да увъртам. Походът на вашите войски е неоспорима агресия и погазване на мира, настъпил между Школите, както и в цяла Балея. Искам да добавя и че решението на вашия Висш маг да възложи срещата - без да се засягаш - на по-незначителен старейшина на Школата, е оскърбление лично към мен, което е и необяснимо, и излишно.

Вулдарок разпери длани в помирителен жест, макар че се вбеси.

- Както ти е известно, господарю Дистран, Висшият маг Херолус нито се радва на добро здраве, нито му предстои дълъг живот. Двамата с Бериан изпълняваме ролята на негови очи и уши, както е било винаги при заболяване на Висшия маг. В то.ва няма нищо оскърбително. - Той вдигна чашата към устните си, преди да продължи: - А думата „агресия“ от твоята уста малко ме изненадва. Не разбирам кого сме застрашили с войската си, На- . шият слабичък отряд потегли, защото получихме достоверни сведения, че принадлежащото към Школата момиче Лиана и неговата майка Ериан са в опасност. Естествено е да сме загрижени и изпратихме този отряд на юг, където според нас има надежда да открием жената и детето преди да ги намерят нашите врагове. Опасявам се, че не бих казал същото за значителния брой така наречени Закрилници, които върлуват по границите между Школите и по волята на магистрите ви безцеремонно се разправят с всекиго от Дордовер, на когото се натъкнат.

Дистран сбърчи вежди.

- И от кого ще браните детето? Дори още не сте издирили Лиана, вероятно няма и да успеете. Не е изключено Гарваните да я доведат, но май и те по-скоро ще гонят вятъра в полето. А моите Закрилници са напомняне към Дордовер, че всякакви опити да бъдем сплашени със сила няма да останат безнаказани. Възложено им е и да бранят онези магове и обикновени хора, които не споделят остарелите възгледи на Дордовер.

Вулдарок се засмя. Това пале поне имаше остър език, не можеше да му се отрече.

- Драги Дистран, трудничко ми е да се съглася, че възгледите на Дордовер са остарели, щом ги споделят и Листерн, и Джулаца. Всъщност Ксетеск се отклонява от общите стремежи на Школите.

- Нима отричаш, че настървението ви да наложите властта си над Лиана накрая ще ѝ струва живота?

- Не съм споменавал посегателства срещу ничий живот - вдигна рамене Вулдарок. - Опитваме се да върнем детето тук, за да продължим обучението му.

- А то, както добре знаем и двамата, ще ѝ причини скорошна и мъчителна смърт.

- Моля?

- Вулдарок, не разчитай, че имаш глупак насреща си. И двамата знаем какво става - Ериан е напуснала Дордовер, защото се е убедила колко вредно е вашето обучение за нейната дъщеря. И двамата се досещаме при кого е отишла, освен това сме запознати с Предсказанието на Тинджата. Но вместо да си въодушевен, че е възможно все още да има живи Ал-Дречар, единственото ти желание е да се докопаш до нещо, върху което поначало нямаш права.

Дистран гледаше свирепо, а до него Ранил с непоклатимо безгрижие посръбваше от чая. Вулдарок долавяше безпокойството на седящия до него Бериан. Позабави се с пълненето на чашите, колкото да разсее напрежението.

- Никога не съм те смятал за глупак - излъга с привична лекота. - Но хаосът и разрухата, които се стовариха върху Ба- лея, налагат Лиана незабавно да бъде върната при нас. Нашите магистри стигнаха до неоспоримия извод, че онези, под чиито грижи е тя сега, не съумяват да я предпазят от отприщването на огромни смущения в маната. И засега не съм убеден, че те са привърженици на Единството. Нямахме такива затруднения, Докато Лиана беше при нас, нали?

Дистран леко поклати глава.

- Навсякъде се чуваше за необичайни капризи на времето дълго преди Лиана да напусне Дордовер. Не се съмнявах как ще отговориш. В Ксетеск обаче сме убедени, че раждането на момичето в Дордовер е само въпрос на обстоятелства. Ние пък я смятаме за носител на Единството. И макар че Тинджата е бил прозорлив, съветите му са пристрастни, защото се е боял от завръщането към единната магия, а не защото е вярвал в неминуемата всеобща гибел.

- Според теб земетресенията, ураганите и огромните вълни не са ли предвестници на страшна беда? - попита Вулдарок, искрено учуден от неведението на Ксетеск. - Ако ние... тоест и аз, и ти сме прави, едно-единствено невръстно дете ни навлича всички тези несгоди. Задължително е да бъде насочвана и обуздавана правилно, докато не се научи да владее своите несъмнено огромни дарби.

Дистран въртеше глава с досада.

- Да не се преструваме повече. Лиана застрашава наложения в магическата общност ред, който Дордовер иска да запази. Но в нея е бъдещето за всички ни. Тя показва пътя напред, не е знак за връщане в миналото, както ти май си мислиш. И ние няма да гледаме безучастно отстрани как я погубвате, криейки се зад хубави думи. - Той изопна рамене и побутна чашата си към средата на масата. - Ще ви попречим да я хванете. Отзовете войската си. Оставете на Гарваните да се погрижат за безопасността ѝ.

- Гарваните ли? - Пренебрежението на Вулдарок не остана скрито. - Те са само пешки в голямата игра и не подозират колко са безпомощни. Може да са ни от полза по някое време, но сами нищо няма да променят. Нима не разбираш?

- Но ти ги остави да започнат диренето, защото тайничко се чудиш дали техният шанс да намерят детето не е най-голям.

Вулдарок кимна бавно.

- Никой не се съмнява в уменията им. Но след толкова години не бих разчитал прекомерно на силата им.

- Добре, да допуснем, че си върнете Лиана по какъвто и да е начин... Кога ще я изпратите в Ксетеск, за да продължим ние обучението ѝ?

Въпросът свари Вулдарок неподготвен и той неловко размърда рамене.

- Такова решение могат да вземат само нашите книжници, вещи в ключовите знания, и сега не е времето да го обсъждаме.

Дистран се наведе към него и сплете пръсти на масата.

- Напротив, сега му е времето. Момичето ще остане при Ал- Дречар, ако наистина е било заведено при тях. Защото ние разчитаме, че те най-добре могат да спрат бурите в маната, и то колкото се може по-бързо. Или ще бъде заведена в Ксетеск, после ще продължи обучението си в Листерн, а накрая и в Джула- ца. Няма Да се върне в Дордовер.

Вулдарок усети, че ченето му увисва, но се опомни.

- Как смееш да отправяш заплахи в собствената ни Школа?! -успя да изгъгне.

- Стига де, изобщо не заплашвам. Но моите Закрилници не са излезли на разходка. Опитах се да те убедя любезно, но сега настоявам да върнете войските си заедно с конницата на Листерн, за да бъде намерено нормално решение за общите проблеми.

- Тоест? - изръмжа Вулдарок.

- Тоест Лиана ще продължи да се развива, без никой да ѝ пречи, на мястото, което изберат нейните майка и баща. Очевидно това място няма да е Дордовер.

Вулдарок изви глава към Бериан и го изгледа питащо. Секретарят леко завъртя глава.

- Уви, не можем да се съгласим с поставените от теб условия. Имаме свои цели и ще ги постигнем.

Дистран рязко се изправи, миг по-късно се надигна и Ранил. Вратата се отвори и един Закрилник застана в рамката, застрашителен дори за маговете от Дордовер.

- В такъв случай се опасявам - изрече Дистран, - че отношенията между нашата Школа и Дордовер, вероятно и Листерн, няма да бъдат особено сърдечни в близко бъдеще. Предупредени сте. Желая ви приятен ден.

Двамата магове от Ксетеск излязоха забързано. Вулдарок се облегна на стола и цъкна с език.

- Ама че тъп недорасляк... - Взря се в Бериан и продължи: - Такива ми ти работи, стари друже... Както виждам, предстоят ни малко неприятности. Херист и Дарик трябва да бъдат известени незабавно. Погрижи се за това, моля те. Аз ще се свържа и с други хора, ще се наложи двамата с теб да попътуваме.

На Ериан ѝ докривя, че Лиана не пророни сълза, като научи за раздялата. Дори не прояви кой знае какъв интерес, само се усмихна, когато чу обясненията на майка си защо се налага да замине внезапно.

- Те са уморени - каза момичето. - И се състаряват. Татко може да помогне.

Ериан се мъчеше да прогони огорчението си като проява на себичност, но неволно си помисли, че дъщеря ѝ реагира твърде пресметливо, а не като петгодишно дете.

Помаха ѝ отново, когато дългата лодка излезе от заливчето и се насочи към „Океански бряст“. Лиана също вдигна ръка. До нея стоеше Ефимер, която побърза да отведе детето обратно към пътеката на склона.

Макар и неустойчива, илюзията скоро скри дърветата край пътеката и камъните по брега. Ериан не можа да погледа още малко дъщеря си. Провеси глава. За първи път се разделяше с Лиана за повече от два дни. Не знаеше как ще го понесе. В гърлото ѝ заседна буца, сълзите напираха. Щеше да ѝ олекне, ако не се съмняваше, че и Лиана тъгува за нея.

Ренерей я остави на мира чак докато корабът отплава. Тогава застана до нея и се загледа в тъмносините вълни.

- Тя ще е добре, щом Ал-Дречар се грижат за нея.

Ериан се подсмихна. Въпреки искрената си симпатия към младата елфида виждаше, че понякога ѝ липсва проницателност.

- О, не се съмнявам. Тревожа се за себе си.

- Ще ти липсва много.

- Вярно. Ще ми се да намерим Дензър по-скоро.

Ренерей все още не я поглеждаше, но Ериан я зърна да кима замислено.

- Ще ми бъде приятно да се запозная с бащата на Лиана и мъжа, на когото си отдала сърцето си.

- Е, не се вълнувай прекалено. Той е маг от Ксетеск преди всичко, а чак след това мой съпруг.

- Значи не разбира кое е по-важно.

- Не бих казала. И аз съм преди всичко майка, а чак след това негова съпруга. Двамата с Дензър имаме да вършим рабо- , та преди съвместният ни живот да започне истински. А дотогава е най-добре да не си позволяваме преструвки.

Ренерей поумува и вдигна вежди. Ериан си мислеше, че ел- фидата не е обиграна в нравите на Балея, но е непоколебима и готова хладнокръвно да отстрани враговете от пътя си. Гарваните щяха да са по-силни, ако тя беше с. тях преди няколко години...

- Как ще го намериш? - попита Ренерей.

- С мисловна връзка. Щом пристигнем в Арлън, може би ще успея да достигна със съзнанието си до Ксетеск. Сигурно още е там. Или е в Дордовер. Ще го открия, а после ще чакаме.

- Ами Гарваните?

- Той ще ги доведе. Познавам го добре, вече се е постарал да ги събере.

- Толкова ли си уверена?

Ериан сви рамене.

- Те са твърде различни, но щом някой от тях изпадне в беда, постъпват еднакво.

Усмихна се, леко изненадана от нов копнеж - не да е до Лиана, а да бъде отново сред Гарваните. Изпълнеше ли се желанието ѝ, щяха да се справят. Знаеше си. Та нали Гарваните не допускаха поражение? Потисна присмеха за нелепата самонадеяност и пак зарея поглед над прекрасното море.

10

Илкар държеше под око потъналия в униние Хирад, след като тръгнаха от Баланските планини. На варварина и през ум не му минаваше за сърдечна среща с Дензър. Бездруго мърмореше и се сърдеше, че трябва да е далеч от драконите, които едва не го избутаха с муцуни от Чоула, за да потегли. През първите три дни се държа свадливо и сприхаво.

Но щом доближиха Трънливата гора, настроението му се промени. Тримата оцелели основатели на отряда, поели на първия си боен поход преди петнадесет години, сега откриваха следите от бурния вятър дори на цял ден път до гората. Сплъстена трева в ливади, изкоренени храсти, купчини откършени клони.

Нищо от видяното обаче не ги подготви за гледката в самата гора. Нея просто я нямаше. Завариха само плетеница от усукани и пречупени дънери, разпръснати парчетии и хаотично струпани вехнещи клони, покрити с полепнала пръст. Сякаш великанска лапа с остри нокти бе издрала гората, вдигнала всичко, стиснала го и пуснала трошките обратно на земята. Това вече не беше едно от най-прекрасните места в Балея, а грозно петно върху континента.

- Няма и помен от стопанствата - прошепна Илкар. - Не личи докъде е стигала гората. Нищо не е останало.

Незнайния посочи на североизток.

- Пътят трябва да е там, но е почти заличен.

Нямаше на кого и с какво да помогнат. Нацепени близо до земята ъглови греди бяха единственото напомняне за селска къща, тук-там стърчаха парчета обработена кожа от някой процеп в пръстта. Не се забелязваха други признаци, че тук доскоро е имало живот.

Хирад се взираше в опустошението и пръв се престраши да изрази на глас общата тревога.

- Ами Троун?

- Можем само да се молим да е избягал - тихо отговори Незнайния. - Но дори за него не би било лесно да остане жив, ако го е затиснало дърво.

- Да не говорим за глутницата... - неохотно промълви Илкар.

Троун щеше да съхрани завинаги в себе си частица човешко съзнание, както бе присъщо и на върколаците, загубили способността да менят облика си. Бе преживял твърде много скръб. Дали загубата и на глутницата не би го сломила?

- Каква е причината за това? - клатеше глава Незнайния.

- Страхувам се дори да помисля - промърмори Илкар.

- Какво се опитваш да кажеш? - изгледа го Хирад.

- Хайде да продължим към Грейторн - не пожела да обясни елфът. - Време е да потърсим Дензър.

Не си позволиха надежда, че градът е непокътнат. Докато яздеха по равнината покрай унищожената гора, стана ясно, че и най-лошите им опасения не са пресилени.

Все едно пътуваха през чужда страна, макар че добре познаваха тези земи. Липсваха запазените в паметта им стълбове, бележещи разстоянието по пътя, и скупчените тук-там дървета. Нямаше ги фермите, вятърът бе отнесъл тънкия слой почва от по-стръмните склонове и там тъмнееха голи камънаци за пръв път от векове.

Преваляше утрото на деня, в който очакваха да стигнат до Грейторн. Незнайния се изви на седлото си за трети път. Накрая спря коня.

- Ей, почакайте ме! - извика на другите и скочи на земята да провери ремъка на седлото.

Хирад и Илкар се върнаха и също слязоха.

- Ремъкът ли се разхлаби? - застана до него варваринът.

- Не - отвърна грамадният воин. - Не поглеждай назад. Следят ни. Слушай, извади твоя мях с вода от дисагите и ще седнем да отдъхнем.

- Както кажеш - вдигна рамене Хирад.

Незнайния разхлаби ремъка и го стегна наново до съвсем същото място, после седна до приятелите си недалеч от пътеката. Конете си намериха малко трева наблизо.

- Колко са? - попита Хирад, докато му подаваше меха.

- Няма как да познаем - отвърна Незнайния и си избърса устните. - Само зървах проблясъци на метал и фигурки в далечината.

- А на какво разстояние са? - попита Илкар, проснал се по гръб.

- Малко повече от три мили. Имат коне. Май ни следят още от Баланските планини.

- Но досега не искаше да ни стряскаш, а? - не съвсем на шега подхвърли варваринът.

Незнайния стисна устни за миг,

- Не бях сигурен, а и няма значение. Щом не ни нападнаха досега, остава да предположим, че събират сведения. Което пък означава, че може да си водят и маг, за да ги предават някому чрез мисловна връзка.

- Дордовер... - отрони елфът.

- Вероятно - кимна Незнайния. - Не бива да научат повече от това, което може вече да са разкрили. Не е нужно да ви обяснявам, нали?

- И къде да ги заведем? - проточи Хирад. - В гората ли?

Той посочи мълчаливо съсипията, която заобикаляха от юг.

- Да. При скалите.

Каквото и да бе сполетяло гората, чукарите по средата щяха да си стърчат, освен ако земята не се е отворила да ги погълне.

- Стига да ги прикоткаме някак натам...

- Не ми се вярва да имат избор - натърти Незнайния. - Няма как да ни дебнат по ловните пътеки, защото не е останала нито една. Можем да влезем в гората и да се измъкнем от нея където ни щукне. Няма да рискуват да ни причакват в Грейторн, защото не знаят дали изобщо ще спрем в града.

- А няма ли да допуснат, че сме ги забелязали, щом се напъхваме изведнъж в тази бъркотия? - отбеляза Илкар.

Незнайния сви рамене.

- Нищо чудно, но какво от това? Може да внимават повече, но не биха искали да ни изтърват от поглед. Ако все пак се откажат, толкова по-добре.

- Измисли ли как да влезем в гората? - подсмихна се Хирад.

Незнайния изду бузи от досада. Неистовият ураган бе прекършил почти всяко дърво на височина осем-десет стъпки от земята. Навсякъде се бяха преплели гъсти клонаци чак до скалите. Никъде не се виждаше по-широка пролука, трябваше да криволичат или да секат по-рехавите препятствия.

- Ще се проврем някак. Край на почивката, стига сме се излежавали.

Яхнаха конете и кротко ги подкараха към опустошената гора. Започнаха да се промъкват навътре и чак тогава осъзнаха целия размах на унищожението. На много места земята беше като пометена - без натрупани с годините гниещи листа, без треви и цветя. Тъй и не видяха незасегнато от бурята дърво, дъги от повалени дебели клони се събираха над главите им или образуваха непреодолими заграждения.

Три часа Незнайния се стараеше да оставят видима следа, докато принуждаваше коня си да върви в този хаос. Понякога скачаше от седлото и размахваше меча с едната си ръка, за да разчисти проход. Илкар и Хирад го следваха и не продумаха чак до чукарите.

- Побързай да изчистиш острието - обади се накрая варваринът. - От тия дървесни сокове веднага избива ръжда.

Незнайния безизразно се вторачи в него.

- Нима? Благодаря за съвета. Колко щеше да ми е мъчно да се простя с този меч, защото не съм се сетил за ръждата.

Илкар прихна.

- Само споменах, да не вземеш да забравиш - начумери се Хирад.

- И преди се е случвало да си пробивам път в гъста гора - напомни Незнайния. - Не се отпускайте. Хирад, прокарай пътека на двайсетина разкрача в онази посока - посочи той към най-близките скали, - Илкар ще се ослушва дали идват, а аз ще избера най-доброто място, където да ги причакаме. Разбрахме ли се?

- Ами конете?

- Вържи ги в края на пътеката, щом я прокараш. Бих ти помогнал, но виждам кафяви петънца по меча си. Как мислиш, дали са опасни за острието?

Варваринът извади своя меч и се приготви да сече, но първо подхвърли:

- Много смешно, ама другия път остави шегичките на мен, бивали?

- Искаш да докажеш, че твоите са още по-скучни, тъй ли? - вметна елфът.

- Хайде, размърдайте се - подкани ги Незнайния. - Онези също няма да се бавят.

* * *

На Хирад не му се вярваше хитрината да успее. Съгледвачите и убийците от Дордовер не бяха от хората, които слепешком ще се напъхат в припряно подготвена засада. Не оспорваше обаче, че точно сега не бива да отведат някой шпионин право при Дензър или Ериан. И все пак не му се искаше да убива тръгналите да ги следят - защо просто да не изкопчат от тях каквото знаят? В края на краищата те само изпълняваха заповеди. Трябваше да им втълпят, че е крайно нездравословно да се мъкнат подир Гарваните, и толкова.

Малко се учуди, когато Илкар прошепна, че онези идват. Тримата се бяха притаили на няколко крачки от пътеката, която прокараха, зад плътна преграда от потрошени елови клони и изкоренен прещип.

Преследвачите бяха четирима, вървяха пеша и водеха конете си. Внимаваха къде стъпват и не вдигаха излишен шум. Всички бяха мъже, покрити с тъмна кожена броня, стиснали в десните си ръце дълги мечове. Лицата под шлемовете издаваха, че са по-възрастни дори от Незнайния. Хирад се зачуди - явно бяха врели и кипели в битките, но твърде нехайно позволиха да бъдат забелязани. Защо ли в Дордовер са ги избрали да проследят Гарваните? Щом сред тях нямаше елфи и жилави стройни магове убийци, значи бяха обикновени съгледвачи.

Излязоха на малката полянка и продължиха двама по двама към чукарите. Незнайния им се изпречи. Върхът на меча му потропваше по земята - звук като сладка песен в ушите на Хирад. Той застана до стария си приятел.

- Загубихте ли се, или търсите някого? - попита Незнайния без никаква враждебност.

Четиримата се бяха заковали на място, Хирад видя как стъписано се споглеждат стоящите отпред.

- Не обичам да вървят по петите ми - продължи Незнайния.

- Няма такова нещо... - смънка спрелият отляво набит мъж с посивяващи слепоочия.

- Не обичам и да ме лъжат - прекъсна го Незнайния.

Илкар излезе безшумно, явно готов за заклинание.

- Чуйте ме! - отсече Незнайния. - Не искаме неприятности. Тръгнали сме да помогнем на приятел. Разбирам, че това е твърде интересно за вашите господари, но нищо няма да постигнат, като пращат съгледвачи, само ще трябва да им събират труповете. Добре ли ме разбрахте?

Предните двама пристъпяха неловко, единият се загледа в земята, другият обаче се взираше неотстъпчиво в Незнайния и челото му се набръчка.

- Значи ще ни убиете, ако ви следим и занапред?

- Схватлив е, нали? - похвали го Хирад.

Мечът на Незнайния вече не почукваше по камъните.

- Нямаме желание да го направим, но не бихме рискували да ни попречите. Върнете се там, откъдето сте тръгнали.

Четиримата се двоумяха, онези отзад припряно зашепнаха на предните.

- Нещо неясно ли остана? - звучно отекна гласът на Хирад сред притихналите останки от гората.

- Аз пък не съм свикнал да ме сплашват - троснато отговори плещестият с прошарената коса.

- Не се и опитвам - увери го Незнайния. - Приемете го като приятелски съвет.

Хирад се подсмихна на спомена как едрият мъжага до него се бе сопнал и на Стилиан, някогашния повелител на Ксетеск и далеч по-страшен противник от тези смотаняци.

- Нищо смешно няма - озъбено каза един от втората двойка и се промуши напред между конете.

Той беше по-млад от останалите, с малка уста и тежки клепачи.

Хирад почувства как четиримата се напрегнаха. Допреди миг не бяха готови за схватка, но сега... Той и Незнайния не шав- наха, този път заговори Илкар зад гърбовете им:

- Хайде да не стигаме до свада, защото изборът е съвсем лесен - вие вървяхте след нас, ние не искаме да го правите. Помолихме ви учтиво да престанете. Предлагам да си сдържаме нервите и да се разотидем. Какво решавате?

Хирад и Незнайния кимнаха, трима от преследвачите се отпуснаха леко, но този път устните на плещестия се изопнаха.

- Изпълняваме изрични заповеди.

- Онези, от които сте ги получили - отвърна Незнайния, - не са тук. Нищо не ви пречи да им докладвате, че сте ни видели да се отправяме към Грейторн, но сме ви се изплъзнали в Трънливата гора. - Той пак сви рамене. - Преди да си тръгнете, ще ми кажете ли на кого се подчинявате? На Дордовер?

Мъжът кимна.

- И ни заръчаха да ви проследим на всяка цена - подчерта, сякаш напомняше на съратниците си.

Те пак се напрегнаха.

- Стига сте се ежили - засмя се кротко Илкар. - Познавам Вулдарок. Кворумът в Дордовер иска непременно да се докопа до детето, но едва ли ще ви обезглавят, ако ни изтървете?

Мълчанието на преследвачите показваше, че не са убедени в правотата му.

- Но дори да ни налетите - продължи Незнайния, - пак ще се провалите в задачата си, който и да победи, нали?

За миг изглеждаше, че колебанието може да тласне четиримата към пагубна грешка. Но лицето на набития мъж се изкриви в подобие на мрачна усмивка. Кимна бавно и прибра меча в ножницата.

- Няма нужда да проливаме кръв тук.

Укроти спътниците си с властен жест, нареди да яхнат конете и скоро се отдалечиха от полянката до чукарите.

Незнайния вдигна пръст пред устните си, Хирад и Илкар не продумаха, докато чаткането на копита не стихна в далечината.

- Знаете как ще постъпят, нали? - попита след малко.

- Разбира се - успокои го Илкар.

- Тогава ще бъдеш ли така добър...

Елфът се усмихна, оформи маната за Невидимо було, пристъпи напред и изчезна. Стъпките му не се чуха.

- Да вървим, Хирад - каза Незнайния. - Няма да се върнат назад.

- Ще ни дебнат по-нататък, тъй ли?

- Не се съмнявам.

Варваринът се ухили. Поведоха трите коня в друга посока, за да излязат от гората на половин миля от мястото, където се промъкнаха в нея. Забавиха се достатъчно, колкото да дадат на Илкар време да намери преследвачите.

* * *

Илкар остана разочарован - тези четиримата хич не ги биваше. Излязоха от Трънливата гора по същата пътека и продължиха на изток, като оставяха такива следи, че само слабоумен не би ги видял. Елфът подтичваше, без да се пресилва, вятърът го блъскаше все по-мощно в гърба, а в сивеещото следобедно небе нагъсто се трупаха облаци.

Намери ги две мили по-нататък - бяха оставили конете да вървят бавно и разгорещено спореха. Един сочеше ту към съсипаната гора, ту към Грейторн. Накрая явно стигнаха до общо решение и се завряха заедно с конете обратно сред струпаните прекършени клони.

Илкар се върна към мястото, където очакваше да намери Незнайния и Хирад. Не бързаше, защото знаеше колко трудно ще им бъде да се провират с три коня.

- Е, как сме? - чу се гласът на Незнайния откъм особено гъсти сенки.

Засмян, Илкар се мушна между клонаците. Тук поне беше на завет. Вятърът ставаше бурен, а светлината - мъждива.

- Спряха на миля и половина пред нас в самия край на гъсталака и вероятно се разпръснаха, за да покрият по-голямо разстояние. Как искате да ги изиграем?

Незнайния се замисли.

- Хирад, настроен ли си за малка разходка в гората?

* * *

Хирад знаеше, че приятелите му ще нападнат по същото време. Не се бе сражавал редом с тях повече от четири години, но доверието му не бе подронено. Сега не му пречеше кон и бързо напредваше през останките от гората. Вятърът налиташе, сцепените дънери и пречупените клони скрибуцаха, мъртвите листа трепкаха в жалка подигравка с живота.

Варваринът умееше да се прокрадва тихо, макар че не можеше да се мери с Илкар. Елфите се чувстваха като у дома си в горите - дарба, която Хирад нито проумяваше, нито успяваше да наподоби. Сред познатите му единствен Троун се бе промъквал като елф, но причината за това беше твърде тъжна.

Преследвачите от Дордовер се бяха скрили доста добре, а и избраните места бяха подходящи. Хирад обаче бе ходил на лов безброй пъти, лесно разгадаваше и сенките, и измамната тишина. Стигна на няколко крачки от най-десния противник преди да извади меча си и попита:

- Толкова ли трудно беше да схванете какво искаме, а?

Онзи трепна силно и мигом се обърна, под ботушите му изпращяха съчки.

- Тревога! - кресна той.

- Не посичам невъоръжен човек - каза варваринът. - Ще ми се да те видя с меч в ръка.

Мъжът побърза да измъкне дългия си меч от ножницата.

- Ей, имам нужда от помощ тук!

Отвърнаха му, но с тревожен крясък, не с обещание да дотичат. Уплахата му пролича в скованата поза и Хирад реши да бъде предпазлив. Не се знаеше какво може да стори човек, обладан от страх, а нахвърляните от бурята клони и храсти ограничаваха движенията.

- Никой няма да ти помогне - промърмори варваринът.

Отстъпи крачка назад и подкани с жест другия. Разнесоха се още панически вопли, които потвърдиха правотата му.

Противникът скочи напред и нападна пъргаво, високият ръст и дългите ръце му даваха добър замах. Хирад отби съси- чащ удар отгоре и блъсна с лявата си ръка в мига когато отклони мушкане към шията. Другият залитна назад, пръстите на свободната му ръка се хванаха за стърчащ клон.

Варваринът тутакси се опита да го намушка в корема, очакваше движението, с което острието му бе отбито надолу. Възползва се от инерцията, светкавично завъртя меча над глава. Преследвачът едва не закъсня с реакцията, но приклекна и оръжието се хлъзна кънтящо по шлема му.

Хирад изпсува, а противникът му се олюля, видимо зашеметен, обаче не падна. Вдигна меча да се защити, но леко залиташе. Зад него се мярнаха два силуета, единият грамаден. Варваринът не се съмняваше, че по-едрият от мъжете е Незнайния.

Подсмихна се свирепо, изблъска встрани меча на врага, който непохватно се опита да го наръга, и стовари своето острие по шията му. Отскочи навреме, за да не го опръска шурналата от артериите кръв. Съсеченият мъж се свлече с бълбукащо хриптене.

Варваринът вдигна глава тъкмо когато Незнайния заби юмрук в лицето на жертвата си, а широкият му меч сряза и двата крака. Вторият преследвач рухна с писък, но скоро стихна. Хирад се озърна. Другите двама противници се падаха на Илкар и в ума му се мярна сянка на безпокойство. Но грохотът на двайсетина крачки встрани, последван от леден повей, го увери, че не е трябвало да се съмнява.

Незнайния застана до него и прибра в ножницата изчистения си меч.

- Добре го повали. Илкар поиска да се заеме с онези двамата. Подозираше, че може да са магове.

- Аха...

Хирад се провря към мястото, където бе прогърмял Леденият вятър.

- Илкар?

- Тук съм.

Варваринът свърна към гласа и видя елфа приклекнал до разкривените трупове. Хирад винаги се стряскаше от вида на хора, погубени с Леден вятър - замръзнали в мига, когато болката вече бе врязала белега си по лицата им.

- Не знаех, че си любител на това заклинание.

- Не съм - разсеяно отрече Илкар. - Не се знае още кого или какво може да поразиш. Но този път нямаше защо да се притеснявам.

Той изобщо не се обърна.

- Какво има? - напрегна се Хирад.

- Виж сам. - Елфът се дръпна и посочи оголената шия на единия мъж, чийто шлем бе паднал наблизо. - Това не мога да го проумея.

Хирад се наведе да погледне и в сумрака все пак различи татуировката под ухото.

- Ама че... - Той изви глава назад. - Незнаен, какво става тук, по дяволите?!

Четиримата преследвачи не бяха изпратени от Дордовер. Те принадлежаха към Черните криле.

11

Селик най-сетне намери отдушник за безсилната си ярост ден преди да пристигне в южното пристанище Арлън. Пътуването към града, където трябваше да чака и да събере повечето Черни криле, беше неприятно. В това променливо време ту мръзнеше, ту подгизваше, вятърът неведнъж го принуждаваше да слезе бързешком от седлото, накрая внезапна градушка остави синини по лицето му.

А повечето жители на Балея още се заблуждаваха, че това са обичайни капризи на климата. Изобщо не разбираха какво се крие зад бедствията. И защо да подозират? Та маговете от памтивека имаха власт над умовете им, затова биха отхвърлили истината като възмутителна ерес. Но той не можеше хем да мълчи, хем да спи спокойно нощем. Магията хвърляше в хаос цялата страна и този тумор трябваше да бъде изрязан колкото може по-скоро.

Вулдарок му бе обяснил словоохотливо Предсказанието на Тин- джата, както и ролята на кучката и дъщеря ѝ, но Селик виждаше и други проблеми. Когато магията навличаше трудности на света, всички магове се подкрепяха взаимно, значи вината им ставаше обща. Никоя Школа не заслужаваше търпимост и когато вече не можеше да ги използва, щеше да се разправи с тях.

Търпението му се изчерпи съвсем край Източно поселище. Тази малка земеделска община наброяваше към сто и петдесет семейства и заради близостта си до Арлън се радваше на благоденствие от търговията с процъфтяващото пристанище. Трудолюбивите хора обработваха земята тук от много поколения, изхранваха себе си и имаха какво да продадат на ненаситните пазарища в Арлън, а кораби с отгледаното от тях зърно акостираха чак в Калеюс. Не и тази година.

Малко преди здрач Селик и осмината му спътници стигнаха до селото и тръгнаха да търсят подслон за тази нощ, преди да се присъединят към останалите Черни криле в Арлън. Още отдалеч съзряха следи от нещастието, стоварило се върху Източно поселище. Посевите в нивите бяха като прегазени, оградите и живите плетове - изтръгнати, повечето хамбари и къщи нямаха покриви. Виждаха се и разнебитени до основи обори.

Селик спря при мъж, който стоеше пред къща и се взираше в унищожения плод на труда си в нивите. Отначало сякаш не обърна внимание на новодошлите. Чак когато Селик слезе от коня, мъжът изви глава към него. В очите му личеше, че не иска да повярва в бедата, а вече се е примирил. Още нямаше тридесет години, по могъщото му тяло с широки рамене мускулите се издуваха.

- Какво се случи? - попита Селик.

Селянинът се вторачи в него, огледа и останалите, които останаха на седлата.

- Черни криле сте, тъй ли?

Селик кимна безмълвно.

- Да не дойдохте да спрете вятъра? По-добре ни оставете на мира да се оправяме както смогнем. Не щем и размирици отгоре на всичко.

- Не ви нося нови несгоди - опита да се усмихне Селик. - Заради вятъра ли е всичко това?

- Нощес ей тъй налетя изневиделица. Всички се простихме с посевите. Някои са и без добитък, и без покрив над главите. На мен ми провървя... горе-долу. - Пак се загледа в нивите. - То щяхме да изкараме някак, ама... Имаме зърно, но само за нас. А преди четири дни дойдоха бежанци от Орити, над стотина. Останали без нищичко.

- Не знаех - изсумтя Селик, но вече се досещаше какво е станало.

Селянинът потвърди догадката му.

- Морето се надигнало и погълнало града. Повечето се издавили, тъй разправят живите. Канехме се да ги отпратим към Арлън, ама те не щат и да чуят повече за бряг и вода. Разбираме ги. Приютихме хората, но сега няма с какво да ги изхраним. t Поне не за дълго.

Селик се озърна към съратниците си, които слушаха и клатеха глави. Изведнъж го заболяха гърдите отляво, където студът бе проникнал толкова надълбоко. Не се поколеба.

- И какво ще правите? - попита със съчувствие.

Мъжът махна през рамо към центъра на селото.

- Събрали са се в кръчмата да умуват. Накипяло им е, знам. Хората искат някой да им отговори поне нещо преди да измрат от глад през зимата. Както чувам, Евансор щял да моли Школите за помощ. Пребогати са, нали така?

- А какъв е Евансор? - попита ненужно Селик.

- Нашият маг.

Селик се изхрачи на земята.

- Магове! Нищо няма да дочакате от тях - избълва толкова гневно, че селянинът се сащиса. - Боговете знаят, човече, че от маговете идва цялото зло. Да не мислиш, че е от природата? Как тъй внезапен ураган, как тъй морето заляло Орити? Толкова беди се случиха напоследък, че ще ти се разкъса сърцето, ако научиш. Магията е виновна.

Мъжът срещу него се мръщеше.

- Чухме разни вести, ама Евансор...

- Да, Евансор - ледено го прекъсна Селик. У него напираше желанието да се изправи срещу мага и да го разобличи като измамник. - Сигурно е много убедителен. И състрадателен, не се съмнявам. - Той пристъпи към селянина. - Но да се довериш на маг е все едно да преклониш глава пред убиец. - Селик пъргаво се метна на седлото. - А ти защо не отиде на сбирката?

- Защото трябва да се грижа за близките си. И защото там ще станат лошотии още довечера.

- Да, ще станат - увери го Селик. - Но те ще са началото на нещо праведно.

* * *

- И какво ще правим, когато я намерим? - попита Хирад.

Тримата Гарвани спряха скоро след като се отдалечиха от Трънливата гора. Седяха на билото на хълм, брулен от вятъра, за да се отърват от вонята на смърт и пролята кръв. Пийваха от мях с вода, преди да тръгнат към Грейторн. Искаха да са там, когато се свечери.

Незнайния набута с длан тапата на меха.

- Уместен въпрос, но не искаше ли да кажеш „ако я намерим“?

- Исках да кажа тъкмо „когато“. - Хирад се загледа в приятеля си и позна по очите му, че мисли за нещо друго. - Както винаги.

Илкар прихна.

- Хирад, радвам се, че и капка не си загубил от своята самонадеяност.

- Просто имаме да свършим работа. Това е - вдигна рамене варваринът. - Не че тоя път ще ни платят, но заемем ли се, правим го. Ахла не чух отговор на въпроса. Като гледам, имаме насреща си Черни криле, магове от Дордовер и от Ксетеск, а само боговете знаят още кой е намислил да докопа момичето. Къде може да намери безопасност?

- Там, където е сега, струва ми се - по-троснато изрече елфът.

- Но според теб това не е добре, нали? - вторачи се в него Незнайния. - Не е задължително ние да правим нещо. Може би само ще се уверим, че е на сигурно място? Нека не забравяме, че Лиана е дъщеря на Дензър и Ериан.

Илкар изръмжа гърлено.

- Изобщо не е толкова просто. Сам знаеш. Не ме залъгвай, че просто издирваме едно малко момиченце. Цялата гадна бъркотия е заради това, което тя представлява. О, богове... Ами огледай се! Ето какво причинява, без да иска.

И тримата се заозъртаха неволно. Тежки зловещи облаци изпълваха небето, носени шеметно от вятъра. Неизбежният дъжд щеше да бъде проливен.

- Обвиняваш Лиана, че се събраха облаци? - учуди се Хирад. - Правичката да си кажа, май доста се изсилваш.

- Има толкова доказателства, че не остана място за съмнение - възрази Илкар.

- Брей! Някакъв маг написал предсказание преди две хилядолетия и изведнъж излиза, че си е мислил точно за Лиана? Хирад завъртя глава. - Знам, че времето беше твърде неприятно тия дни, но...

- „Неприятно“ ли?! - ококори се елфът. - Трябваше уж да прибираме реколтата в топла суха есен. А вместо това - трусове и урагани, дори май забравихме как изглежда слънцето. В Баланските планини дъждът така ми тропаше по главата, че се уплаших да не се пропука. Не ми се вярва, че според теб това е нормално.

Варваринът размърда рамене.

- Добре де, не е нормално, но не чух от теб нищо, което да сочи към Лиана и никой друг.

- И кой ще да е този друг? - ядно попита елфът.

- Илкар, той всъщност е прав донякъде - намеси се Незнайния. - Всичко се опира на умуване и предположения.

- Но нали ми каза в Джулаца...

- Казах, че в Дордовер вярват на Предсказанието на Тинд- жата. И се убедихме, че Черните криле също са решили да се възползват от него. Не съм изненадан. Затова тръгнах да търся Ериан и Лиана - да попреча на останалите. Не съм споменавал, че самият аз вярвам в тези приказки.

Елфът се замисли, плъзна пръсти през косата си.

- Ясно... Сега няма да ви убедя, но ще видите. Искам обаче да се доверите на моята преценка. Лиана е невинно дете, но неравно- весието на стихиите е причинено от магическа сила и също като маговете в Дордовер аз смятам, че причината се корени в нея. Направо надушвам вихрите в маната около нас - в тях няма нищо естествено. Ако се окаже, че сме прави, цялата система на Школите ще бъде засегната. Трябва да намерим правилното решение.

- По-точно? - навъсено попита Незнайния.

- Още не знам. Ето я една от причините да съм тук. Разбирам, че в момента това едва ли ви тревожи, но Лиана и Ал-Дречар могат твърде лесно да ни навлекат господство на Ксетеск, прикрито като завръщане към Единството. Няма да е добре за никого.

- И особено за Джулаца, нали? - натърти Незнайния. - Но наистина няма значение поне засега. Съгласен ли си, че най- важно в момента е да опазим Ериан и Лиана?

Елфът се поколеба за миг.

- Вече казах, че не е толкова просто...

- Я обясни какво му е сложното! - още по-остро каза Незнайния и Хирад се сепна от гнева, прокраднал се в гласа му.

- Току-що го направих! - сопна се и Илкар. - Никой от нас тримата не иска тя да пострада, но не знам точно от какво ще я опазваме. И не знам как ще я накараме да прекрати този хаос. Дензър си мисли, че в Дордовер искат смъртта ѝ, и никак не ми е трудно да повярвам в това. Според мен няма защо да умуваме излишно за Ловците на вещери. Едва ли са толкова многобройни и силни, че да представляват сериозна заплаха. Предполагам обаче, че Ксетеск както винаги ще гони себични интереси, което застрашава моята Школа... особено заради слабостта ни. Ал-Дречар пък искат да съхранят и занапред учението си, а не знам дали трябва да подкрепим точно тази цел.

- И къде ѝ е мястото на Лиана? - попита Хирад. - Като те слушам, става съвсем излишна за Балея.

- Да, Илкар, може би е време да решиш да чия страна си - студено подкани Незнайния.

Позата му издаваше колко е настръхнал.

Ушите на елфа помръднаха, той хапеше горната си устна, улисан в размисъл.

- Искам равновесието на магията в Балея да бъде опазено. Струва ми се, че така ще е най-добре за всички, а не само за Джулаца. Мисля, че Лиана не бива да се връща в Дордовер, нито пък да отиде в Ксетеск или в друга Школа. Ал-Дречар трябва да я научат как да сдържа изблиците, причинили толкова нещастия, но нищо повече. Не искам завръщане към Единството. Никога.

- Ами ако Дензър и другите в Ксетеск не са съгласни с теб? - не отстъпваше Незнайния. - Ако решат, че нейното обучение ще продължи до естествения си завършек?

Илкар вдигна рамене и се загледа към Грейторн, макар че го скриваха обрасли с шубраци заоблени хълмове.

- Значи и на това си готов, тъй ли? Знаех си, да му се не види!

Огромният воин подскочи и щеше да се хвърли към елфа, но

Хирад успя да се изправи навреме и да застане между двамата.

- По-кротко - протегна ръка към Незнайния. - Какво ще направи той, та се палиш толкова?

Незнайния се бе вторачил в Илкар.

- Предпочита тя да умре.

- Какво, ще я убие ли?!

- Не ми се вярва. Но едва ли би се намесил, ако друг понечи да го стори. Прав ли съм, Илкар?

Елфът изобщо не го погледна.

- Видя ли? - Лицето на Незнайния пламна и Хирад осъзна, че не бива да гледа отстрани разпрата. - Тя е дете, мръснико! И е дъщеря на Дензър. Как можа да ти мине подобно нещо през ума?! Боговете са свидетели, Илкар, че много ми падна в очите.

Хирад се плашеше от представата как би могъл да постъпи Незнайния. За пръв път през всички тези години му хрумна, че могъщият мъжага би се оказал твърде опасен противник за Илкар, и от това му призля. Елфът заговори зад гърба му:

- Незнаен, познаваш ме достатъчно добре. Може би аз не съм успял да те разбера досега.

- Аз съм баща! И знам какво му е на Дензър.

- Той ми е стар и доверен приятел, не бих допуснал зло да сполети него, Ериан или Лиана. Но дъщерята на Дензър и Ериан е родена с дарба за Единството, поне за мен това е все по- неоспорима истина. А Предсказанието на Тинджата се оказа потискащо прозорливо. За мен. Тепърва ще започне Нощта на Лиана и ще ни съсипе докрай, ако никой не контролира детето. Или не го възпре. Още не виждам някой да е измислил как да я насочва и да я ограничава. Ясно е, че Ал-Дречар не се справят. Вие как мислите?

Хирад видя как гневът на Незнайния отслабва. Това му стигаше, за да се обърне и да погледне Илкар, който си седеше прегърбен. Отчаянието в очите му показваше, че вярва във всяка своя дума.

- Не прекаляваш ли все пак? - подхвърли му варваринът. - И за каква „нощ“ говориш?

- Не прекалявам, Хирад. Да не би да преувеличавам станалото в Трънливата гора? И това съвсем не е единствената подобна буря, както чуваме. Слушай, когато магът опитва да се научи как да поеме в себе си потока от мана, за него започва период - обикновено кратък - на помрачаване. Тогава сетивата са необуздани, а съзнанието се обръща навътре, където маната се вихри. Все едно си попаднал насред ураган в непрогледна тъма. Затова сме свикнали да наричаме това време Нощта. Но маговете, обучаващи се в Школите, правят това в Залата за мана, която насочва и обуздава мощта на маната. Иначе може да ги смаже. При Лиана са само Ал-Дречар и е очевидно, че не успяват да защитят нито нея от Пробуждането, нито нас от нея. А Нощта на Лиана може и да се проточи. Да, само правя догадки, но съм по-осведомен от вас.

- И предпочиташ тя да умре, тъй ли?

- По дяволите, Незнаен! Не! - Сега пък Илкар се надигна устремно. - Може и до това да се стигне, но няма да е по моя вина.

- Дензър не бива да чува нищо за този разговор - предупреди Незнайния.

Елфът врътна глава.

- Ако не е проумял всичко досега, ще бъда силно изненадан. Той е маг и не му липсва ум. Знае какво искаха да създадат двамата с Ериан. Ако не се лъжа, успели са. За нещастие.

- Значи е най-добре да отидем веднага при него, нали? Май наистина ще се нуждае от помощта ни.

Тримата яхнаха конете и потеглиха към Грейторн, мълчанието им тегнеше като тъмното небе над тях.

* * *

Селик се заслуша в разгорещените гласове в кръчмата, после бутна вратата с все сила и влезе наперено. Хората му се скупчиха зад него, само един остана отвън да наглежда конете. Пред тезгяха отсреща стояха трима мъже с лице към тълпата от петдесетина души, насядали по скамейки и маси или облегнати на стените и подпорните греди. Фенери мъждиво осветяваха ниското помещение заради дима от лулите, стелещ се около главите на селяните. В сладникавата му миризма се губеше обичайният дъх на вино и бира.

Шумното нахълтване смълча множеството, както Селик искаше. Всички се обърнаха да видят чужденците, а той невъзмутимо тръгна към тезгяха и застана между тримата. Постара се онзи, в когото веднага разпозна Евансор, да е отдясно, а двамата възрастни стопани - отляво. Млад и строен, магът явно не бе свикнал с тежък труд, а и дрехите му бяха ушити от твърде хубав плат, за да ги носи в полето.

Селик плъзна поглед по навалицата. Някои му се сториха стъписани, други бяха твърде ядосани, за да ги е еня що за човек е влязъл. Но повечето само отвръщаха на погледа му и чакаха да каже защо е дошъл. Чудесно. Спря възмутените думи на единия стар селянин с властен жест на лявата си ръка.

- Аз съм Селик и някои от вас може би са чували за мен и за онова, което аз и съратниците ми вършим за ваше добро. Видях погубените ви ниви. Чух и че трябва да храните още гладни гърла. Мъчно ми е за вас.

До него магът изсумтя насмешливо. Селик реши да го пренебрегне засега. Смъкна назад качулката си и изчака да стихнат думите на погнуса или съчувствие, промърморени наоколо.

- Виждате какво ми стори магията, а сега и вие усетихте на свой гръб нейното зло. - Пак вдигна ръка, защото гълчавата се засили. - Знам, че не разбирате. Но вашият маг знае. Нали, Евансор? - Долови как магът трепна, като изрече името му. - Защото този вятър беше необикновен, нали? Магия съсипа вашето село. - Селик се престори на учуден. - О, той пропусна ли да ви каже? Може би ще благоволи да го направи сега?

Селик се обърна да погледне Евансор и усети как всички се вторачиха в мага. Май щеше да е по-лесно, отколкото очакваше. Бледото лице на Евансор се скова в неуверена усмивка и той разпери ръце.

- Приятели мои, Черните криле винаги са мразели магията. Не се оставяйте да ви заблуди. Трябва да обсъдим по-важни въпроси - как да преживеем зимата, ако времето не се оправи.

Успя да уталожи яда у неколцина, но Селик тепърва се захващаше с него.

- Ти увърташ. Достатъчно е да кажеш „да“ или „не“. Природно явление ли беше вятърът, който унищожи поминъка на това село? Или не? - Селик заговори по-сдържано. - Хайде де, Евансор, нали си сред приятели. Току-що го каза. Отговори на въпроса.

Селик наблюдаваше обзетия от смущение маг. Примката се затягаше прекрасно. Мълчанието се проточваше и с всеки миг подозренията избуяваха.

- Д-долових магия във вятъра - заекна Евансор. - Но... но...

- Но прецени, че тези хора не заслужават да знаят как мръсотията, сътворена от подобните на тебе, им проваля живота? - Селик пак се завъртя към тълпата. Имаше и озадачени лица, имаше и зачервени от бяс. Виждаше как съратниците му, пръснали се сред селяните, нашепват и насъскват. - Какво ще кажете сега, а?

- Не разбрах... - обади се някой и други също смънкаха недоумението си.

- Как тъй не разбрахте? - сгълча ги Селик. - Вятърът, който ви отне реколтата, е бил подхранван от магия, не е духал по волята на боговете. А този ваш „приятел“ не е искал да научите. Потопът в Орити да не е бил природно бедствие? Ами трусът в Денебре? Или поне едно от още десетината бедствия, за които знам? Магията разкъсва страната ни на парчета, а вие си седите тук и питате него какво да правите. Ще измрете от глад, а той и другите магове ще са виновни за бедите ви. - Чуваше нарастващия ропот. Още малко остана... - Ще питате ли дявола как се излиза от ада?

Някой кресна „Не!“, други се развикаха сърдито - искаха отговори. Усмири ги един от старите селяни вляво от Селик.

- Тоя вече прекалява - настоя той, но тонът му беше мрънкащ. - Натриса се неканен и ни пълни главите с отрова. Евансор е наш приятел.

- Приятел ли? - Селик разпери ръце с най-невинно изражение. - А кому е нужен приятел, който премълчава истината, ако така му е изгодно? Кой с удоволствие прибира паричките, за да махне плъховете от хамбарите ви и циреите от ръцете ви, но е предан само на прокълнатата си Школа? Повярвайте ми, той не държи на никого от вас. Не се оставяйте да бъдете подлъгани като мен. Не допускайте и вашите лица да заприличат на моето. - Селик заговори по-гръмко, знаеше, че сега вече са му подвластни. - Тази подигравка с човещината пред вас е препятствието, а не избавлението. А препятствията трябва да бъдат махани от пътя!

Той удари с юмрук по дланта си и се вторачи в Евансор, а наоколо гълчавата стана оглушителна. Магът се беше смръз- нал от страх, но Селик позна, че накрая ще отвори уста и сам ще се погуби.

- Моля ви! - извика младежът, за да го чуят в шумотевицата. - Аз не съм ваш враг, мога да помогна.

- Да, като се разкараш оттук! - отвърна един от Черните криле.

Но селяните дори не забелязаха, защото всички си деряха гърлата:

- Вън! Махай се!

- Моля ви!

Погледът на Евансор отчаяно шареше по гъмжилото.

Селик го сграбчи за яката.

- Не ме пипай, Ловецо на вещери, иначе...

- Иначе какво? - Гласът на Селик накара останалите да млъкнат. - Ще ме поразиш, както други като тебе унищожиха посевите на тези добри хора? С какво заклинание? Огнено или ледено?

Селик придърпа мага към себе си и го тласна в ръцете на селяните. Юмрукът на един от Ловците на вещери се стрелна и халоса Евансор по скулата. Младежът залитна. Тълпата ревеше, обаче никой не пристъпяше напред. Но Евансор губеше самообладание. Селик се засмя, като видя как очите му се присвиха от ярост, а после погледът му помътня, докато оформяше маната.

- Ще удари със заклинание! - кресна някой.

Естествено пак беше от Черните криле.

Селик даде знак на други двама от хората си и те скочиха без колебание. Евансор тутакси извърши заклинанието - Силовият конус запрати мъжете обратно в множеството.

- Дръпнете се! - извика магът. - Не искам да ви навредя! Моля ви...

Хвърлено откъм тезгяха шише профуча край бузата му.

- Той ми строши ръката! - изпъшка някой в гъмжилото.

И хората се люшнаха напред.

Селик се дръпна ловко, за да не го смачкат, и подложи крак. Един селянин се спъна и заби чело в гърба на онзи пред него. Хората май само щяха да докопат Евансор, да го замъкнат до края на селото и да го изритат, но съратниците на Селик бяха сред тях и след първия удар магът нямаше дори нищожен шанс за спасение.

По-старите мъже трескаво се мъчеха да откопчат съселяните си от жертвата, но ръце и крака млатеха безпомощния младеж, чиито молби потъваха във воя на освирепялата глутница, която жадуваше да накаже невинния.

Очите на Селик не пропуснаха откъртения крак от маса, който счупи носа на Евансор, нито пък проблясъка на ножа, забит до дръжката в гърдите му. Тълпата продължи да налага мъртвото тяло.

Водачът на Черните криле повика своите хора и яростта на множеството угасна още по-бързо, отколкото се разгоря. Селяните отстъпваха замаяно в широк кръг, потресени от стореното. И пак зароптаха.

Селик се смееше, когато тръгна към вратата, но се обърна на прага.

- Пътят на праведните е пропит с кръвта на злодеите - заяви той на тълпата, копнееща да чуе някакво оправдание за убийството. - Това е славен ден за Балея. Твърде дълго магията опустошаваше страната ни. Време е да потърсим възмездие. Кажете това на всеки срещнат. Вече няма да сме покорни на маговете.

Излезе с вирната глава и леко сърце. Сега беше ред на кучката.

* * *

Лиана не разбираше, но я болеше и тя искаше болката да се махне. Обещаха да не я тормозят повече кошмарите, от които се събуждаше толкова уплашена. Обещаха и че могат да укротят вятъра в главата ѝ.

Но не можеха.

Е, отначало го правеха, но сега мама я нямаше, отиде да търси татко, а те бързо остаряваха. Вървяха по-бавно и очите им помръкваха. И толкова се сърдеха.

Кошмарите се завърнаха. Вятърът бушуваше в главата ѝ, причиняваше ѝ болка и понякога изглеждаше, че е тъмно посред бял ден. Започнеше ли, те винаги ѝ помагаха. Искаше ѝ се мама да е тук, за да я гушне и да легне при нея, когато се разплаче.

Лиана се загледа към синьото небе през клоните на дърветата в градината. Листата им рисуваха шарки в очите ѝ, сякаш малки духчета ѝ махаха за поздрав. Тя се усмихна. Може би духчетата щяха да си побъбрят с нея. Ефи и другите все не намираха време, не вадеха от устите си онази миризлива лула.

За миг вятърът в нея утихна. Олекна ѝ. Замисли се съсредоточено и клоните на близките дървета се огънаха към нея, та духчетата да са по-наблизо и да си говори с тях.

Играта щеше да я разтуши.

* * *

Клирес засмука силно лулата и усети въздействието на дима в своето немощно уморено тяло. Смеската от билки носеше облекчение за мускулите и уталожваше болките от артрита, превърнал лявото ѝ коляно в издуто подобие на става.

Мириъл се бе прегърбила на стола си до нея и изтощението бе изписано твърде отчетливо по лицето ѝ. Скоро би могла да се унесе в сън като Авиана. Засега само Ефимер наглеждаше детето, което ги довършваше толкова бързо.

Сбъркаха пагубно в очакванията си за нейната сила... или по-скоро в преценката си за силата, която трябваше да прахосват, за да се преборят с това неуравновесено Пробуждане. Пък и момичето преливаше от естествена жизненост, не само от магическа. Прелестно дете, обаче с всеки изминал ден все по-сво- енравно. Настроенията ѝ се меняха необуздано от радост и удивление към страх и мрак.

Клирес неуморно напомняше на останалите, че въпреки изблиците на мана, които едва овладяваха заради непохватната намеса на Дордовер, Лиана си остава малко момиче. И щом Ериан я нямаше тук временно, те трябваше да се нагърбят с ролята на обичливата и винаги разбираща баба. Е, да, Лиана им се доверяваше, макар че странеше от другите елфи след заминаването на Ренерей, но четирите Ал-Дречар не се бяха грижили за деца от десетилетия.

И допускаха грешки, най-лоша от които бе заблудата, че Лиана винаги може да се развлича сама с игри. Неизменно бдяха отдалеч над нейното съзнание и потоците мана наоколо, но Кли- рес знаеше, че това не ги избавя от трудностите. Все пак беше неизбежно да търсят време за отдих и надделяваше изкушението да отделят за почивка всички часове, когато не я обучаваха или спасяваха от собствената ѝ разбушувала се дарба.

Клирес пак пое дим от лулата и я прехвърли на Мириъл, но се наложи да я'пъхне между устните на своята посестрима, която чак тогава се сепна.

- Кое време е? - изфъфли.

- Твърде рано е, Мира, да се уповаваме на лемира в тази лула. Слънцето се спуска, но има много време до смрачаване.

Може и да не е много... за детето.

- Така е - съгласи се Клирес.

Неизменният въпрос надвисваше над тях - дали момичето ще се научи да владее дарбата си поне мъничко преди да изчерпят докрай силите си да я обучават, обуздават и закрилят?

Клирес таеше твърде тежки опасения.

„Клирес, веднага ела в градината!“ Зовът на Ефи отекна в главата ѝ и сърцето ѝ се разтуптя.

- Имаме си неприятности, Мира. Ти остани. Ще те повикам, ако имаме нужда от теб.

- Опитайте да минете без мен - смънка Мириъл.

Клирес събра воля да се изправи и закуцука към градината. Въздействието на вдишания лемир не стигаше да заглуши болката, пронизваща я от коляното чак в гърба.

Замъкна се през голямата зала, безпокойството я пришпор- ваше, а страховете на Ефи терзаеха ума ѝ.

Самата Ефимер стоеше пред вратата към градината и гледаше втренчено, потърсила опора в рамката. Когато Клирес спря до нея, не знаеше да се смее ли, да плаче ли.

Между дърветата се бе настанила Лиана, скръстила крака, пременена в любимата си синя рокличка. Протягаше ръце напред, а лицето ѝ бе обърнато нагоре с блажена усмивка. Около нея дърветата се клатеха, покорни на желанията ѝ. Цели клони се навеждаха към момичето, шумоляха листа, разпъпваха цветчета, мънички плодове меняха цветовете си.

Клирес се взираше ококорено в листата. Досущ като тласкани от повеи на призрачен вятър над житна нива, те се движеха по немислим начин. Съгласуваното им помръдване омайваше, тъмнозеленото отгоре и сребристото отдолу примигваха подобно на десет хиляди очи с всяко изящно полюшване. И шумът им напомняше за гласове - шепнеха, смееха се, радостни и почти истински.

Само устните на Лиана помръдваха беззвучно...

- Тя им говори! - ахна Клирес.

- Да - потвърди Ефимер. - Или поне се опитва. Детското въображение не признава граници, а Лиана има силата да вдъхне живот на своите видения. Лошото е, че предизвиква изблици на мана. Когато приключи, ще я боли главата.

- И Балея ще пострада от още една буря - добави Клирес.

Тя настрои зрението си за спектъра на маната и видя какво стряскаше Ефимер. Макар че формата, с която Лиана неосъзнато подчиняваше дърветата, приличаше на смайващо съчетание от паяжини, навсякъде се откъсваха кафеникави копия от остатъчна мана и предизвикваха завихряния, които набираха мощ преди да изчезнат извън обсега на старата елфида. Истински ослепителен фар за онези, които търсеха Лиана, за да се разправят с нея.

Момичето не подозираше какво сътворява, а цяла Балея понасяше последствията, защото там беше рожденото ѝ място, там се коренеше ядрото на дарбата ѝ да борави с мана. Клирес не знаеше точно какви бедствия пораждат тези изблици, но нена- сочената мана с подобна мощ можеше да се изрази единствено чрез ужасяващи природни стихии.

В старческото бръщолевене на Тинджата отпреди хилядолетия поне едно нещо не подлежеше на съмнение. Дете с пробудена дарба за Единството можеше да опустоши Балея за не повече от половин година. От все още живите Ал-Дречар зависеше да предотвратят това, като опазят Лиана от най-страшните страни на способностите ѝ, докато порасне колкото да разбере нуждата да се владее. Ако не успееше, на Ал-Дречар не им оставаше избор... Клирес се гнусеше дори от мисълта за това.

Не за пръв път прокле маговете в Дордовер, пробудили онова, в което изобщо не биваше да се намесват.

- Ефи, какво искаш да направя?

- Иди и поговори с нея. Чуй как го описва. Аз ще потисна изблиците и ще наблюдавам формата на маната.

Клирес кимна и навлезе в градината, която бе придобила някак неземен вид въпреки топлите лъчи на слънцето. Птиците бяха замлъкнали, а скърцането на клони в безветрието беше предизвикан звук.

Коленичи до Лиана и приглади паднал на челото ѝ кичур.

- Чуваш ли ме? - попита немощно въпреки вдишания лемир.

- Виж, Клири, имам си приятели тук - отвърна момичето, без да шавне.

Нейният глас пък беше приглушен от мисловното усилие.

Клирес се засмя от гледката, която очароваше момичето. Събрани в дъга клони почти докосваха лицето ѝ, галеха протегнатата ръка, местеха се един над друг като пипалата на блага морска твар - не с присъщата коравина на дървото, а с гъвкавостта на плът.

А листата по клоните танцуваха и шушнеха, гънеха се, усукваха се, тихо шумоляха като плавна мелодия. Клирес погледа още малко тази красота и пак се обърна към Лиана. Питаше се какво ли вижда и чува момичето в своите фантазии.

- Те добри приятели ли са ти? Изглеждат симпатични.

- Ами да, но не могат да говорят с тебе, защото няма да ги разбереш.

- Тъй ли... А на теб какво казват?

- Лоши хора ще дойдат насам, но също и добри хора, които ще ни помогнат. Вие много сте се уморили заради мен, но всичко щяло да бъде за добро.

Клирес загуби дар слово. Озърна се към Ефимер - посестримата ѝ стискаше клепачи и притискаше длани към хълбоците си, напълно съсредоточена.

- Откъде знаят всичко това? Сигурно са много умни.

Лиана кимна и листата затрептяха, сяКаш ръкопляскаха.

- Ама че си глупава! Знаят, защото това се усеща.

Старата елфида потисна напиращото възклицание. Лиана долавяше мисловни връзки чрез слабите промени в потоците на маната. Отчасти се бе досетила и от разговорите си с Ериан, но останалото успяваше да стигне до ума ѝ през хаотичното буйство на силата в нейната глава. А това несъмнено беше неописуемо опасно и изтощително. Можеше само да се надява, че Ефи- мер възпира изблиците.

- Твоите приятели казаха ли ти още нещо?

Клирес се плашеше от отговора още преди да го чуе. Лиана кимна, само че усмивката я нямаше, а очите ѝ овлажняха.

- Скоро ще падне тъма и цяла вечност няма да ги виждам. Може да се залутам, но вие ще ми помогнете.

- Ох, миличка... - Душата на Клирес се изпълни с горест. - Сбогувай се с твоите приятели. Нощта наближава.

12

Ето го. Не можеше да сбърка. Все едно усети първия повей над спокойно море. Ето го пак!

Далеч на юг и малко по на север от Калеюс имаше движение в спектъра на маната. От такова разстояние се долавяше слабо, но самата му чудатост приковаваше вниманието... и издаваше.

Опитният маг успяваше да открие извършване на заклинания навсякъде из Балея, достатъчно беше да съсредоточи съзнанието си в основния спектър и виждаше малките ядра на реда сред пълния хаос. Само че тези вихри бяха различни, някак чужди и несъмнено породени от разпадането на статично заклинание. Засега му беше трудно да изтълкува появата им.

Горстан, магистър от Дордовер, беше напълно уверен в откритието си. Тази магия не произхождаше от Балея. Дори в нарастващите недостатъци на заклинанието имаше усещане за пълнота, каквато той не би постигнал. Магия от друга сила, далеч по-могъ- ща. В неговата неприязън се прокрадна и страхопочитание.

Той се обърна и върна зрението си към сивкавата светлина под покритото с облаци небе на Балея.

- Напипах ги.

Селик се усмихна криво само с половината си лице.

- Колко далеч са оттук?

Горстан сви рамене.

- На много дни път. Невъзможно е да преценя точно, но подозирам, че са се настанили в архипелага Орнаут.

- Горстан, моля те да ме извиниш...

- Охотно - отвърна магът.

Селик кимна неприветливо, покри главата си с качулката и бързо се отдалечи, придружен от двама съратници.

Горстан ги изпроводи с поглед и пак се обърна на юг, но се взираше надолу, във вълничките по бавната река Арл.

Не оспорваше твърдението на Вулдарок, че Селик е полезен съюзник, но не можеше да се отърве и от мисълта как Дордовер се окаля завинаги в неприкритите си връзки с Черните криле. Магистърът поне формално командваше стотина магове и двеста ме- чоносци, настанени навсякъде из Арлън. Лесно му беше да разбере колко изнервят с присъствието си жителите на това сънливо южно пристанище. Особено след като се чу и мълва, че от Ксетеск също са пратили войска, в която крачат и Закрилници. Сега се чудеше дали всичко не е заради подмолното насъскване на Селик.

Вулдарок трябваше да пристигне в Арлън и на Горстан му се искаше това да стане час по-скоро.

* * *

Хирад, Незнайния и Илкар влязоха късно вечерта в Грейторн с четирите си коня. Облаци надвисваха в небето, вятър брулеше полето.

По пътя от Трънливата гора се натъкнаха на колона от оръфани бежанци, тръгнали към Гиернат чак от Рахе в северните земи. Неистови ветрове откъм Северния океан опустошили града им, после го затрупали огромни свлачища от околните хълмове и погребали живи мнозина от обитателите му. Оцелелите побягнали към Гиернат с надеждата да намерят безопасност в южното пристанище. Гарваните не се престрашиха да им кажат, че вече никое място не е безопасно.

Към края на пътуването почти не продумваха, всеки умуваше над видяното и чутото. А в Грейторн беше още по-зле.

Многобройните светлинки, които зърнаха отдалеч, породиха надежда, че ураганът е пощадил това тихо пазарно средище. Но отблизо дори мракът не можеше да скрие истината.

На Хирад му се бяха привидели стръмни скатове на покриви, а завари частично рухнали стени, чиито ъгловати останки се зъбеха към небето. Плетеницата от старателно настлани с калдъръм улици бе затрупана от отломки и парчетии. Прашни вихрушки се носеха из града и подслон даваха само набързо разпънати платнища.

Гарваните вече познаваха тази разруха, но видът на хората им показа най-добре какво е сполетяло Грейторн.

Макар че ураганът бе ударил преди два-три дни, вцепенението ги обхващаше чак сега. Хирад можеше да си представи какво се е случило веднага след нещастието. Потресът и паниката са прогонвали умората, докато оцелелите са се мъчили да намерят любимите си хора, да освободят заклещените под развалините и да опазят всяка полезна вещ, останала цяла. Подредените сандъци под платнищата бяха свидетелство за неуморния им труд.

Но първата нощ без привичните стени на дома и първото утро сред руините са отнели волята и са прекършили духа. Онези, които преливали от енергия предната вечер, са се събудили изтощени, взирали унили погледи в своя град и осъзнавали, че от сега нататък ще намират само трупове под останките.

Мъже и жени с мръсни лица работеха колкото сили имаха, но не им бе останала и капка бодрост. А очите им се блещеха невярващо.

Минаха покрай момче на не повече от пет години. Седеше загърнато в одеяло под малък кожен навес. Дори нямаше сили да плаче, само трепереше. Каква ли беше участта на родителите му?

Хората почти не им обръщаха внимание. На централния площад видяха кой организира отчайващо мудната, но непреклонна работа. Зърненият склад и кметството бяха рухнали, освен един ъгъл със запазени прозорци, чиито стъкла отразяваха пламъчетата на фенерите като злобни фасетъчни очички. Отпред бе разпъната голяма, отворена и ярко осветена палатка. Вътре гъмжеше от мъже и жени, които отбелязваха нещо на карти, пишеха на пергаменти или приготвяха гозби и питиета.

По средата седеше мъж с превръзки на дясното око и левия крак. И от двайсетина крачки се виждаше колко е блед и обезсилен - дълбоко врязани бръчки, посивяла коса и отслабено тяло, което едва се бореше с преумората.

- Трябва да говорим с него - каза Незнайния.

- Вие двамата идете при човека, аз ще намеря място за конете - предложи Илкар.

Незнайния и Хирад влязоха в топлата палатка, но ги спря уплашен и изтощен младеж.

- От другаде ли идвате? Да помогнете?

- Ние сме Гарваните - отвърна Незнайния. - Търсим Дензър.

Младият мъж вдиша през зъби.

- Той каза, че ще дойдете.

Кимна им да отидат при ранения с превръзките. Хирад докосна рамото му.

- Ако има с какво да помогнем, ще го направим.

Усмивката върна искрица живот в кръвясалите очи под провисналата руса коса.

- Благодаря...

Незнайния спря пред мъжа, който не бе забравил да сложи на шията си кметския знак на верижка и да облече официална- та тъмнозелена мантия. Кметът отпаднало протегна ръка, която Незнайния стисна сърдечно.

- Генън, радвам се, че поне си жив.

- Едва шавам, Незнаен. Щях да ти отговоря, че се радвам да те видя. Боя се обаче, че появата ти тук не е заради възстановяването на града, а е свързана с причината за всички тези нещастия.

Илкар застана безшумно до рамото на Хирад, който прошепна:

- Има ли изобщо човек, когото Незнайния да не е срещал досега?

- Изглежда не - промърмори елфът. - Поверих конете на местните хора. В западния квартал са оградили временна конюшня.

Незнайния не се обърна към тях.

- Значи си говорил с Дензър? - каза на Генън.

- Не надълго и нашироко. - Кметът се намести на стола, като хвана с две ръце ранения си крак. - Много се е изнервил. И е трудничко да схванеш смисъла на приказките му.

- Къде е той? Трябва да се видим с него.

Генън посочи близката маса.

- Няма ли първо да хапнете?

- Не, нека има повече храна за вас. Ние си носим.

- Преди време Дензър беше зад онази стена от склада, искаше малко спокойствие и тишина. Потърсете го там.

- Благодаря ти, Генън. Пак ще дойда да говорим. - Незнайния се обърна. - Хирад, тук ли ще останеш, или идваш с нас?

Варваринът вдигна рамене.

- Все някога трябва да се срещнем, защо не сега?

- Добре - кимна Незнайния.

Зърненият склад се бе издигал стена до стена с кметството, но не бе останало много от него. Наоколо нямаше много светлини и шетня. Явно оцелелите не стигаха, за да работят навсякъде.

Но някой крачеше из развалините и в тишината чегъртаха разместени камъни.

- Дензър - посочи натам Илкар.

Магът от Ксетеск бе приклекнал сред останките от къща. Държеше нещо и когато застанаха пред него, различиха малка ръка.

Той май не усети, че го доближиха, само галеше ръчичката и мънкаше едва чуто.

- Дензър? - обади се тихо Незнайния.

Тъмният маг трепна и изви глава към тях. По лицето му се стичаха сълзи.

- Вижте какво е направила - прошепна той задавено и преглътна. - Това вече е непоносимо.

Илкар приклекна до него.

- За какво говориш?

Дензър посочи малката ръка. Илкар се вгледа. Телцето беше на момче, може би петгодишно. Паднал камък бе смазал главата му.

- Не можеш да виниш Лиана за това.

- Да виня Лиана ли? - повтори Дензър и завъртя глава. - Не... Но тя е причинила всичко. И в момента можеш да усетиш какво поражда този вятър. Представи си, че е петдесет пъти по-силен и разкъсва стените около теб. Истинско чудо е, че тук има оцелели. Ако някой трябва да бъде обвинен, това сме аз и Ериан.

- Не мисля, че е толкова просто - поклати глава елфът.

Пресегна се, полека измъкна детската ръка от пръстите на Дензър и я отпусна да легне на камъните.

- Само аз мога да спра това. Само аз! - Очите на тъмния маг се блещеха, гласът му пресекваше. - Трябва да ме заведете при нея. Непременно!

- Стига си се изтезавал сам, махни се оттук - настоя Илкар и погледна зад себе си. - Дали може да се усамотим някъде?

- Ако си построим нещо набързо - сви рамене Хирад и елфът го изгледа сърдито. - Ще се настаним някак. Хайде, Дензър, имаш нужда от топла напитка в стомаха.

Всяка палатка и навес, всяко закътано ъгълче бяха претъпкани с деца и ранени, а способните да се грижат за тях здрави възрастни хора бяха твърде малко. Гарваните се отдалечиха от центъра на града и накладоха огън в кръг от камъни. Взеха ги от руините на близка сграда, която вече бе претърсена за оцелели.

Сложиха стария чугунен чайник на Незнайния да къкри над пламъците и Дензър се успокои малко, но ръцете му подскачаха леко на коленете.

- Хирад, изненадан съм, че изобщо си дошъл - промърмори той.

Варваринът не отвърна на опита му за усмивка.

- Нямаше да съм тук, но Ша-Каан се нуждае от Ал-Дречар. Оказва се, че старите магове са единствената надежда на дра- коните, след като всички други ги изоставиха.

- Не може ли да обсъдим това по-късно? - неловко се намеси Илкар. - Дензър, откога си тук?

- От вчера. Забавих се. Навсякъде е такава разруха... Длъжен бях да помогна колкото ми стигат силите, нали?

- Не можеш да поемаш цялата вина върху себе си - завъртя глава елфът.

- Не мога ли? Нали това искахме двамата с Ериан? Детето на Единството. Най-могъщата магьосница на Балея - изсъска той последните думи. - Но тя се е развихрила и трябва да я спрем. Аз трябва да я спра!

Илкар се вторачи в Незнайния и Хирад.

- Аз какво ви казах?

Незнайния кимна.

- Щом той е убеден, май и аз съм склонен да повярвам. Но подбудите ми да тръгна не се променят. Не забравяйте думите ми. Дензър, ще я намерим и ще ѝ помогнем да се овладее. Тоест ти ще ѝ помогнеш, щом знаеш как. Илкар ни обясни, че може би за нея започва Нощта.

- И какво ще е останало, когато за Детето на Нощта най-сетне настъпи зората? - Дензър махна с ръка към развалините. - Огледайте се. Толкова смърт... Чух и останалите вести. Всички в града ги знаят. Случва се навсякъде. - Той обхвана чело с дланите си. - Причината е в магията. Всички оцелели в града го казват. Но има още какво да се каже, а? Това е заради моята дъщеря. Моята! Трябва да ме заведете при нея...

- Хайде, Дензър, по-кротко. Време ти е за малко отдих. Хирад, нека вече му сипем чай - помоли Илкар.

Смълчаха се. Дензър пак преглъщаше сълзите. Незнайния и Хирад може би обмисляха думите му. Май нямаше какво да си кажат точно сега, а и на Илкар не му се умуваше. Надяваше се, че сутринта ще са по-готови да обсъдят положението трезво.

-Но имаше много време, докато зърнат дневна светлина.

* * *

Нищо не беше наред. Троун настани останките от глутницата на сигурно място насред Трънливата гора - изровиха плитко леговище под няколко дървета, които бурята не бе успяла да унищожи. Реши да види какво става в Грейторн - да потърси храна и някакви следи от онези, които бяха обгърнати от мъглата. А той я разпознаваше от своето далечно, смътно минало.

Но когато се промъкна натам в нощта под небето, скрито в облаци, завари само още мъка и опустошение. Полегна на близкия хълм, взираше се в града и вълчето му сърце сякаш се свиваше от жал към онези, които би трябвало да смята за заплаха. Тук нямаше да намери храна - нито домашни птици, нито нахални бездомни псета, нито дори огризки от бунищата.

Защото въпреки среднощния мрак в града още кипеше шет- ня. Мъже местеха камъни от съборени сгради. Откриеха ли безжизнени тела, пренасяха ги на открито насред града. Навсякъде горяха фенери и факли, светлината го заслепяваше.

Затова се върна при глутницата, но мина през други места с надеждата за плячка. И тогава се натъкна на четиримата човеци - двама убити с метал, а двама с нещо друго.

Надуши във въздуха и по листата миризма, разпозна майсторството на поразяващите удари и у него замъждука искрицата на събуден спомен. Знаеше кой е направил това. Значи бе свързано някак с жените, голямата и малката, които зърна в Трънливата гора преди урагана. И с онези, които минаваха между дърветата подобно на сенки, за да закрилят жените.

Не помръдна, докато умът му се проясняваше мудно. Почувства нещо сбъркано не в унищожението на гората, а в самата стихия. Тя не се съчетаваше с нищо естествено, но пък не беше чужда на онази мъгла, която той долавяше, а не успяваше да види и усети наоколо.

Всичко край него все още беше наситено с това усещане. С всеки повей сърцето му туптеше стреснато, всяка капка влага подновявайте страха, че от ясно небе ще се изсипе порой. Трябваше да спре това, да премахне заплахата за глутницата. Хората, които разпозна, бяха замесени. Може би се стремяха към същото като него, а може би не. Знаеше обаче, че не бива да се свира в Трънливата гора и да живее само с надеждата.

Никога не забравяше, че е различен от останалите вълци. Разбираше повече неща. Не можеше да пострада. И не губеше стран- ната увереност, че и хората са му сродни. Затова забрани на глутницата да ги напада. Но сега се нуждаеше от своите вълци.

Побягна към леговището. Остави малките под грижите на вълчица, която не можеше да влиза в схватки, и поведе останалите обратно към Грейторн.

Все някъде щеше да намери отговорите.

* * *

Хирад разръчка жарта и пламъците се разгоряха. Нощта наоколо беше лишена от покой. Не валеше, но вятърът трупаше още облаци в небето, а над земята бурните му пориви вдигаха прашни вихрушки и виеха скръбно около отломките.

В центъра и в южните квартали още горяха фенери - там продължаваше изваждането на труповете. Хирад безмерно уважаваше и съжаляваше тези хора, които се подкрепяха колкото можеха, а несломимата воля ги подтикваше да преравят една след друга развалините, да намерят мъртъвците и да ги погребат, за да започнат после живите от нищото.

Хвърли поредната съчка в огъня и се взря в онези, над чийто сън бдеше. Гарваните. Не би отрекъл, че гледката го сгрява. Изобщо не бе и помислял, че отново ще пази Дензър, Илкар и Незнайния. Спокойният им унес пък беше най-красноречиво- то доказателство за тяхното доверие в него.

Вятърът пак нахлу в малкия им бивак, дърпаше наметалата и кожите, с които се бяха увили приятелите му, досущ като шепнещ джебчия, безсилен да открадне. Варваринът се подсмихна при мисълта колко пъти паметта му бе запечатвала същата картина.

Но усмивката му застина, когато прикова поглед в неподвижното тяло на Дензър. Вятърът стихна, а невидима ръка още ровеше и подръпваше наметалото. Невидима ли...

Хирад бе присъствал на повече магии, отколкото обикновен човек можеше да преживее и за сто години, и тутакси разпозна потайно нападение под Невидимо було. Магът се движеше съвсем бавно около Дензър, за да не наруши заклинанието. Варваринът предположи, че може да не е сам. Изправи се нехайно, поглеждаше към Дензър с ъгълчето на окото, и съобразяваше къде точно стои дошлият да краде маг.

Тримата му приятели бяха легнали от другата страна на огъня. Хирад се протегна, пулсът му се ускори изведнъж. Той изви глава уж да погледне останките от града, завъртя се, прекрачи и се метна над пламъците.

Щеше да тупне зад Дензър, но се блъсна в рамото и гърба на мага, наведен да отмъкне нещо изпод наметалото. Чу изненаданото охкане на натрапника, който внезапно се показа пред очите му - високият мъж с прилепнали черни дрехи безпомощно размаха ръце, когато тежестта на Хирад го събори на земята.

- Гарвани! Нападение на магове! - изрева варваринът, вече посегнал да сграбчи.

Магът беше чевръст и жилав, извъртя се бясно и го отблъсна с лакът.

Хирад пак се търкулна, остави го да се измъкне и се надигна присвит. Видя мага зашеметен, а зад него пъргаво се изправяха събудените Гарвани. Магът понечи да хукне, варваринът обаче светкавично изпружи крак и потайният крадец се просна в прахоляка.

Хирад тутакси му се нахвърли, но противникът вече го очакваше изправен. Замахна, варваринът се наведе под юмрука му, пристъпи наблизо и го халоса в корема с дясната ръка, след миг с лявата улучи носа му. Чу пращенето на хрущяла под пръстите си и усети топли пръски кръв по кожата си.

Магът залитна назад с тежко пъшкане. Хирад не го остави да се опомни. Фрасна го набързо два пъти по устата, замахна с дясната ръка за кроше, но онзи успя да извие тяло встрани. Варваринът се канеше да го довърши със следващия удар, само че не успя да го нанесе. Нечие тяло го блъсна силно в хълбока и го събори. Наблизо крещяха, незнайно чия фигура изпълни цялото му полезрение и той се затъркаля, за да се освободи.

- Трима са! - извика Дензър.

Чу се съскане на изваден меч. Хирад зърна блясъка на метал и по инстинкт отби наляво, движението спря ръката на врага. Отскочи назад, опитваше се да разбере какво става наоколо.

Дензър изрева бясно. Нападателят на Хирад вече се изправяше, но след секунда се преви. Още кръв плисна по лицето на варварина, а вторият маг се свлече.

- О, богове! - кресна Хирад и затърси с поглед мага, чийто нос счупи.

Дензър го изпревари с вик „Мръсници!“. Профуча край него, окървавеният меч се стовари веднъж, после втори и трети път.

- Спри, спри! - разнесе се мощният глас на Незнайния.

До Хирад вторият нападател се гърчеше и пищеше от болка. Варваринът го изрита яростно в лицето, за да млъкне, а зад него продължаваха тъпите удари на метал в мъртва плът.

- Стига, Дензър! Край! - пак извика Незнайния.

- Не!

- Стига, казах!

Този път тонът на огромния воин беше непререкаем и настъпи тишина.

Хирад изтупа омърляните си дрехи. Сви пръсти, за да провери здрави ли са ставите им, и разтърка натъртената кожа по кокалчетата на юмруците си.

На земята пред него лежеше сгърчено тяло. Ритникът бе прекършил шията на мага, но май само му бе спестил мъките при такава рана в гърба. На няколко крачки имаше втори труп, навсякъде се виждаха тъмни петна - в променливата светлина от огъня кръвта сякаш лъщеше по всеки камък, попиваше в изровената от ботушите пръст и се събираше в локвички до телата. Третият маг не се виждаше никъде и Хирад най-сетне изтегли меча си от ножницата.

- Последният е някъде тук - предупреди той останалите.

- Няма да се върне - отмаляло промълви Дензър. - Знае, че ще го чакаме.

Магът от Ксетеск още стоеше над втората си жертва, кръв капеше от острието на меча му, а той едва си поемаше дъх, провесил глава. Незнайния и Илкар спряха вляво от него. Те дори не бяха извадили оръжие, с почти комичен потрес зяпаха двамата, които Дензър погуби с такава бързина.

- Време е да почистиш меча и да го прибереш - тихо му каза Незнайния.

Дензър кимна, приклекна и избърса острието в дрехите на мъртвеца с бавни, отмерени движения, после се върна при огъня да вземе ножницата. Отбягваше погледите им. Седна на одеялата си и се вторачи в пламъците.

- Какви бяха тези? - обади се Хирад.

- Изпратили са ги от Дордовер - прецени Илкар.

- Убийци - изстърга гласът на Дензър.

- Съмнявам се - възрази варваринът. - Иначе сега твоята кръв щеше да попива в земята, не тяхната. По дяволите, какво те прихвана? - Той посочи телата и също седна на топло при огъня, Незнайния и Илкар се настаниха до него. - Не е за вярване, че направи това...

Дензър вдигна рамене.

- Те нападнаха, ние се защитихме.

- Интересно тълкуване - промърмори Илкар. - Някой обаче би могъл да каже, че ти налетя срещу невъоръжен човек и го накълца с меча.

- Те не нападнаха - уточни Хирад. - Искаха да ти отнемат нещо.

Тъмният маг се взря в него, очите му още блестяха от гняв.

- И не го получиха.

- Какво не получиха? - попита Незнайния.

- Няма значение - смънка Дензър и неволно опипа корема си под дрехите.

- Тъй ли? - Варваринът не пренебрегваше изопнатите нерви на Дензър и си наложи сдържаност. - За маговете от Дордовер имаше значение. А и за тебе имаше такова значение, че не ти мигна окото да ги убиеш.

- Не заради това ги убих...

- Тогава ни обясни - натърти Незнайния. - Отново криеш тайни от нас и отново не ни позволяваш да се подготвим както трябва. Излагаш ни на риск. Това не е присъщо за Гарваните.

- Богове... - промърмори Дензър. - Говориш като Хирад.

- Защото в този случай правотата му е неоспорима - подчерта Илкар. - Трябва да знаем, Дензър. И ще си доспим по-спокойно, ако научим още сега.

Магът от Ксетеск сви вежди и кимна неохотно.

- Не бяха превели цялото Предсказание. У годих си на любопитството - взех тези листове, занесох ги в Ксетеск и научих какви са намеренията на Дордовер. Сега разбрахте ли?

Хирад въздъхна шумно и се загледа към подскачащите светлини, които доближаваха по улиците. Писъците на умиращия маг се бяха чули надалеч въпреки воя на вятъра. Поне си отдъхна, че третият маг наистина няма да досажда.

- И ти реши, че тази дреболия не е достатъчно важна да я споменеш пред нас, така ли? - изрече Илкар тихо, но сърдито. - Заради теб сме били в опасност още с тръгването си от Дордовер, но не си направи труда да ни предупредиш. Много съм ти благодарен!

- Не очаквах да открият липсата. ,

- За друго говорим - поклати глава Хирад. - Дано поне си е струвало...

- Ако сега се докопат до моята дъщеря, ще извършат ритуал но магическо жертвоприношение. Ще я убият, но няма да е никак бързо. Лиана ще умре в страшни мъки. Няма да им позволя. Е, стигали ви?

- Засега - обади се Незнайния.

Хирад се озърна към него. Подозираше, че има още скрити неща в тази история, а усетът рядко го подвеждаше. Но в момента имаха други грижи - да обяснят на хората от града това клане.

* * *

Ериан признаваше, че поддържат добра скорост, но все ѝ се струваше, че пътуването се проточва. Опасенията ѝ не отслабваха. Вятърът, който размяташе пяна по водната повърхност и несъмнено беше породен от съзнанието на Лиана, се оказа предостатъчен за кораба. Капитанът на „Океански бряст“ понякога дори се мръщеше, объркан от посоката, която не винаги съвпадаше с движението на облаците.

Но умелият мореплавател бе свикнал с чудатостите и коварството на Южния океан. Макар че го дразнеше противоречието в регистрираното от сетивата, доверяваше се на уменията си и оставяше всички платна вдигнати.

Ериан стана от койката още с просветляването на небето, както всяка сутрин. Улиса се в зората на изток, но този път на северния хоризонт се виждаше и Балея. В ясното утро нямаше и следа от мъгла или мараня и тя се ободри.

Иначе умората я налягаше - не бе спала добре през нито една нощ, откакто напуснаха Херенденет. Уплашените писъци на Лиана още отекваха в паметта ѝ, а и собствените ѝ съмнения я будеха по десетина пъти.

Каза си, че ще издържи. Брегът се очертаваше по-ясно, а плаването нагоре по река Арлън щеше да е кратко, ако капитанът улучеше навлизането на прилива в устието. Ериан беше уверена, че той ще успее.

Измъчваше я бъркотията в чувствата ѝ. Копнееше най-сетне да види Дензър, но се боеше как ли ще се държи след толкова дълга раздяла. Нуждаеше се от силата и схватливостта му, а ѝ беше досадно, че така признаваше собствения си неуспех. И още го имаше вълнението, че отново ще бъде редом с Гарваните, макар да съзнаваше, че увереността от присъствието им не би се крепила на нищо. В края на краищата с какво биха успели да помогнат?... Тя се засмя - Гарваните постигнаха такива немислими чудеса, че въпросът изглеждаше нелеп. Все нещо щяха да измислят.

Очакваше обаче и пречки. Досещаше се, че нравствените устои на Илкар не допускат завръщане към Единството, и отсега си представяше какви несъвместими мисли се борят в ума му. Дали изобщо е тръгнал с останалите? Но не ѝ се вярваше да е пропуснал шанса... дори и само за да се погрижи да не бъде ощетена неговата Школа. А Дензър... Е, Ксетеск винаги си гонеше интересите и там сигурно никак не се радваха, че той не е изцяло на тяхна страна. Но Дензър беше първо баща, а после маг от Ксетеск и би се борил срещу собствената си Школа, ако запо- дозре, че те са заплаха за Лиана. В това, както и в почти всичко друго, не би имал разногласия с Ериан.

Но каквито и чувства да се пробуждаха от предстоящото в Балея, нищо не беше по-силно от връзката с детето, което бе принудена да остави зад себе си. Горката Лиана... Невинна жертва в игра без правила, без ясни противници, а и без поне смът- но видим път към победата. Ериан жадуваше да зърне още сега личицето ѝ, прелестната усмивка и прекрасните очи. И се страхуваше, че ако се провали и маговете от Дордовер намерят Хе- ренденет, никога няма да види дъщеря си.

Напиращият вятър тласна носа на „Океански бряст“ в поредната вълна, дъжд от солени пръски се изсипа върху предната палуба. Ериан избърса влагата от очите и бузите си и се върна на горната палуба, стъпваше уверено след шест дни в бурното море.

Изкачи пъргаво осемте стъпала и застана до Ренерей. Зелените очи на елфидата заискриха в усмивка.

- Долу стана мокричко, а?

- А, не, но вече се мих тази сутрин. Колко ни остава?

Капитанът изви глава към нея, зачервеното му лице беше изопнато, силните му ръце здраво държаха щурвала.

- Най-много ден и половина. Дори по-малко, ако се качим срещу течението на реката през нощта, а точно това мисля да направя.

Сега говореше плавно и благо, нямаше го гръмкият рев, с който заповядваше на екипажа.

Ериан кимна.

- Значи е време да опитам мисловна връзка с Дензър. Ще отида в каютата си и нека никой не ме безпокои.

- Ще застана пред вратата - каза веднага Ренерей.

- Не е задължително.

- Въпреки това...

Ериан слезе в трюма и се обърна към елфидата преди да пристъпи в каютата.

- Не би трябвало да чуеш нищо, но дори да се случи, няма причини за тревога. Понякога прекъсването на мисловната връзка е малко болезнено.

- Късмет! - пожела ѝ Ренерей.

- Благодаря.

Затвори вратата, изтегна се на койката и притвори очи. Докато се настройваше към спектъра на маната, за да потърси белега на Дензър, молеше се той вече да е в нейния обсег. А още по-важно беше да ѝ отговори.

Нямаше да остане разочарована.

13

Дарик гледаше непреклонно разгневения магистър от Дордовер, застанал срещу него. Младият генерал не бе мигнал, макар че неговите кавалеристи и поверените му магове откраднаха няколко часа за сън, след като пристигнаха сред развалините на Грейторн посред нощ. Той обаче се погрижи за настаняването на конете и за охраната им, обиколи руините и незабавно реши да отдели половината си войници в помощ на възстановяването, а с останалите да потегли, след като си починат един ден.

Кожата на лицето го сърбеше от наболата брада, кръвясалите му очи смъдяха, още не се бе преоблякъл след похода и изобщо нямаше намерение да търпи възраженията на мага Тенджорн.

- Тези хора се нуждаят от помощта ни! Докато ти отдъхваше, аз обикалях по улиците. Няма да отменя решението си.

Тенджорн още нямаше четирийсет, по широкия му нос бяха избили червени жилки.

- Дадените ти заповеди, генерале, ако не се лъжа, са да подкрепиш силите ни, разположени в Арлън и около него. С пристигането на Вулдарок там трябва да поставиш на негово разположение цялата си войска. Последните сведения, които получихме от Горстан, ни дават надежда, че скоро ще открием момичето, и нямаме време за губене. Пътят до Орнаут е дълъг, а онези от Ксетеск и техните Закрилници няма да се помайват.

- Отвори си лоясалите очички, Тенджорн, и виж най-после същото, което виждам и аз - малък град, опустошен от ураган. По собственото ти признание вероятно е предизвикан от пробуждащата се мощ на Лиана. Разбирам колко неотложно е да си я върнете, но ние имаме и дълг като почтени представители на магическите сили - да подкрепим невинните, които пострадаха от стихията, каквото и да представлява всъщност тя.

Тенджорн се усмихна снизходително и пак вбеси Дарик, който обаче се владееше.

- Генерале, според мен не си разбрал добре същината на положението. Това още не е краят, но ако не намерим момичето по-скоро, ще се окаже началото на края. Всеки прекаран тук час е прахосан напразно.

- Не се отказвам от решението си и бих те посъветвал да говориш по-тихо следващия път, когато си позволиш безсърдечно подмятане на такова място. Имаме достатъчно време.

Тенджорн завъртя глава и рошавата тъмна коса се разлюля около малките кръгли уши.

- Няма да го бъде, генерале. Нека ти напомня, че...

Дарик награби мага за ризата и го придърпа към себе си.

- Слушай ме внимателно, дордоверецо - заръмжа враждебно и откри в очите на магистъра внезапен страх. - Тези хора се нуждаят от помощта ни сега. Не след ден или седмица, а веднага. Аз като представител на Листерн няма да тръгна оттук, ако не им помогна! Дори без да споменавам що за безнравствена гнусотия би било, какво ще си помислят те за нас? Този поход е под мое командване. От тук до Арлън имаме два дни и половина път. Ще ни отнеме двойно повече време да осигурим и снабдим с провизии достатъчно кораби за плаването до Орнаут. Войниците ми са уморени, а конете - изтощени. Ще се погрижим за разчистването в града. Чак тогава половината от войската ще продължи към Арлън. Там ще реша дали Айзак и поверените му войнлци ще се присъединят към нас или ще останат в Грейторн. Сега разбра ли ме? - Дарик пусна мага и направи крачка назад. - Опитай се да ми отнемеш командването, ако ти стиска.

- Не ме предизвиквай, Дарик! - изсъска Тенджорн, докато си оправяше дрехите, но не можа да прикрие колебливостта си.

- Не те предизвиквам. Само помни кой е начело във войската.

- А ти помни у кого е истинската власт - сопна му се магът.

- Помня - засмя се пълководедът. - Но сега не сме в Дордовер, нали? Намираш се сред войници от Листерн...

Младият генерал се запъти към бивака, за да събуди уморените си бойци - предстоеше им да вадят още трупове от развалините.

Нямаха разправии с хората от града, дошли да видят какво става след нападението на маговете от Дордовер. Никому не стигаха сили да разпитва придирчиво, пък и бездруго знаеха, че Гарваните заслужават доверие. Провървя им, че през нощта не заваля, и се вдигнаха от сън малко преди изгрев, както настоя Незнайния. Дензър почувства зов за мисловна връзка в минутите, когато бледа светлина се процеди под препускащите високо в небето тънки парцаливи облаци. В града отново се суетяха унило.

- Кой ли е? - попита Хирад.

Илкар го изгледа безизразно.

- Е, може да ти звучи странно, но е трудно да се познае.

Хирад направи кисела физиономия.

- Мислех си, че вие ги надушвате тия неща.

- Кажи ми, ако дадат пред теб на твой приятел писмо, ти веднага ли ще познаеш от кого е изпратено? - попита на свой ред елфът, чиито уши настръхнаха от досада.

- Да, ама писмата не са магически, нали? Няма ли някакво излъчване или нещо подобно?

- О, богове... Хирад, на колко мисловни връзки си бил свидетел през годините? Не си ли втълпи досега, че това е лично общуване, недостъпно за другите?

Това не означава, че ти не знаеш кой му говори сега - спокойно отвърна варваринът, но ъгълчетата на устните му трепнаха^.

Илкар посочи лицето си.

- Това виждаш ли го? Очи. А онзи там виждаш ли го? Дензър. Легнал по гръб на земята, за да приеме мисловна връзка. Само боговете са наясно с кого. Аз съм маг, а не ясновидец. Е, Доволен ли си?

- Да знаете колко ми липсваха нашите умни събеседвания - сухо се обади Незнайния, приклекна до Дензър и намести главата му на сгънатото наметало. - Всичко е толкова логично и обосновано...

- Радвам се, че го мислиш - промърмори Илкар и се озърна косо към Хирад.

Всъщност мисля, както и ти, Илкар, че с Дензър най-веро- ятно се е свързала Ериан. Все пак малцина познават белега му в маната, какво остава пък да им е известно или поне да са налучкали къде е в момента.

- Стига Ериан да не е прекалено далеч - възрази елфът, но кимна.

- Срещата поначало беше неизбежна.

- Не е ли малко пресилено съвпадението? Искам да кажа, че както си пътуваме в пущинака, Ериан изведнъж търси връзка, след като седмици наред нямаше вести от нея?

Незнайния вдигна рамене.

- Твърде отдавна сме заедно в отряда, за да вярваме в съвпадения. Ериан е оставила писмо на Дензър и е знаела, че той ще се опита да я потърси, а ние ще му помогнем, ако ни помоли. Ако сега има по-голяма нужда от него, естествено е и тя да го потърси. Можеше да се очаква, че ще се видят там, където тя е предполагала, че Дензър ще отиде.

- Бива си го умът на дамата - изсумтя Илкар.

- В това никога не съм се съмнявал - натърти Незнайния. И погледна към развалините. - Снощи пристигна конница, ако се съди по шума. Трябва да научим кои са.

- От Дордовер, то се знае - оголиха се зъбите на елфа.

- Може да се предполага - потвърди Незнайния. - И как да им покажем труповете на техните съратници? Щом Дензър се опомни, ще отидем да видим какво става. Бъдете нащрек. Май не сме на една и съща страна с тях. Спогодихме ли се?

* * *

- Мамо! Мамо!

Неспирните писъци на Лиана събудиха Клирес преди неотложният зов на Авиана да достигне замаяния ѝ ум. Домът на Ал-Дречар беше тъмен, когато тя се разсъни, но докато се бореше да съсредоточи съзнанието си и да фокусира зрението си, чу припрените въпроси на елфи от Гилдията и резкия глас на Ефи- мер с нареждане да се успокоят.

Клирес се извлече в коридора, наметнала шал на костеливите си рамене върху нощницата, и откри, че в Херенденет липсва тъкмо спокойствието.

Край прозорците на дългия коридор виеше вятър, поклащаше картините по стените и надигаше дебелите килими. Заку- цука към крилото за гости, където бе настанено момичето, а зад нея на пода се строши ваза, от по-далечна стая се чу звън на счупено стъкло.

Ефи бе спряла пред двойна врата и говореше с елф от Гилдията, когото Клирес не успя да различи. Мъжът кимна, поклони се леко и притича по коридора към нея.

Ефимер се обърна, лицето ѝ сивееше.

- Нека Аронаар ти помогне - нареди тя.

Опита се да отвори врата, но вятърът я затръшна и Ефимер се намръщи. Аронаар дойде при Клирес, сънено присвил зелените си очи. Носеше навлечени набързо панталон и риза, но беше бос.

- Благодаря ти - промълви Клирес и охотно се облегна на него, за да облекчи схванатото си коляно.

- Ще вървим колкото сили имаш - склони глава елфът.

- Тогава нека е по-бързо. - Тръгнаха към Ефимер. - Идваме след теб, Ефи. Тя в леглото ли е?

Ефимер успя да запъне с крак вратата.

- Седнала е в постелята, но още спи, тъй казва Ана. Този път може да е по-зле. Има опасност да стане неудържима.

Клирес усети как страхът стяга уморените мускули и спира дъхай.

- По-бързо, Аронаар! Да вървим по-бързо!

Трябваше да преценят протичането на маната, дълбочината на всеки изблик и вихрите, които той предизвикваше. Иначе биха могли да навредят немислимо на Лиана, като прекъснат и затворят потоци, които щяха да се освободят направо в съзнанието ѝ. Докато се тътреше припряно по коридора, Клирес умуваше дали това вече не се случва.

В градината нямаше особени щети, но всеки обърнат към нея прозорец бе избит навън, в рамките стърчаха назъбени парчета стъкло, силният вятър полюшваше разкривена дървения.

Хленченето на Лиана сякаш вливаше киселина във вените на елфидата, която болезнено си представяше страданията на детето в борбата му да се справи с напора на своята пробуждаща се сила.

Дни наред четирите Ал-Дречар бдяха неспирно над Лиана, която потъваше в своята Нощ. Не допускаха нито за миг да остане сама - само така можеха да наблюдават как приема маната като неразделна част от съзнанието си и да доловят дори слабичък признак, че се учи да я контролира.

Тепърва щяха да узнаят дали плашещо краткото обучение при тях е дало на Лиана знанията, с които да спаси живота си. Терзаеше ги мисълта, че колкото и да е умна, колкото и да са безгранични заложбите ѝ, не биваше да понесе пълното Пробуждане чак до девическата си възраст. Налагаше се да бдят не само над съзнанието, но и над здравето ѝ.

Правеха всичко по силите си, но нямаше как да не признаят, че едва ли е достатъчно. Когато беше будна, те я хранеха и подканяха да се раздвижва, а когато почти изпадаше в несвяст, я пазеха от крайните прояви на дарбата ѝ. Но твърде важна част от битката протичаше в нейната неукрепнала психика и в това бяха безсилни да помогнат.

Часовете, когато детето беше с бистър ум, намаляха рязко, все по-често Лиана лежеше в постелята или бродеше по коридорите, без да реагира на нищо около себе си, придружавана неотлъчно от някоя елфида.

Плачлив вик проряза свистенето на вятъра, а главата на Клирес изтърпя тежък безплътен удар - Авиана едва овладяваше съзнанието на момичето.

„Побързайте, моля ви - стигна до Клирес вяла мисъл. - Тя ще ме прекърши.“

„Наблизо сме - отвърна Ефимер. - Овладей се, Ана.“

Аронаар протегна свободната си ръка и отвори вратата към стаята на момичето. Ефимер влезе първа, Клирес пусна рамото на елфа, който остана отвън.

Лиана седеше на леглото, краката ѝ висяха над пода, без да го допират. Пот сплъстяваше косата ѝ, стичаше се по лицето и стиснатите клепачи, капеше от брадичката. Зейналата уста ту поемаше въздух, ту хлипащо викаше Ериан или скимтеше, а кожата по челото се нагъваше от непоносима болка.

В кресло до нея седеше превита Авиана, дори в сумрака се виждаше побелялото ѝ лице. Пръстите ѝ се бяха впили в страничните облегалки. Трепереше и очите ѝ трескаво оглеждаха спектъра на маната.

Клирес и Ефимер мигом настроиха зрението си и онова, което усетиха с влизането си, им се откри в целия си ужас.

Щитът от мана, който тяхната посестрима бе издигнала, се преливаше неустойчиво, но издържаше, тъмнокафявият му цвят бе прорязан от яркозелено, присъщо единствено на Авиана. Под него бушуваше хаосът от отчаяните усилия на детето да поеме и насочи маната, която нахлуваше като жив звяр, привлечена от същността ѝ.

Веднага проличаваше стореното от маговете в Дордовер. От- ровното оранжево на тази Школа господстваше над меките кафяви оттенъци, които показваха принадлежността на Лиана към Дречар и оставяха някаква надежда. Тук се водеше битката.

Клирес се взря надълбоко и откри ивици тъмнозелено, бле- дожълто и черносиньо, поглъщани от потоците. По средата на спиралата пулсираше оранжевото на Пробуждането, предизвикано в Дордовер.

Сега то заприлича на свила се за нападение змия, преди да се разгърне като взрив и да разкъса леките движения на кафявото. Изригна навън в изблици или частични форми, което беше по-тревожно и озадачаващо.

Авиана променяше по мъничко щита, оставяше изблиците и по-мощните форми да се изплъзнат навън, но ако можеше, ги поемаше, за да се разпръснат безвредно далеч от Лиана. И почти сигурно причиняваше големи страдания на себе си - иначе как би се справила досега?

Срещу тази яростна атака, напълно неосъзната и без помен от злоба, дори Авиана започваше да изнемогва. Такава мощ беше нечувана. Ако Лиана оцелееше по чудо, не би имала равни на себе си в магията. Ал-Дречар поне имаха на какво да се уповават - не отдаваха остатъка от живота си напразно.

- Клирес, заеми се с щита - реши Ефимер. - Аз трябва да внеса покой в самата нея.

- Внимавай - помоли я Клирес, която вече подхващаше нишките на маната, сплетени от Авиана, за да върне здравината на щита и да отвори нов, по-безопасен канал за изблика. - Тя опитва заклинание.

- Мъчи се да постигне връзка с Ериан - с облекчение промълви Авиана, щом посестримата ѝ пое отчасти стихийния натиск.

Колкото и да беше разтърсена и заета с помощта си за Ана, на Клирес ѝ стигнаха сили да се подразни, че не е забелязала веднага.

- Разбира се...

Не бяха обучили момичето дори на най-основното в мислов- ната връзка, но вроденият усет позволяваше на подсъзнанието да се опитва. Формите бяха зле изградени и смайващо крехки, запазваха се най-много за няколко удара на сърцето, но се появяваха като течение в целия спектър, отправено към съзнанието на майката.

Добре че нямаше никакви изгледи да успее. Поддържащата мощ на неумелите усилия понякога скачаше застрашително и би се стоварила върху Ериан помитащо досущ като заклинанието Заличител на умове. Тъкмо тези ударни вълни Авиана бе отклонявала през щита, за да ги разсее надалеч от безпомощния ум на детето. Въпреки това болката явно беше нетърпима. Ясно бе защо Лиана вика майка си.

- Авиана, отдръпни се, ако е нужно - подкани Клирес.

Умората не пречеше на увереността ѝ, че ще поддържа щита и сама, докато Ефимер прекъсне източника на невидимите удари.

- Добре съм, но за малко ще карам по-кротко. Ефи, постарай се да я усмириш скоро. Само боговете знаят какво се случва навън.

- Няма да стане с приказки. Хрумна ми нещо по-добро. Ще вляза в нейната мана.

- Това е риск - предупреди Клирес.

Уловената в съзнанието на момичето мана се сви, после се стрелна и изхвърли от себе си поредния зачатък на мисловна връзка. Този път беше слаб, Лиана също се уморяваше и Клирес успя да разпръсне формата под щита. Задържането беше малка победа в опазването на морето около Херенденет.

- Тя трябва да разбере как да влее магията на Дордовер в Единството в самия му източник. Ако не го направи, може и да издържи на реакцията на своето съзнание, но нито ние ще издържим, нито Балея.

- Тогава се опитай, Ефи, ако си уверена - помоли Авиана. - Само побързай.

Клирес зорко наблюдаваше как гладкото кафяво кълбо от мана, представящо невъзмутимото съзнание на Ефимер, започна да се пресяга навън, но в същото време не си позволи да отслаби вниманието си, насочено към щита.

Нишки от мана се заизвиваха от кълбото, тънички като косъмчета по плешива глава. Проникваха съвсем предпазливо в многоцветната бъркотия, създадена от Лиана. Отначало момичето като че не усещаше, че докосват нейната спирала от мана и Ефимер успя да разпростре приличащите на паяжина нишки, свързваше и разпръсваше областите, наситени в оранжевото на Дордовер, сливаше своя поток с нейния, уталожваше напора му.

Лиана не бе обучена да се брани от подобни магически посегателства, но вродените способности, които не бе овладяла, се разбуниха в съзнанието ѝ.

- Започва се - прошепна Ефимер. - Подгответе се. Приемете болката.

Клирес сви вежди, но след миг разбра твърде добре смисъла на тези думи. Свиващото се ядро на фокусираната от момичето мана се смали изумително от размерите на череп до юмрук - толкова бързо, че не успяха да проследят как стана.

Ефимер изохка, нейните опипващи нишки бяха откъснати грубо. Тя незабавно създаде вдлъбната повърхност и я разпростря над юмрука, устремил се нагоре с шеметна енергия.

- Милостиви богове... - прошепна Клирес.

Преливащата от мощ мана заля отразяващата повърхност, с която я посрещна Ефимер, и се разпиля, защото имаше насреща си съзнание с огромен опит. Отделни нишки профучаха встрани и се забиха в щита на Клирес и Авиана, които отчаяно го променяха, поемаха ударите или ги пропускаха, за да продължат към Балея, където щяха да се стоварят.

Поглъщането на енергия беше като удар с чук директно по мозъка. Изблиците от Лиана се плъзгаха навсякъде по щита, търсеха проход чрез Клирес и Авиана. Разбира се, двете Ал- Дречар биха могли да го затворят в непроницаемо кълбо, но момичето щеше да пострада непоправимо, ако маната погълнеше трескаво работещото съзнание, което я събра в себе си преди малко.

Не биваше да го допуснат. Затова техните стари, но още непокътнати умове понасяха сблъсъка и оставяха да минат само онези изблици, които щяха да разбият щита. Тогава напорът върху потоците мана на Балея щеше да бъде унищожителен. Двете правеха бедствието по-търпимо. Засега...

Съпротивата на Лиана беше яростна, но кратка и Клирес се досети, че Ефимер е очаквала точно това. Потокът от мана стихна, навитата спирала се отпусна и дишането на момичето се успокои.

- Работете с мен - нареди Ефи. - Тя се изчерпа.

- Трябва да поддържаме щита - веднага възрази Авиана.

- Повече не е нужен. Доверете ми се.

Трите елфиди сътвориха мрежа от пипалца, които се плъзгаха по неукротимата, но гаснеща спирала в съзнанието на Лиана, измъкваха нишките на Дордовер и усмиряваха цвета им до кафяво. Докато се занимаваше с това, Клирес усещаше как енергията на момичето се изцежда... заедно с нейната. Едва смогна да посегне навреме в света на вещественото, за да прихване детето, което се свлече и поне временно потъна в дълбок унес без сънища.

- Нека събудим Мира - предложи Ефимер, - за да остане тук до края на нощта.

- Не - отсече Авиана. - И аз ще издържа. Само се молете да е кротка и през деня.

Клирес се опасяваше от същото като Авиана. Не биха се справили с нов прилив на развихрена мана, ако не се възстановят. Най-добре би било да не будят Мириъл до пладне, а Авиана да си отспива цял ден и нощ. Самата тя и Ефи не бяха много по- бодри, но имаха още няколко часа за сън преди да дойде техният ред да пазят Лиана от собственото ѝ съзнание. Краят на нейната Нощ още беше далеч.

Клирес и Ефимер бавно и мъчително се върнаха в стаите си. Отказаха се от лулата, за да остане време да поспят. Всъщност дори нямаха сили да седят и да пушат.

Клирес затвори вратата и безмълвно се помоли Ериан да се върне по-скоро.

14

Гарваните вървяха с бърза крачка обратно към централния площад на Грейторн. Най-сетне знаеха накъде ще се запътят. Всички догадки и подозрения се потвърдиха - Ериан отишла на юг, за да получи помощ, и срещнала Ал-Дречар. Но не в Балея.

Дензър се опомни от мисловната връзка умислен и смълчан, но настроен решително. Нямаше и помен от обзелия го предишната нощ бяс. Сподели съвсем накратко какво е научил. Искаше да тръгнат веднага, само че Незнайния не отстъпваше от намерението си да огледа какво става в града - за да види как да подкрепят оцелелите от стихията и да прецени заплаха ли е пристигналият кавалерийски отряд.

Ако всичко потръгнеше добре, щяха да напуснат Грейторн по пладне. Ериан може би щеше да пристигне в Арлън на другата сутрин при благоприятен вятър и прилив и Дензър едва се съгласи да потърпи. Ериан можеше да изчака в Арлън още два дена, затова той я бе посъветвал да остане на кораба, както настояваха и елфите от Гилдията.

- Вече ви казах да бъдете нащрек - напомни Незнайния. - Чухме какви ли не слухове за войските, събрани от Школите, и още не знаем кой с кого и защо се е съюзил. Не се доверявайте прибързано никому. И не забравяйте, че дори сред магове и бойци на една и съща Школа може да има разногласия.

- Тоест? - намръщи се Хирад.

- Тоест Дордовер не иска ние първи да открием Лиана - натърти Незнайния. - Предпочитат да се доберат до нея по следите ни, а после да я замъкнат обратно в своята Школа и вероятно да я умъртвят. Разбрахме ли се?

- Ще внимавам - кимна варваринът.

- Добре.

Скоро стигнаха до главния площад на разрушения Грейторн, където миришеше на овесена каша, а над казаните с гореща вода се разстилаше пара. Мъже и жени на групички със стряскаща упоритост поемаха към поредната задача, а гълчавата откъм голямата палатка подсказваше, че пак има кой да ръководи работата през деня.

Незнайния спря един човек от неколцината, които ги подминаха с лопати на рамо.

- Чух, че снощи пристигнали конници. Знаеш ли откъде са?

- От запад - сви рамене мъжът. - Войска на някоя Школа.

- Коя? Дордовер ли?

Онзи завъртя глава.

- Де да знам. Май са от Листерн.

Незнайния кимна и продължи към палатката

- Добра новина - каза Илкар.

- Ако е вярно.

- Винаги ли ще си останеш толкова недоверчив?

- А ти винаги ли ще си останеш елф? - подсмихна се Незнайния.

- Спомням си, че вече си го казвал преди доста време.

- Знам, че съм го казвал.

- Човекът беше прав, че са от Листерн. Погледнете - посочи Хирад.

Под платнището на входа стоеше висок млад мъж с кожени дрехи на кавалерист. Тъмнозеленото наметало на раменете му имаше златни шевици около шията, а къдравата кестенява коса се развяваше от неспирния вятър по улиците на града. Явно беше уморен, но не можеха да го сбъркат с никого.

- Дарик... - изрече Незнайния.

Гарваните се забързаха към стария си приятел, който не се озърна.

- Гледай ти, гледай ти - подхвана Хирад. - Ето едно лице, което е добре да видиш в тежки времена.

Дарик тутакси изви глава към тях и щом зърна четиримата, усмивка сгря лицето му.

- Но защо все се виждаме в тежки времена, а, Хирад? - Усмивката изчезна и докато стискаше поред ръцете им, пак стана сериозен както винаги. - Не съм очаквал Гарваните да се съберат отново. Значи сме по-зле, отколкото си мислех.

- Просто помагаме на приятел - увери го Илкар. - Старите навици не се забравят.

- Знам.

- А какво води конницата на Листерн в Грейторн? - попита Незнайния.

- Изпълняваме заповеди. Някои... вишестоящи сметнаха за нужно да подсилят нашата вече внушителна войска в Арлън.

- Вече внушителна ли?! - издаде объркването си Дензър.

- Вижте какво... - запъна се Дарик. - Знам, че не говоря с глупаци. Школите се подготвят за неприятности и е твърде вероятно в Арлън да стане напечено.

- Значи още някой е научил, че Ериан пристига утре в Арлън, тъй ли?

- Хирад! - ядно изръмжа Незнайния.

- Не, още не са научили - отрече Дарик и неволно погледна през рамо към човек с наметало, наведен над някакви книжа.

- Е, вече знаят - изсумтя Дензър. - Браво на теб, Хирад.

- Какво ви става? Говорим с Дарик - учуди се варваринът, но гласът му издаде, че започва да проумява грешката си.

- Да не мислиш, че са изпратили него и конниците му само по волята на Листерн? - озъби се Незнайния. - Да ми простят боговете, Хирад, но понякога се чудя може ли изобщо нещо да ти влезе в главата.

- Дали да не продължим спора другаде? - помоли Илкар.

Дензър кимна сърдито и тръгна към загражденията за конете.

- Извинявай - каза след него Хирад. - Не помислих, че...

- Не помисли, така е - въздъхна Незнайния. - Хайде, време е малко да си променим плановете. - Взря се в очите на Дарик и генералът кимна едва забележимо. - Благодаря ти.

Обърна се и последва Дензър през огрения от бледото слънце площад, Хирад и Илкар тръгнаха подире му.

Тенджорн се изправи и погледна Гарваните, които се отдалечаваха припряно. Дарик чакаше безстрастно, без да помръдне. Магът от Дордовер обаче долови колко е ядосан и това му достави удоволствие. Отвори уста, но бе изпреварен от пълководеца:

- Не го казвай. Ще оставиш Гарваните да свършат това, което е нужно според тях.

- Едва ли сега е времето да си позволиш сантименталност - прихна Тенджорн. - Постигнаха каквото очаквахме - намериха Ериан. Нататък ще се справим сами.

- Как по-точно? Ако сте злоупотребили с Гарваните, ще си изпатите. Не от мен, а от тях. Не го забравяй.

- Преди пет години, когато се върнаха яхнали дракони, за да ни спасят от западняците, бях готов да повярвам, че всичко им е по силите. Но сега? Виж ги добре, генерале. Изглеждат точно каквито са - минало им е времето. Нали уж си техен приятел? Е, тогава го докажи на дело.

- Моля?!

- Скоро ще се свържа с Горстан, който е в Арлън - продължи Тенджорн, без да го е еня колко ще разгневи Дарик. - Ще хванем Ериан веднага щом корабът акостира. Очаквам от теб да потеглиш с толкова от хората си, колкото ти прецениш, щом приключиш огледа на Грейторн.

- А Гарваните?

- Ще ги държим настрана от неприятностите. Можеш да го направиш ти... а може да поверим задачата и на нашите хора от Дордовер, които сега са в Арлън. Все ми е едно, но не бих им позволил да припарят до Ериан.

Дарик се вторачи в него. Стискаше зъби, само очите показваха какво става в душата му. Предпочете да не продума, а се врътна и закрачи нанякъде. Тенджорн се наслаждаваше на затрудненията му.

- А, да... Генерале? - Дарик спря, но остана с гръб към него. - Нали не искаме да се пролива кръв в Арлън? Вече споменах, че Гарваните са твои приятели. Искрено се надявам, че ще решиш да... как да се изразя по-точно... да ги наглеждаш. Не им разрешавай да вършат щуротии.

Генералът продължи по пътя си.

* * *

Тръгна по следите на онези, за които имаше слаб, но незаличим спомен. Докато подтичваше полека с глутницата към Грейторн, още смущаващи спомени се бореха да изплуват,разсейваха го и тревожеха другите вълци, които предпазливо по- изостанаха от него.

Като в сън наяве проблясъците в паметта му го разтърсваха. Спомняше си, че стои на два крака. Спомняше си човек побратим, имаше грамадни крилати зверове и първичен страх, налетял от небето. И тези спомени го уверяваха, че някога е познавал човеците, след които вървеше.

Те бяха силни и добри, хрумна му изведнъж.

Глутницата напредваше встрани от пътеката, която се виеше покрай останките от Трънливата гора, а накрая завиваше на юг към града.

Водеше ги предпазливостта, но този път нямаше пътници, а под мътната луна между парцаливите облаци никой не би тръгнал по това време. Усещаше само духовете във вятъра, които поддържаха страха му буден.

Глутницата спря за отдих на нисък хълм преди Грейторн, за да огледа града. Там всичко беше почти както предишната нощ - светлини и гласове, тук-там камъни и греди трополяха или се цепеха.

Оставаше още много време до утрото, когато коне и ездачи минаха с тътен и навлязоха в града от запад. Троун се възползва от новата бъркотия, за да се шмугне по други, пусти улици. Съвсем скоро надуши миризмата на своите човеци и щом се успокои, че знае къде са, той се върна при глутницата.

Те обаче не останаха в града. Щом небето просветля отново, възседнаха конете си и поеха на югоизток. Троун не знаеше какво да очаква, но това го изненада. Може би злото във въздуха се бе разпростряло no-надалеч, отколкото дръзваше да помисли. Може би двете жени, голямата и малката, които бе видял в гората, нямаше да се върнат в Грейторн. Или пък човеците, които познаваше, не правеха нищо, за да премахнат злото.

Нямаше значение. Глутницата щеше да върви с него. Пренебрегна все по-силния им глад, щяха да се погрижат за това след време. Избра да върви по следите далеч назад, вместо да вижда човеците. Троун поведе своите вълци към участ, която никой от тях не би могъл нито да предусети, нито да разбере.

* * *

Толкова бързаха да напуснат Грейторн, че Незнайния дори не отдели време да се сбогува с Генън. Изпод копитата на конете се разхвърча кал, а изненаданите и разочаровани лица на хората в града скоро останаха далеч зад тях. Предстоеше им да пътуват три дни на югоизток, за да се доберат до Арлън, и макар че доста щяха да изпреварят всеки преследвач, възможна- та потеря не беше най-лошото опасение на Дензър.

Препускаха стремглаво два часа и накрая се наложи да дадат отдих на конете. Илкар ги отведе при близкия ручей да се напият, а Хирад се зае да накладе огън, за да свари кафе.

Варваринът не вдигна глава, когато Дензър застана до него и запали мокрите дърва с кратко, но силно заклинание Огнена длан. Незнайния остави наръч начупени клони до разгарящите се пламъци.

- Хирад, ти си проклет идиот - изтърси той, щом приклекна наблизо. - Не казах ли, че трябва да внимаваме?

- Сигурно няма да стане нищо лошо. На Дарик можем да се доверим - възрази Хирад, но усещането като от оловна топка в стомаха не му позволяваше сам да си повярва.

- Говорим не за Дарик, а за онзи маг от Дордовер, който стоеше зад него - напомни Дензър. - Този маг с лекота ще съобщи вестта в Арлън чрез мисловна връзка и сигурно вече се е погрижил за това.

- Стига да имат хора там.

Да бе, стига да имат...

- Хирад, за всички отдавна е очевидно - намеси се Незнайния, - че Ериан е отвела Лиана извън Балея. Само се питахме точно къде са. Дордовер от много седмици има шпиони във всяко пристанище. Все пак разполагаха с петдесетина дни преднина.

- И сега какво ще правим?

Хирад най-сетне се престраши да погледне Незнайния в очите. Откри не гняв, а досада.

- Ами ще допуснем, че всички магове и войници на Дордовер в Арлън вече знаят за скорошното пристигане на Ериан. Значи първо трябва да я предупредим, за да не си търси белята.

- Аха, Дензър ще ѝ съобщи с мисловна връзка...

- Точно така, Хирад - троснато потвърди магът от Ксетеск.

- Нямах намерение да изчерпвам още малко запасите си от мана, но щом се налага...

- Добре де, съжалявам - пролича раздразнението на Хирад.

- Ще оправим някак бъркотията.

- Нима? - изгледа го Дензър сърдито. - Ние сме четирима. Какво предлагаш да направим, ако хората на Дордовер я хванат преди да се появим?

- Няма да ѝ сторят зло.

- Но ще ни разделят, а нямаме време. - Дензър пак пристъпяше изнервен. - Достатъчно е да я хванат, за да стигнат до Лиана. Само аз мога да я спася.

- Това вече го чух. Накарай ги да стоят далеч от Арлън и ще се срещнем с тях другаде на брега. Не се поддавай на страха.

Хирад натика грубо още една съчка в огъня и искри блъвна- ха около чайника. Илкар дойде и седна от другата страна срещу варварина.

- Не се поддавам на страха - натърти Дензър. - Безпокоя се за жена си и дъщеря си. Дано това е редно според теб.

- Аз пък се безпокоя за моите дракони, но сега съм тук, за да ти помагам.

- О, богове! - тихо изсъска Илкар. - Трябва ли да подхващаш това?

- Да, те са толкова „безпомощни“ - сопна се Дензър. - Толкова уязвими. Не си представям как ще оцелеят без теб.

- Те вече умират! - изръмжа Хирад. - Няма как да си узнал, докато си се тъпкал с вкусни гозби в уютната си кула.

- Не си прав... - каза Дензър по-сдържано.

- Е, да, всички виждат плодовете на усърдието ти, нали? - Хирад рамаха ръка в присмехулен жест. - Закрилниците да не би да са освободени? Драконите Каан не са ли вече пред прага на своя дом?

- Това са само две задачи от многото, които...

- Само ли? Дензър, пропусна ли да забележиш, че тези две „задачи“ спасиха Балея? Едните доброволно се обрекоха на изгнание, другите се сражаваха и дадоха твърде много жертви пред къщата на Септерн. За жалост мина доста време оттогава, може паметта ти да е отслабнала - завърши Хирад язвително.

Около огъня се възцари неловко мълчание.

- Хирад, знам колко е важно за теб - каза накрая Илкар. - Но засега имаме по-неотложни проблеми. Бездруго и това може да намери решението си, когато се срещнем с Ериан, а после и с Ал-Дречар.

Варваринът кимна.

- Знам, че сбърках, и моля за прошка. Само исках той знае какво е направил. Или какво не е направил.

Сочеше Дензър, който му отвърна:

- С риск да се проявя като глупак ще попитам какво общо има намирането на Ал-Дречар с драконите на Хирад?

- Каан се надяват - отговори Незнайния, - че Ал-Дречар могат да решат тази главоблъсканица с измеренията. Все пак съхраняват знанията, предадени от Септерн. Ще ти кажа и още нещо. Хирад е прав - драконите умират, а Закрилниците не са свободни...

- Чакай малко, аз...

- Не ме прекъсвай, Дензър! - скастри го Незнайния. - Знам колко са оплетени политическите интриги на Хълма, но сега ти си един от старшите магистри. Не виждаме резултати. Никакъв напредък. А ние искаме отговори. Веднага след като се погрижим за безопасността на Лиана.

Магът от Ксетеск се взря в него с леко помръкнало изражение . Едното ъгълче на устата му се изкриви нагоре от напрежение.

- Нека да сме наясно - ако не опазим Лиана, както впрочем и Ал-Дречар, драконите и Закрилниците ще бъдат най-малкото ни затруднение.

- Щом е тъй, колко жалко, че отлагаше толкова дълго решението му, а? - изсумтя Хирад, докато сипваше кафе в чашите.

Дензър клатеше глава.

- Знаеш ли, лошото е, че ти изобщо не си проумял колко сериозно загазихме...

- Представи си, че съм разбрал нещичко. - Хирад му подаде чашата толкова рязко, че разля малко. - Ако не попречим на Дордовер да хване Лиана, тези скапани бури ще се проточат.

Дензър се опули.

- Не му ли каза?! - обърна се към Илкар.

Елфът сви рамене.

- Опитвахме се...

- Схванах - примирено кимна магът от Ксетеск. - Нека се опитам да ти обясня с думи, които ще разбереш.

- Зарежи това високомерие.

- Извинявай. Не исках да прозвучи така. - Дензър отпи от кафето. - Не става дума за преходни бури. Лошото време е само началото. Вече имаше трусове, ураган, наводнения и гигантски вълни. Представи си всичко това, но стократно по-страшно, и то навсякъде из Балея. Защото ако откъснат Лиана от Ал- Дречар и тя потъне в безизходна Нощ, което ще бъде неизбежно, ще се случва точно това, докато тя не умре. Ето защо маговете от Дордовер ще побързат да я убият.

- А ние... тоест ти можеш ли да я усмириш? - попита Хирад по-кротко, докато смисълът на чутото го втрещяваше.

- Да, колко пъти ти казах! - пак настръхна Дензър. - Но трябва да стигнем до нея по-бързо. Ал-Дречар няма да я удържат още дълго да не направи все по-големи бели. Е, щом Ериан е решила да тръгне към Балея, поне се е надявала, че те ще се справят засега.

- Едва ли знае мащаба на бедствията тук... - поклати глава Илкар.

- Според мен Ал-Дречар се досещат - възрази Дензър. - Важ- ното е, че попадне ли Лиана отново в ръцете на Дордовер, ще настане истинска катастрофа. Или ще се опитат да я контролират и ще се провалят, защото нищо не разбират, или ще я убият от уплаха. Трябва да се срещна с жена си. Не ни остава много време.

Хирад отвори уста, но видя колко потиснат е от тревогите си Дензър и се сдържа. Бездруго не се канеше да изрече мили думи, можеше да ги остави за друг път.

- Да се заемем с неотложното - настоя Незнайния. - Дензър, подготви се за мисловна връзка. Ако Ериан ги склони да хвърлят котва някъде в залива, ще тръгнем към устието, за да намерим кораба. Хирад, виж как са конете. Илкар, искам да поговорим.

- Добре ли си? - взря се елфът в него.

- Да, всичко е наред - отвърна Незнайния, но другите познаха по погледа му, че го гнети още нещо.

Хирад сви рамене и тръгна към ручея. Ядът му избледня и устните му се разтегнаха в усмивка. Конете май бяха готови пак да потеглят, пасяха си доволно.

Варваринът вече се хилеше до ушите. Макар че всеки бе вървял по свой път пет години, щом Незнайния кажеше нещо, вслушваха се в думите му. Хирад си помисли, че и това ще им даде още някакъв мъничък шанс в идните дни. А както бяха закъсали, всяко дребно предимство щеше да им бъде от полза.

15

Селик се облегна в мекото кресло с червенозлатиста тапицерия. Той бе наел отделна стая в странноприемницата „Езерен дом“. Позволи си усмивка. Поне така я усещаше, макар че в нея отдавна нямаше веселие. Друг нямаше да види нищо повече от грозно кривене на лицето.

Не би описал чувството си и като щастие. Горчиво удовлетворение - да, може би, уталожване на изгарящата ненавист заради увереността, че накрая ще я угаси докрай чрез сладостта на отмъщението. Не познаваше щастието, откакто вещицата го порази с непоносимия мраз. На негово място някой слабак би умрял. Но неимоверната му сила и яката броня го спасиха, когато го блъсна Леденият вятър. Само че нищо не пазеше лицето и китките му, вече шест години носеше клеймото по тях... и чакаше своя шанс.

И ето че му го поднесоха.

Чу добра новина още от Горстан, когато отиде при него до устието на реката в залива. Тогава Селик препускаше в галоп по целия път до града, за да започне наемането на кораби и екипажи и купуването на припаси. Но започнаха да го измъчват и съмнения. Едно беше да знае къде са кучката и нейното изчадие, друго - да се добере до мястото по прочутите с коварството си протоци и гибелните им рифове. Сигурно би загубил мнозина от своите хора, а той дори не знаеше може ли да си позволи да загуби когото и да било от тях.

Току-що бе отпратил мага, който му донесе последната, далеч по-радваща новина. Сега седеше сам пред огнището, мъхнат килим топлеше босите му ходила, от каната с греяно вино на масичката пред него се вдигаше ароматна пара. Радваше се на покоя и тишината, нарушавана само от пукането на дървата в огъня.

Отпусна се, безпокойството се изцеждаше. Не му допадаха пътешествията по море.

Молитвите му бяха чути и онази скоро щеше да слезе от кораба. А той щеше да я посрещне на кея.

Допи на един дъх виното. Богове, какъв прекрасен вкус...

Дензър прекъсна опитите за връзка, разпръсна формата от мана и отвори очи. Другите Гарвани стояха около него и по израженията им позна, че лицето му се е гърчило, докато търсеше Ериан. Чувстваше се уморен и някак залутан, ударите на сърцето му сякаш кънтяха на кухо. Предпазливо се подпря да седне и напипа лулата и торбичката с тютюн.

Илкар докосна рамото му.

- Дензър, отстрани изглеждаше, че е неприятно. Какво се случи?

Тъмният маг напълни лулата и я запали. Едва не се засмя на думите на елфа. Тази мисловна връзка беше не само неприятна. По-скоро приличаше на дирене в градушка. Беше объркан от онова, на което се натъкна в спектъра на маната.

Бе търсил на точното място, а никой не познаваше по-добре от него белега на Ериан в маната. Тя не би опитала да се скрие. Той обаче срещна изненадващо непроницаема преграда, все едно бе доближил мъгла, покрила закътана долина. Преживяването беше болезнено.

Вдигна поглед към Илкар, после се взря за миг в Хирад, който проверяваше острието на кинжал и май не слушаше разговора.

- Не можах да стигна до нея - тихо обясни Дензър. - Дори не долових присъствието ѝ. Нещо ми пречеше.

- Как тъй? - намръщи се елфът.

- Ами... - Дензър потърси точните думи. - Стори ми се, че някъде там има друга сила, която е заела мястото. Не намерих Ериан, защото ме отблъскваше фокусирана мана.

- С каква форма?

- Тъкмо това ме обърка - нямаше форма. Плътна мана като стена.

- Но е ясно, че е създадена от друг маг, така ли?

- Предполагам - сви рамене Дензър и въздъхна. - Какво значение има... Важното е, че не мога да се свържа с Ериан.

- Поне засега - уточни Незнайния. - Хайде да тръгваме, време е. Опитай пак, когато спрем за нощувка.

Дензър кимна.

- Да, едва ли ще я има дълго. Надявам се...

- Стига някой да не ти пречи нарочно - вметна елфът.

- Хм... Но как? Друг път не съм виждал така подредена мана. Нещо не беше наред в нея.

Тъмният маг си прехапа устните от безсилие да обясни.

Хирад пъхна ножа в канията и се изправи.

- Дензър, всичко ще се оправи.

- Какво по-добро насърчение от думите на човек, несведущ в магията! - промърмори Дензър с досада.

* * *

Напъните за повръщане пак превиха Ериан над фалшборда, мускулите ѝ се стегнаха, вкусът на жлъчка в устата ѝ стана по- противен. Стомахът ѝ отдавна беше празен, но гаденето не отслабваше почти през цялата сутрин.

Ренерей бе стояла наблизо, но внимаваше да не я притеснява още повече. Щом Ериан се изправи и изви глава, за да охлади вятърът препотената ѝ кожа, елфидата пристъпи към нея.

- Това не е морска болест. Невъзможно е след толкова дни плаване, нали?

- Знам - изфъфли Ериан.

Болката прииждаше в главата, коремът ѝ се противеше на всяко вдишване.

- Сигурно не ти е понесло нещо в храната - каза Ренерей, докато ѝ помагаше да седне на прикрепен към палубата сандък.

Ериан завъртя глава, не искаше да хаби сили в обяснения. Знаеше от какво ѝ призля - не беше нито от храната, нито от плавното движение на „Океански бряст“, устремен към залива Арлън с неспирния силен вятър. Ренерей трудно би проумяла причината, въпреки че като елфида имаше по-голяма природ- на склонност към магия.

Ериан понасяше последствията от нападение. Не знаеше кой и откъде я напада, а това я плашеше още повече. На континента само Гарваните бяха известени за скорошното ѝ пристигане и не разбираше как е възможно някой да я набележи като цел.

Отначало ѝ хрумна, че може да е станала жертва на „болната мана“. В Школите винаги се намираха хора, които бръщолевеха за възможността маната у някой маг да бъде незнайно как заразена. Ериан не обръщаше внимание на тези глупости, но при първия пристъп на гадене би приела какво ли не обяснение.

Минаха няколко часа и тя си възвърна донякъде способността да разсъждава трезво. Гаденето беше като от удар с чук, раз- мачкал мозъка ѝ така, че да не вижда отчетливо дори пръстите си, вдигнати пред лицето. Реакцията на тялото нямаше нищо общо с обикновена болест. И продължаваше дори след като Ериан установи, че нищо не се е променило неблагоприятно в способността ѝ да борави с мана.

Не беше зараза, не беше хранително отравяне, никой не изсмукваше съзнателно запасите ѝ от мана.

Това не можеше да бъде прочетено в нито един учебник. Очевидно някой познаваше белега ѝ в спектъра на маната и стоварваше по нея могъщи заклинания, без да знае точно къде се намира. Ериан се досещаше кой е виновен. Лиана. Дъщеря ѝ търсеше досег с нейното съзнание. И неволно ѝ вредеше. Докато не престанеше, светът на магията оставаше недостъпен за Ериан.

Когато разбра, изпадна в потрес. Ама че мощно оръжие!... Нямаше никаква защита срещу него. За щастие щеше да се срещне с Дензър само след два-три дни.

Той щеше да измисли какво да сторят.

* * *

Нямаше промяна и вечерта. Докато огънят в бивака се разгаряше, а другите Гарвани чакаха, Дензър се постара да достигне съзнанието на Ериан. Напразно. Дори му се стори, че скриващата я мъгла се бе сгъстила.

Разпръсна формата от мана за мисловната връзка и остана неподвижен на земята, полека го обземаше дразнещо чувство за безсилие, а под стиснатите клепачи като че се събираха сълзи. Налягаше го и умората. За него мисловната връзка не беше от най-лесните заклинания и трите опита в един и същ ден изцедиха запасите му от мана. Нуждаеше се от почивка и съзерцание, за да натрупа сили за следващ опит, но в ума му се гонеха какви ли не идеи в търсене на изход. Предчувстваше, че няма да мигне скоро. А времето ги притискаше.

- Дензър? - обади се Илкар.

Тъмният маг не отвори очи. Усещаше топлината отляво, по клепачите му играеха оранжеви проблясъци.

- Стига де, Дензър. Знам, че прекъсна заклинанието. Сварихме ти чай. Билков. Сигурно ще ти помогне да поспиш малко по-късно.

Дензър поотвори едното си око. През короните на дърветата, между които потърсиха поне малко завет, виждаше носещите се променливи облаци. Щеше да вали, и то обилно.

- Мразя билков чай - промърмори той.

Понечи да се усмихне, но не успя. Седна с големи усилия и взе чашата, поднесена от Илкар. Сбърчи нос от замайващата сладка миризма. От другата страна Незнайния заглаждаше с нож суров клон за шиш, а в сгъстяващия се мрак Хирад май слагаше капани на петдесетина разкрача от бивака.

- Може и да се позабавим с храната - отбеляза Незнайния, щом видя накъде гледа.

Смълчаха се. Дензър насила преглъщаше отварата. Пак се вторачи в небето. Нито една звезда не се показваше през сиво- черните облаци. Вятърът правеше вечерта мразовита. Незнайния искаше да поддържат силен огън, без да го интересува, че се забелязва отдалеч.

- Ако някой в Грейторн чак толкова иска да ни спипа, бездруго ще ни намери - каза той накрая. - Ако пък някой е тръгнал от Арлън, не може да се добере до нас тази нощ, много е далеч.

„Много е далеч...“ Тези думи бяха мъчителни за Дензър.

Два дена път на кон до Ериан. Ден и половина в повече, отколкото му се искаше. Ядосваше се, че не може да отиде при нея, вбесяваше се, че тя няма да чуе предупреждението му, и се боеше какво ли ще заварят в Арлън, ако не се свърже с жена си и сутринта.

Проклетникът Хирад... Този път май сгафи сериозно. Варваринът изобщо не проумяваше колко отчаяно Дензър жадува да защити Ериан и Лиана.

А всичко наоколо не беше наред. Не познаваше до тънкости природата, но като маг имаше изострен усет. Дори му се струваше, че и въздухът, който вдишват, е някак замърсен. Дали нямаше да е по-добре, ако Дордовер ги изпревари и докопа Лиана?...

Прогони мисълта, засрами се, че дори я допусна. Но разсъдъкът му признаваше хладно, че и това би избавило Балея от разрухата. Гнусно избавление, и все пак...

Хирад се върна при огъня, остави купчинка листа и корени и седна.

- Тук не гъмжи от животинки. Сложих капани за зайци, но може и да нямаме богат улов тази вечер.

- А така, оправдай се отрано - подхвърли ухилен Илкар.

- Днес си по-забавен от обикновено - отвърна варваринът. - Е, не е трудно да го постигнеш.

- Тъй... - тежко започна Незнайния и веднага се настроиха сериозно. - Няма как, трябва да обмислим и възможността Ериан веднага да бъде заловена от Дордовер.

- Значи пак не ти провървя с мисловната връзка? - Хирад се взря в Дензър, който завъртя глава, без да срещне погледа му. - Може да успееш сутринта...

- Може...

- И какво ще стане, ако я хванат? - продължи Незнайния.

- Ами маговете на Дордовер ще поискат да ги заведе при Лиана - отвърна Илкар, - тоест всички ще се отправят към Орна- ут с нея. Какво има да умуваме?

- Съгласен съм - кимна Незнайния. - Но може да се случи още какво ли не.

- Както винаги - изсумтя Хирад.

- Че как иначе, щом и ние се намесихме? - тупна го по коляното Илкар.

- Първо - подхвана Незнайния, - не знаем дали от Дордовер са пратили в пристанището достатъчно хора, за да превземат кораба. Дори да им стигнат силите, ще минат поне два дена, докато натоварят нови припаси. Зависи колко ще се инатят Ериан и елфите от Гилдията. Второ, не е изключено на дордовер- ците да им стигат силите само да попречат на кораба да отплава обратно. Щом и Дарик се появи в Грейторн, явно онези в Арлън не са толкова много, колкото им се иска, за да пратят войска през морето. Налага се да приемем, че в това Листерн е на страната на Дордовер. Трето, елфите от Гилдията може да надушат навреме маговете и войниците на Дордовер и да се отдалечат навътре в морето. Ще помислим как да стигнем до тях в такъв случай... ако Дензър все така не успява да се свърже с Ериан. Четвърто, граф Арлън няма да седи със скръстени ръце и да гледа как натрапници се бият по собствените му кейове. Добре ще е, ако отидем право при него, защото може и да не подозира какво се мъти в неговия град. От друга страна, разбира се, може и той да е затънал до гуша в цялата история. Пето, изобщо няма как да знаем дали този, когото срещнем, е на наша страна или поне е решил да остане неутрален. Знаем обаче добре, че дордоверците в Арлън ще ни търсят. Всичко това означава, че ще ни бъде крайно трудно и да стигнем до Ериан, и да ѝ помогнем. Има още над какво да умуваме, но и така ви е ясно пред какво сме изправени.

- И как да ѝ помогнем, ако превъзходството им в сила е смазващо? - поклати глава Дензър.

Вече валеше упорито, скоро щеше да се изсипе порой.

- Винаги има с какво да помогнем - заяви Хирад. - Ние сме Гарваните.

- Е, тогава започвай да мислиш как да успеем. И без това дължим цялата гадна бъркотия на теб.

Хирад кимна, изтръска каквото бе полепнало по дланите му, стана и тръгна към конете, подминавайки Незнайния и Илкар.

- Къде отиваш? - попита елфът.

- Тръгвам си.

- Какво искаш да кажеш?

- Ами искам да кажа, че не съм длъжен да слушам високомерните му тъпотии. Сбърках, и то лошо, съжалявам за това. Но не мога да си върна думите назад, само се опитвам да поправя стореното. Той обаче ми го натяква с повод и без повод, няма да търпя повече. Тъй че вие, безгрешните, вървете да спасявате Лиана без мен.

- Значи сам ще намериш път до Ал-Дречар? - заяде се Илкар и ушите му настръхнаха.

- Все ще измъдрим нещо заедно с драконите - троснато отвърна варваринът. - Не исках нищо друго, освен мъничко уважение за това, че помагам на човек, който не си мръдна пръста за мен цели пет години.

- Щом е мъничко, може - изтърси Дензър.

- Не започвай! - изръмжа му Незнайния.

- Още една думичка, Дензър - изпружи показалец Хирад, - и ще препускаш сам към Арлън.

- Бягай при скъпоценните си дракони, Хирад. Свирайте се в онази замръзнала пещера и ако щете, умирайте, докато аз се мъча да спася Лиана и цяла Балея.

Варваринът се втурна към мага от Ксетеск. Прескочи огъня, закачи с крак чайника и водата засъска по жаравата. Хирад блъсна с длан Дензър и го отхвърли две крачки назад. Бяха минали години от предишния поход на Гарваните, но варваринът не бе загубил смайващата си бързина. Дензър дори не успя да реагира.

- Ще ти се, а? - дрезгаво проточи Хирад и цялото му тяло се напрегна. - Много ще ти хареса и на теб, и на могъщите ти при- ятелчета в ония ваши кули.

Втори път тласна назад Дензър с две ръце и тъмният маг едва се задържа на краката си.

- Нека си линеят там, наши! А хората ще забравят. Ще се преструваме по малко, че проучваме измеренията, но си знаем, че доникъде няма да стигнем. Но на кого ли му пука? Тъй я карате на топло и светло в Ксетеск, нали?

Дензър се престраши да срещне погледа му, но мълчеше. Хи- рад докопа наметалото му и пак го избута назад, изплюваше думите и целият се тресеше от гняв.

- Но аз не забравям, магистре от Ксетеск. И Каан не забравят. Ти ги остави да се мъчат, мръснико, без да ти мигне окото. И днес не могат да си отидат у дома, както и преди пет години, нали? Защо да ти пука, като си имаш дребни интриги и жаждата да се издигнеш? А аз бях там - денем и нощем. Виждах как очите им мътнеят, а люспите им съхнат и потъмняват. Виждах как умовете им се объркват и не намират спасение. Защото всеки ден умират по малко, а неблагодарната паплач, която спасиха, забравя по малко.

Гърбът на Дензър се опря в дърво, нямаше накъде да отстъпва. По кората се стичаше дъждовна вода, над главите им тътнеха гръмотевици. Пороят плющеше по листата и Хирад се разкрещя, за да го надвика.

- Сега вдяна ли поне нещичко, Дензър? - Варваринът остави едва видима пролука между палеца и показалеца си. - Светна ли ти в чутурата, че над Каан е надвиснала смъртна присъда? Агонията е дълга и бавна, но неминуема, защото никой няма да им помогне, прав ли съм?

- Достатъчно, Хирад - предупреди Незнайния.

Варваринът се престори, че не чува, и почти опря нос в лицето на Дензър.

- Но сега се тревожим за жена ти и детето ти. Този път е съвсем друго. От нас се очаква да зарежем всичко и да хукнем, тъй ли? Ами, очаквало се... Направо сме си длъжни! Е, аз пък имам отговор за теб - вече знам как магията ще престане да разкъсва моята страна. Нека маговете от Дордовер затрият момичето. Край на несгодите ни. Изпълнена смъртна присъда. Какво ще кажеш, а?

Разтърси Дензър, блъсна главата му в дървото и видя как в очите му пламна дива омраза.

- Стига!

Незнайния провря ръка между двамата и понечи да отмести Хирад, който се запъна.

Да не си глътна езика бе, Дензър? Глътна ли го, а?

- Мисля, че си прекарал твърде много време в компанията на влечуги.

- Майната ти! - изрева варваринът и замахна, Незнайния хвана юмрука му и се изпречи пред него.

- Не прави това!

Протегна ръце да го задържи далеч от Дензър, но Хирад не беше на себе си.

- Стой настрана, Незнаен!

Скочи, но Незнайния го блъсна с все сила. Варваринът залитна назад, хлъзна се в калта и пльосна по задник. Ръката му посегна неволно към колана, но Незнайния само се наведе към огъня и с едно плавно движение изтръска ножницата от тежкото острие на двуръчния си меч.

- Няма да му посегнеш, Хирад. Отдръпни се.

Заплахата в гласа на Незнайния така стъписа Хирад, че той се ококори изцъклено.

- Незнаен, престани! - изкрещя Илкар. - И ти, Хирад! Ние сме Гарваните, опомнете се!

Застана между двамата, мокрото му лице бе застинало в мрачно изумление.

Дясната ръка на варварина се отпусна, без да хване дръжката на меча, той продължаваше да се взира опулено в оръжието, което Незнайния държеше.

- Той няма нищо против Лиана да умре - изрече огромният мъж, - а аз няма да се примиря с това. - Не погледна към елфа, когато добави: - Тази мисъл не е чужда и на теб, ако не се лъжа.

Илкар не пожела да му отговори.

- Прибери меча, Незнаен, и то веднага. Няма да се бием, разбрахте ли?

Незнайния се взря в него отгоре надолу, капките се пръскаха по бръснатата му глава, очите му изглеждаха оранжеви от мятащите се във вятъра пламъци.

- Няма да му позволя да стори зло на Дензър. Знаеш защо.

Той захвърли меча си на земята.

- Не за това говорим сега - каза Илкар.

- Как пък не! - присмя се Хирад, избърса водата от лицето си и разтръска ръка. - Лошото е, Незнаен, че още си Закрилник ей тук - потупа се по гърдите отляво. - Не можеш да се отървеш от това. А най-смешното е, че тоя постъпи с твоите събратя досущ както с Каан. Остави те да си чакаш нахалос с надеждата да се откажеш накрая.

- Нищо не си разбрал, Хирад. Преди всичко съм баща. И няма да гледам безучастно как някой нехайно стъпква дете, дори да е чуждо. - Незнайния се обърна, но изведнъж пак се завъртя към Хирад. - Ти си мой приятел. Може би най-добрият приятел в живота ми. Ти ги накара да ме освободят от робството на Закрилниците. Но няма да седя със скръстени ръце, когато се гавриш с някого чрез детето му. Няма да проумееш тази връзка преди да я преживееш сам.

- Приятел, ама вдигна меч срещу мен - отрони Хирад. Гневът му се изпари, остана само чувството за безмерна загуба. - Ние сме Гарваните, това не биваше да се случи. Не беше редно.

- Вслушай се в собствените си думи - посъветва го Незнайния. - Важат и за твоята постъпка. И за твоята!

- Ще ида да нощувам другаде - промърмори варваринът и се отдалечи от огъня.

16

Джасто, дванадесетият граф Арлън, беше горд мъж, който вече бе платил скъпо, след като се опита да придобие повече, отколкото позволяваха възможностите на владението му. Затова попадна под строгата, макар и търпима власт на барон Блекторн.

Дори в дните, когато баронът беше най-уязвим след опустошаването на града му от западняците, Арлън прецени, че е прекалено слаб, за да се противопостави на малко по-младия от него Блекторн и да има шанс за успех. Това обаче не го правеше слабак, както се бяха заблудили някои от обитаващите града му светила на търговията. Само показваше неговата мъдрост, която му позволи отново завидно да забогатее напоследък.

Помнеше добре как родовете, господстващи в търговията и корабоплаването и сериозно пострадали от войната с племената, дойдоха при него преди шест години и настояваха да се изтръгнат от здравата хватка на Блекторн. Дотягаха им ограниченията и налозите и твърдяха, че не би имало по-сгоден случай отново да си възвърнат самостоятелността.

Арлън признаваше, че донякъде имат право. По онова време в Балея не бяха останали мнозина наемници, които баронът да привлече във войската си, много от собствените му бойци бяха загинали, а оцелелите не искаха и да помислят за нови сражения. Но за графа нападение срещу Блекторн би означавало да извърши страшна подлост спрямо човека, който пожертва толкова много, за да опази Балея от игото на западняците. Вместо да изпрати при барона мъже с мечове и копия, той им нареди да вземат кирки, лопати, триони и чукове. И вместо да поискат отмяна на пътните такси и да наложат свои условия в търговията, те предложиха на Блекторн и поданиците му подкрепа и утеха.

Арлън нае каменоделци, зидари и дърводелци, за да възстановят разрушеното или да построят ново на мястото на заличеното. Насърчи да заминат толкова от жителите на града, колкото можеше да отдели.

Графът се усмихваше, докато премисляше всичко наново. Пищните посивяващи мустаци подчертаваха движението на устните, загрубялата от морския вятър кожа се набръчка по бузите и челото. Да, помогна, когато имаше най-голяма нужда, но той никога нищо не вършеше напълно безкористно. И Блекторн разбираше това. Всъщност сключиха сделка.

Занаятчиите вземат доста пари за труда си. Дървото, камъкът, желязото също не са безплатни, а при тогавашната оскъдица цените скочиха до небето. И за храните можеш да спазариш кожодерска цена, ако знаеш как. Скоро всеки търговец и собственик на търговски или риболовен флот надуши печалбите. Блекторн дори не се намръщи, а се разсмя гръмогласно, раздруса сил- но десницата на граф Арлън и заръча да донесат бутилка от най- превъзходното отлежало вино в избите, които и западняците бяха пощадили. Дори онези диваци обичаха хубавото вино.

Графът си спомняше как с лукавия барон седнаха в просторната палатка - и тя докарана от Арлън, - за да вдигнат наздравица. Думите на Блекторн бяха най-простичкото, но незаличимо оправдание за решението на графа.

Баронът отпи голяма глътка, облегна се в креслото, сви рамене и каза:

- Аз щях да направя същото на твое място.

После въпреки всичко намали пътните такси в своите земи, от които толкова недоволстваха търговците в Арлън. Изтъкна, че така показва своята признателност.

Когато яздеше обратно към града си, графът се питаше колко ли ще изтрае тази признателност. Шест години по-късно още не бе получил от барона известие, че отменя облекченията. Не биваше да се учудва - никой не си позволяваше да се усъмни в почтеността на Блекторн.

Арлън властваше мирно над процъфтяващо пристанище, до чиито кейове спираха кораби с товари от Корина и Калеюс. Все повече селяни намираха за привлекателни плодородните земи северно от града - знаеха, че търговците няма безмилостно да смъкват изкупните цени за стоката им, за да избият твърде високите пътни такси.

Но отскоро графът надушваше нещо гнило. Донесе го злият магически вятър, а средоточието му беше на юг, по река Арл. Отначало дойдоха неколцина магове и техните придружители от Дордовер. Нищо необичайно. Но преди десет дни към тях се присъединиха - „присъединиха“?! - четирийсетина отрепки от Черните криле. И оттогава силите на Дордовер в града му растяха неспирно, вече наброяваха към триста и петдесет души в бивака си до реката.

Ханджиите и леките жени не се оплакваха, нито пък продавачите на сергиите за храни. Дори търговците на платове припечелваха по нещо, но зачестилите дребни кражби бяха неприемливи за графа.

Сдържаше се, за да не пострада търговията, тази сутрин обаче търпението му се изчерпа.

Известиха го за внушителни покупки на припаси и опити да бъдат наети кораби за експедиция през океана. Черните криле не приемаха да им бъде отказвано.

Арлън не беше против да изчерпват запасите в града, те можеха да бъдат попълнени лесно. Но корабите?... Собствениците на съдове, които можеха да се справят с нелекото плаване до Калеюс, поддържаха точно такива флоти, каквито и занапред да им осигурят охолното съществуване.

Графът се безпокоеше не само за техните интереси. Продажбите на сушено месо, вино, брони и оръжия зад океана носеха добри пари, стига обаче корабите да се връщаха редовно, натоварени с кафе, скъпи платове и накити, както и с по-редки стоки. Арлън не би позволил толкова много кораби да бъдат наети за други цели, и то за незнайно колко време.

Изпрати стражници да прекратят разправията за кораб, вече нает от група търговци. Оказа се, че Черните криле предложили двойно по-голяма сума за превоз на войска до Орнаут - какво ли пък щяха да търсят из онези острови? Собственикът на кораба отказал, защото предпочел да запази добрите си отношения с редовните клиенти. Ловците на вещери започнали да сипят заплахи, а когато един от служителите в кантората опитал да се намеси, те го набили.

Арлън беше принуден да надигне върлинестото си тяло от постелята в твърде ранен час. В дневната на замъка го чакаха пратеници на градските гилдии - търговец, фермер и собственик на кораби.

- Добро ви утро, господа - поздрави ги, докато бодро влизаше в залата.

Те отвърнаха по-омърлушено. Двама бяха пременени за срещата, но фермерът Алпар, намръщен мъж на средна възраст, носеше работни дрехи. Изглежда бе излязъл на полето по тъмно, преди другите да го известят, че трябва да отиде с тях в замъка. Всички понечиха да станат и графът протегна ръка.

- Моля ви, без церемонии. Съмнявам се, че имаме време и за тях.

Настани се в креслото си, тапицирано със златен брокат. Изчака слугата да налее чай и на него и да излезе. Чак тогава подкани с. жест стария си приятел Хенкрос, търговец на коприна.

- Джасто, положението в пристанището се влошава - започна направо Хенкрос. - Онези Черни криле са същински бандити, решили са да постигнат своето на всяка цена, но това ни съсипва търговията. Станаха и по-нагли в грабежите над усамотени стопанства. А сега стигнаха до още по-голяма низост. Ерик, ти разкажи.

Хенкрос кимна на сина на най-големия корабособственик в града. Ерик Полсън скоро щеше да поеме в свои ръце деловите начинания на своя род. Виждаше се, че едва сдържа чувствата си.

- Господарю - подхвана той, - тъкмо заради тази случка решихме, че е време да помолим за пряката ви намеса. Едно е да сплашват нас, но сега се захванаха и със семействата ни. Това е нетърпимо, трябва да направим нещо. - Спря да си поеме дъх, брадичката му трепереше. - Снощи жена ми и дъщеря ми се прибирали от пазара. Щом влезли вкъщи, трима от онези мръсници им се нахвърлили, съборили жена ми на пода. Един опрял нож в гърлото на дъщеря ми, другите взели да опипват жена ми, заплашили да я изнасилят и да убият нашето момиче. Направо не ми се вярва, че изричам тези думи. Как се случи тук? - Полсън тръсна глава и по бузата му се стече сълза. - Само ако ги видите... Двете седят вцепенени у дома, страх ги е да прекрачат прага. Живеем в Арлън - натърти той. - Какво става, по дяволите?! - Взря се умоляващо в графа. - Това е мирен град, господарю, но ако не предприемете нещо, опасяваме се, че хората сами ще започнат да раздават правосъдие.

- Не се опасяваме, а обещаваме - гърлено се обади Алпар. - Полсън е пострадал най-зле досега, но всички понасяме загуби. Всяка сутрин има липси в стадата ми, макар че пращам хора да ги пазят нощем. Хенкрос не пожела да ви каже, че един от магазините му е бил подпален. Всички знаем кои са подпалвачите.

Графът кимна и вдигна ръце с длани към тях, за да наложи спокойствие. Чак коремът му се стягаше от гняв. Толкова усилия хвърли, за да възстанови владенията си в оскъдицата, последвала войната със западняците. Върна мира и благоденствието в Арлън. И смяташе, че заслужава уважение. Щеше да научи Черните криле как трябва да проявяват уважение към него.

- Господа, това е моят град. Гнуся се от всяка проява на насилие в границите на моите земи. Затова настоявам да не се хващате за оръжията. Ще се разправя сурово с всеки виновник, ако при тези спорове се стигне до сблъсъци. Но щом сте решили да дойдете при мен с оплакванията си, това е достатъчно.да ме убеди във вашата искреност и доверието ви към моята власт. Колкото се може по-скоро ще отида в странноприемницата „Езерен дом“, където се е настанил техният предводител. Ще му заповядам да напусне града и никога да не се връща. Каквото е платил за стоки, които няма да получи, ще му бъде върнато, след като приспаднем щетите, стойността на всичко откраднато и други разходи, направени заради тези главорези.

- Джасто...

- Не, Хенкрос, недей да казваш каквото си намислил. - Арлън за трети път вдигна ръка. - Доброто име на града се крепи върху честността, особено в сделките. Каквото е платил добросъвестно, ще му бъде възстановено. Не виждам и смисъл да препълвам затвора с дребни обирджии. Но ако твоята съпруга, Ерик, поиска да разпознае нападателите, те няма да си тръгнат от Арлън, а ще понесат заслуженото наказание за престъплението си.

Графът зорко наблюдаваше Полсън. Лесно откриваше стаената ярост в очите под притворените клепачи. Загорялата кожа на мъжа имаше нездрав сивкав оттенък. Той не седеше на стола, а се подпираше само на ръба подобно на хищна птица. Нямаше съмнение, че би избрал най-кървавото възмездие.

- Ерик, слушам те.

- Те са я опирвали! - Маската на похвална сдържаност се пропука още малко. - Това е гавра. Трябва да си платят.

- Значи ще си платят - отсече Арлън. - Разчитай на мен.

Ерик срещна погледа му. Изобщо не беше склонен да остави правосъдието в ръцете на някой друг.

- Да... - промълви тежко Полсън. - Искам само семейството ми да върви по улиците на родния си град без страх.

Графът се изправи и го доближи, благо стисна рамото му.

- Знам, Ерик. Остави това на мен. Няма да ми се изплъзнат. - Арлън се обърна към Хенкрос. - Придружи го и наглеждайте семейството му. Искам навсякъде в пристанището да се знае, че ще бъде разчистено от бандити, и очаквам никой да не ми се мотае в краката. Пратете вест и в „Езерен дом“, че Селик не бива да си тръгне в никакъв случай, докато не пристигна там. Ще бъда в странноприемницата най-късно след час. Трябва ли да знам още нещо?

* * *

Незнайния гледаше собствения си меч, сякаш беше змия, готова да го ухапе. Оръжието си лежеше там, където го захвърли вечерта в поройния дъжд, а вече беше призори. Виждаше в него символ - краят на Гарваните, настъпил след толкова години. Погубеното доверие между него и Хирад. Доверие, на което се бе уповавал и през годините, когато рядко се виждаха, камо ли когато се сражаваха рамо до рамо. А снощи предаде това доверие.

Още повече му тежеше мисълта, че неговият приятел беше прав. Когато се стигна до избор, Незнайния се почувства длъжен да закриля Дензър. Да го закриля. Колко кухо звучеше тази дума сега... И какво постигна? Прогони човека, който можеше да крепи малкия им отряд достатъчно дълго, за да спасят не само семейството на Дензър, но и Балея.

Би трябвало да се радва, че поне има душа, която се тревожи и измъчва, но такава радост му беше чужда. Все още беше прекалено обвързан със Закрилниците и макар че за кратко беше един от тях, съжаляваше за откъсването си от братството. Дори след толкова години си признаваше неохотно, че ще преживява загубата винаги, а с това не можеше да се примири.

Те идваха отново. Знаеше, че не са далеч. Дори каза на Ил- кар, че долавя присъствието им. Не би успял обаче да опише какви несъвместими чувства се бореха в душата му. Радостта, че ще бъде до тях, и трагедията, кореняща се в съществуването им, се преливаха в самотата, в която го потопи върнатата му душа. Най- остро го терзаеше увереността, че никога няма да изпита отново единението, което даряваше страшното Сливане на душите.

Изви глава да погледне спящите Илкар и Дензър, подслонени под жалък навес от клрни и кожени наметала. Снощи се зарадва, че Илкар бе решил да дойде с тях. Неговият здрав разум не допусна да се случи непоправимото. Незнайния искаше да тръгне след Хирад и да поговори пак с него, но елфът не му позволи да направи и това. Надявал се, че Хирад сам щял да се върне в бивака по изгрев. Незнайния не си позволи чак такива надежди.

Дъждът най-после бе спрял, но студеният вятър го смразяваше, макар че седеше до огъня. Нямаше над какво друго да си блъска главата, освен за още лоши новини.

След като се успокои, Дензър склони да достигне с мислов- на връзка съзнанието на свой познат маг в Корина, който да предаде вест от Незнайния за Диера.

Магът се готвеше да напусне града заедно с още десетки хиляди, които бягаха навътре в континента. Подхранвано от неспирните порои и тласкано от бурните ветрове, морето заляло низината около устието на реката. Пристанището било наводнено , в центъра на Корина все още било търпимо, но водата продължавала да се надига. Магът не знаеше общия брой на жертвите, само съобщи, че „Гарвановото гнездо“ било непокътнато засега. Обеща да предаде вест на Томас.

На Незнайния не му оставаше друго, освен да се моли неговите жена и син да са живи под грижите на Томас, който ги е приютил на драго сърце.

Щеше му се да оседлае коня си и да препусне към Корина, но не можеше. Ако искаше да спаси семейството и приятелите си, трябваше да заведе Дензър при Лиана. И помощта на Хирад щеше да бъде незаменима. Незнайния разтърка лицето си с длани и се прокле за кой ли път.

Чак когато друг мъж доближи бивака и пристъпи към огъня, опитният воин осъзна, че е пожелал да будува на пост само за да седи във влажния студ и да се улиса в мислите си.

- Трудности ли премисляш, Незнаен?

- Може да се каже - отвърна, след като огледа Дарик.

Кожено наметало на раменете, прибран в ножницата меч, тъмни кръгове около очите. Май бе яздил цяла нощ.

- Седни - покани го Незнайния. - Ще сложа вода да сваря кафе.

Но Дарик не идваше да си побъбрят.

- Не мисля, че имаме време за това.

- Предположих.

Незнайния се взираше в гората. Различаваше само сенките на дърветата под издигащото се слънце. Светилото надничаше в пролуки между наново трупащи се облаци.

- Мнозина ли си водиш?

- Около двеста.

- Тихо сте стъпвали - подсмихна се Незнайния.

Дарик кимна и едва не се засмя на свой ред.

- Е, не яздихме в галоп чак дотук, ако за това питаш.

- Около двеста, а? - Незнайния пак се вторачи в меча си, за- рязан в калта. - Май ще ти стигнат.

- Надявах се. - Дарик спря срещу него. - Мисля, че заслужавате надмощието ни да е огромно, за да вземете правилното решение.

Незнайния надникна в очите му. Гузната съвест ги бе белязала досущ като знак за зараза, наплескан по вратата на къща с чумави.

- Е, какво искаш?

- Да не допусна Гарваните да загинат безсмислено.

- Тъй ли било? - изви вежди Незнайния.

- Да, тъй. - Дарик се почеса по челото с коравата кожена ръкавица. - Слушай, попаднахте в лоша история и не ми се вярва, че сте разбрали колко държат в Дордовер да постигнат своето.

Незнайния се вбеси. Само за миг.

- Уверявам те, ясно ни е до болка към какво се стреми Дордовер. Затова сме с него - завъртя ръка към Дензър. - Опитваме се да стигнем до дъщеря му преди да я е хванал някой друг.

- Не е толкова просто...

- Все същото чувам и от Илкар. Напротив, просто си е. Дензър поиска помощта ни. Ние сме Гарваните и му помагаме. Той е един от нас и твърди, че може да спаси и Лиана, и Балея. Това ни стига. - Помълчаха. Дарик го разбра добре, но беше безсилен. Той се бе клел във вярност на Листерн, значи сега служеше и на Дордовер. - Къде възнамеряваш да ни отведеш?

- В Арлън.

- Брей, късметлии сме. Бездруго натам отивахме.

- Знам. Но пристигнем ли в Арлън, няма да правите нищо.

- Затворници, така ли?

- Нещо подобно - смотолеви Дарик и се извърна. - Ти ли ще ги будиш или аз?

Незнайния се ухили.

- Аз ще ги събудя. Нали знаеш колко са свадливи маговете, ако ги стреснеш насън. Спипахте ли вече Хирад?

Не виждаше причина да крие отсъствието на варварина от генерала. Но Дарик си прехапа устните и заби поглед в земята.

- Не. Боя се, че закъсняхме.

- Добрият стар Хирад - изрече доволен Незнайния.

Дарик побърза да угаси припламналата надежда.

- Не ме разбра. Издирихме го по следите му, но ни изпревариха... Богове, как да ти го съобщя? Когато съгледвачите ми го доближили, глутницата вече се струпвала около него. Съжалявам.

* * *

Арлън се отказа да язди. Предпочете да мине пеша през своя град заедно с двадесет стражници, за да внуши недвусмислено, че е готов да прибегне до сила. Можеше да стигне по пряк път до „Езерен дом“, но искаше повече хора - и приятели, и врагове - да се убедят в решимостта му.

Слънцето вече се опитваше да постопли въздуха въпреки облаците и да изсуши улиците, когато граф Джасто излезе от портата на замъка Арлън. Крачеше бързо по широкия, настлан с камък път между собствения си парк и казармите. После свърна надясно по криволичещата Пазарна улица, която свързваше центъра със северните покрайнини. На изток от нея се редяха къщите на търговци и корабни магнати, коя от коя по-богаташ- ки, а след тях беше великолепният Парк на мъчениците. Южно от казармите бе разположен пазарът за коприна и луксозни стоки, до него след игралния дом започваше не толкова внушителният квартал с къщите на служителите в замъка, конюшните и доста невзрачния, но твърде важен за града Храм на морето.

Арлън вървеше към Площада на столетието, приютил голямото пазарище, където се продаваше всичко - от храна и оръжия до мебели с майсторска дърворезба. Отвсякъде беше заобиколено с гостилници и странноприемници, дори можеше да се намери някоя галерия за изящно изкуство. В този ранен час площадът тепърва се запълваше с хора, но мълвата щеше да се разнесе мълниеносно. Графът пак се поддаде на гнева. Властваше над добре уреден град, известен с благополучието, трудолюбието и ненакърнимата чест на жителите си. Никому нямаше да позволи да провали това.

Махаше с ръка на съгражданите си, поздравяваше всеки познат. От площада зави надясно по по-бедни улици и навлезе в Ледения квартал, отдавна носещ този прякор. Тук от памтивека живееха рибари, които съхраняваха в зимници късния улов преди да го изнесат на другата сутрин на рибния пазар недалеч от кейовете. Подмина леярната и доближи пристанището. Огледа празните кейове на рибарите и мина към пристаните, където акостираха корабите за океанско плаване. Забеляза красив елфически кораб, явно пристигнал преди малко - още го връзваха към кнехтовете. Най-сетне спря пред „Езерен дом“.

Озърна се към склада за дървен материал и солниците. Наоколо се размотаваха неколцина, имаше и от Ловците на вещери. И те подобно на гражданите и другите гости в града побързаха да се изправят и почтително да склонят глави. Още докато командирът на отряда стражници тропаше безцеремонно по вратата, започна да се събира тълпа, наоколо се чуваше приглушена гълчава, мъже и жени зарязваха работата си, поддали се на любопитството.

Застъргаха дръпнати резета и лявата половина от черната врата се отвори със скърцане. Един от синовете на съдържателя, мършав недорасляк, надникна и луничавото лице под рошавата рижа коса се изопна.

- Не се стряскай, Петрен - каза му графът. - Просто иди да събудиш баща си. Трябва да говоря с един от вашите гости. Веднага.

Уплашеното момче не отговори, само закима трескаво и хлътна обратно в сумрака вътре. Скоро чуха виковете му из странноприемницата:

- Тате, тате бе, графът е пред прага, графът!

Арлън си позволи кратка усмивка и се спогледа със старшия страж.

- Поне се сети кой съм...

- Да, сър.

Докато чакаха, тълпата се множеше и Арлън успя да преброи поне дузина от Черните криле. Засега гъмжилото се държеше спокойно, но лесно можеше да стане напечено. Джасто се наведе към ухото на стража и му заповяда да прати от хората си при всеки Ловец на вещери.

- Господарю? - плахо се обади съдържателят Денат откъм вратата.

- Съжалявам, че те събудих.

- Няма такова нещо, господарю. Аз вече приготвях закуската.

- Доста си зает, а?

- Няма свободни стаи - призна Денат.

- Хм... За съжаление се боя, че трябва да се лишиш от повечето си сегашни клиенти.

- Не разбрах, господарю...

Денат свъси вежди и пристъпи от крак на крак.

- Искам да говоря със... Селик беше, нали така? Да, веднага да излезе тук.

- Ааа... - Съдържателят се поколеба, но отговори: - Разбира се. Ей сега ще отида да го повикам.

- Благодаря - каза Арлън с хладна усмивка.

Не му беше приятно, че е необходимо да търпи и хора като Денат, но те също си имаха мястото в стопанството на града.

- Няма нужда да ме викате - изрече провлачен глас.

Звучеше неестествено. И когато уродливата фигура се очерта в рамката на вратата, Арлън разбра причината.

- Предполагам, че говоря с граф Арлън? - продължи непознатият и протегна ръка, която Джасто не стисна.

- Правилно. Нежелан си в този град.

- Тъй ли? От кого?

Арлън го погледна невъзмутимо.

- От мен. И това е предостатъчно. Аз обаче се стремя да бъда справедлив, затова по-дълго от необходимото само наблюдавах какви ги вършиш.

- Аз...

- Не ме прекъсвай - предупреди го с равен глас графът. - И ме слушай внимателно. Сделките в този град се крепят на честна дума, полици и почтена размяна на пари срещу стоки, а не на заплахи, побоища и унижения. Примиряваме се със загубите от кражби само ако не успеем да заловим виновниците. А посегателства, особено срещу жени, не търпим от никого. Ти и твоите съмишленици погазихте всички тези закони, както и много други. Затова чуй какво ще направим. Събираш всичките си хора и до пладне напускате града... с изключение на двама от вас. Ако след този срок някой друг от вашите бъде намерен в града, ще понесе съответните наказания като нарушител на законите, бранещи почтената търговия и занаяти. Каквито стоки сте платили, но не сте получили, ще ви бъдат доставени извън пределите на Арлън. Сделките за наемане на кораби, сключени честно или с принуда, се отменят и парите ще ви бъдат върнати. Лично ти, Селик, ще останеш тук, докато от града не се махнат всички твои съратници, а и докато не ми посочиш двамата негодници сред тях, които са се гаврили с жена и са застрашили живота на невръстното ѝ момиче в собствения ми град. Ясно ли ти е какво искам?

Казаното накара тълпата да притихне, а тя вече наброяваше над сто души. Всеки наостри слух, за да не изпусне нито дума. Селик не отместваше поглед от очите на графа и на загрозеното лице бе изписан присмех, но не се опита повече да го прекъсне. Хората наоколо чакаха отговора му.

- Бях чул, че това е свободен град. Изглежда съм се заблудил.

- Не си се заблудил - сряза го Арлън. - Но свободата също трябва да се подчинява на правила, иначе се превръща в анархия. Ти се опита да внесеш хаос в нашия град и няма да търпя това.

Селик кимна и опита да се ухили по-открито.

- Поискахме съдействие, но никой не ни го предложи - започна той тихо. - Ние бяхме длъжни да се снабдим с онова, което се опитахме да купим. Уви, някои от вашите търговци май не можаха да проумеят положението. Не знам дали разбирате, граф Арлън, но наближава война, ако ще и вие да я наречете другояче. А аз съм на страната на правдата, боря се срещу заплахата от господство на една-единствена магическа сила над цяла Балея.

Арлън изсумтя презрително.

- Война... Селик, всички знаем за проблемите в спектъра на маната. Да не мислиш, че не говоря със своите магове? Но тези затруднения са преходни, досадните ветрове и студените дъждове ще спрат. Не се опитвай да оправдаеш долните си деяния с надигането на някаква магия. - Графът пристъпи още малко към Селик, тласнат от отвращението си към всичко, което този човек въплъщаваше. - Познавам убежденията ти и не оспорвам правото ти да се придържаш към тях. Но не ти позволявам да ги натрапваш на моите поданици, нито пък ще се примиря да обясняваш с тях постъпките на твоите тъпи бандити. Пак питам - разбра ли какво се иска от теб, или да заповядам да те отведат в затвора, за да помислиш на спокойствие?

Селик се изпъчи и повиши глас.

- Ще те оставя да се радваш за кратко на тази безполезна победа просто защото ще си загубя времето, ако ти се опълча точно сега. Но запомни думите ми, Арлън - скоро ще има война. И ние ще си осигурим всичко необходимо, за да се сражаваме. Ще умират невинни, кръвта им ще се лее по твоите улици и ще опетни твоята съвест, ако не потърсиш помощ от мен. Не забравяй какво ти казах. Нека и твоите поданици ме чуят.

Той опря показалец в гърдите на графа, който сграбчи китката му и я блъсна настрани.

- В Арлън няма да се води война! - изръмжа Джасто. - Стига да не сбъркаш пагубно, като се върнеш. Повярвай ми - ще те посрещнем с остра стомана, ако се опиташ. Сега събери хората си, предай ми виновниците и се махни от моя град.

Селик се разсмя.

- Вярвай в каквото си щеш, Арлън. Но правдата ще възтържествува и над простодушието, и над невежеството.

Погледът му смрази графа.

17

Хирад си направи подобие на заслон между стъблата на млади дъбове, като опъна между тях промазаното кожено покривало под наклон, за да го предпазва поне малко.

На тръгване от бивака на Гарваните бе нарамил седлото си и отвърза коня. Не знаеше колко иска да се отдалечи. Извървя малко повече от миля, а дъждът се просмукваше и през дебелите му кожени дрехи, сякаш за да съсипе докрай тази окаяна, но незабравима вечер.

Вятърът духаше откъм гърба му, покривалото трептеше и се опъваше още повече. Хирад накладе огън със сухите съчки и трески, които винаги си носеше, после събра още клонки да съхнат до пламъците.

Не върза коня си - знаеше, че няма да се залута нанякъде, освен при внезапна опасност. Излегна се по гръб да умува защо всичко се оплеска толкова зле. Стомахът го присвиваше и не би помислил за храна, а гърлото му гореше, но не от крясъците допреди малко. Мъчеше го тежко недоумение и обида, гнетеше го загубата. Загърби Гарваните, отхвърли единственото семейство, което някога бе имал. По нищо не приличаше на печалната, но приятелска раздяла преди години, когато всеки тръгна по свой път. Сега беше необратимо.

Напразно се въртеше, за да намери удобна поза на твърде мокрите гниещи листа по земята. Разсейваха го и виещият вятър, напъващ покривалото до скъсване, и неспирният дъжд.

Хирад не беше склонен към задълбочен размисъл като останалите. Просто реагираше на всичко, което виждаше, чуваше и чувстваше - в това беше и силата, и проклятието му. Нямаше представа как загуби власт над себе си точно днес. Лесно би могъл да вини само Дензър, но си знаеше, че трябва да потърси причината и в себе си.

Накрая му бе прекипяло. От него все се искаше да хукне презглава на помощ, но обърнеха ли се нещата, другите винаги си намираха оправдания да не отвърнат със същото. И Дензър беше най-големият неблагодарник. А откакто пак се срещнаха в Грейторн, Хирад откриваше у него някаква нова чудатост.

Все пак призна пред себе си, че не биваше да постъпва така. На Дензър му личеше колко се страхува за жена си и детето си, не можеше да се въздържа от глупости. Направи грешката да спомене Каан и Хирад направо избухна.

Отново видя нетрепващото острие пред себе си и си спомни колко уверено Незнайния държеше оръжието. Не се опитваше само да го разколебае. Хирад си повтаряше, че се е дължало на вкоренения навик, но не се и съмняваше, че огромният му приятел щеше да го посече, ако бе замахнал отново срещу Дензър. В края на краищата такова беше призванието на Закрилниците. Макар че душата на Незнайния вече не беше поробена, явно не беше способен да забрави.

И сега Хирад не можеше да определи какво чувства. Да, яд го беше на Дензър. Натъжаваше се, че тласна Незнайния чак дотам. Гризеше го разочарованието, че заряза останалите, без да изчистят натрупаното помежду си. До днес Гарваните не бягаха... а той го направи.

Тази нощ нищо нямаше да се реши. Илкар би се досетил, че Хирад няма да се върне веднага в бивака. А Незнайния не би се съгласил да го търсят преди разсъмване. Хирад обаче се надяваше да си отговори на един въпрос преди да заспи. Искаше ли да го намерят? Но докато часовете се точеха, а той се унасяше на пресекулки, сепван от вятъра, дъжда и редкия тътен на гръмотевица, отговорът се избистри в ума му.

Свиваше се на кълбо, тази поза обаче не му беше от полза срещу студа. Със зората вятърът започна да брули още по-силно, поне дъждът спря. Варваринът отвори очи и се загледа в изопнатата кожа, която повеите подмятаха на въжетата ѝ. Намръщи се от ярката светлина на утрото. За него беше изненада, че не се събуди по-рано. И не само това го безпокоеше. Всичко бе смълчано в гората.

Протегна се на земята, седна, разтърка лицето си с длани и се почеса по сърбящата глава. Рече си недоволно, че е време да помоли Илкар да му изпощи гадинките от косата.

Надигна се присвит, излезе изпод навеса и пак се протегна. Погледът му се прикова в коня.

- Здрасти, приятел...

Думите заседнаха в гърлото му. Жребецът стоеше сковано, краката му трепереха от такъв страх, че беше безсилен да шавне. Хирад се озърна наляво, където в сенките дебнеха пет вълка.

- О, богове...

Мечът му лежеше до пепелта от огъня. Лесно би го грабнал, но ако с движението предизвикаше зверовете да нападнат, щяха да го довършат за секунди. Затова не помръдна със слабата надежда, че ще го оставят на мира.

- Кротко, приятел - промърмори колкото на коня, толкова и на себе си.

Вълците бяха спрели нагъсто, водачът малко по-напред, другите животни две по две зад него. Не ръмжаха, не се зъбеха и с нищо не издаваха какво се канят да направят. И те като Хирад стояха и чакаха. Твърде странно бездействие за вълци. Варваринът не беше от най-търпеливите и му се искаше това да свърши все някак.

Прекрачи напред, без да протегне ръка към меча. Покажеше ли, че ще нападне, щеше сам да си изпроси смъртта.

- И какво сега? - подхвърли към зверовете. - Направете нещо де. Тъй доникъде няма да стигнем.

С плавен жест посочи и коня, който в този момент се изпика.

Водачът шумно подуши въздуха, изръмжа ниско на другите вълци и излезе на по-светло. Този звяр беше огромен, висок към четири стъпки и с бледокафява козина, нарядко изпъстрена със сиви петънца. Веднага се разпознаваше по бялата ивица отпред на шията.

За миг краката на Хирад омекнаха.

Ето че срещна Троун.

Незнайния, Илкар и Дензър яздеха между войскарите в неприветливо мълчание, но можеше да бъде и по-зле. Охраната, която се състоеше от дордоверски магове, отначало настояваше ръцете на двамата им съперници от други Школи да бъдат вързани. Дарик обаче ги скастри дори да не помислят за това. Незнайния се подсмихна, щом си спомни думите и тона му, в който прозвуча едва прикрита закана.

Тъй че тримата бяха обезоръжени, но поне не се чувстваха безпомощни сред конниците от Листерн, които напредваха доста бързо към Арлън. Незнайния скоро установи, че никой в по- ходната колона не се досеща какво ще заварят в оживения, но иначе мирен град на риболовци, където отскоро пак спираха все повече търговски кораби. Само знаеха, че Ериан ще пристигне там с елфически кораб и Гарваните не бива да припарват до нея.

Опитният воин виждаше в очите на мнозина, особено на Дарик, объркване и притеснение, но надделяваха верността и решимостта да изпълнят заповедите. Познаваше това добре и се съобразяваше, както и Илкар, преживял достатъчно битки, за да разбира навика за подчинение у войниците и най-вече непоклатимата преданост към превъзходния командир. Дензър обаче беснееше и враждебността му беше насочена не само към онези, които ги плениха.

- Смятах, че си се заклел да ме защитаваш - подхвърли той, когато смуши коня си с пети да доближи Незнайния.

- Вече не съм обвързан с клетва. Но и сега се чувствам длъжен да те защитя просто защото си един от Гарваните.

- Видях как постъпи снощи. Не ме принуждавай да ти напомня.

Незнайния го изгледа невъзмутимо.

- Не е нужно, не се оплаквам от паметта си. Върнах се за малко в предишното си състояние. За жалост. Това ще избледнее все някога. Но винаги ще си остана твой приятел. Както и приятел на Хирад.

- Той е мъртъв - тежко отрони тъмният маг.

- Ще повярвам, когато видя трупа му.

- Стига, Незнаен, нали чу какво каза Дарик...

- ... който не е бил там - намеси се Илкар. - Докато не чуем от някого потвърждение, че е видял тялото, Хирад си е жив за нас. Има и още нещо. Той е един от Драконаните, но къде са драконите Каан, ако е мъртъв?

- Щом казваш - сви рамене Дензър.

Елфът клатеше глава.

- Сега пък в какво сбърках? - възмути се Дензър.

- От толкова години си с нас, а още не проумяваш някои неща - промърмори Илкар.

- Какво има да проумявам? Хирад си изтърва нервите и сега ни е зарязал или е мъртъв, както предпочитате. Това ми е ясно. Има ли и друго според теб?

- Той е разярен, Дензър. Ти не оправда доверието му, а случилото се между него и Незнайния снощи го е наскърбило. Но Хирад принадлежи към Гарваните. Ние бяхме най-важни в живота му, макар че през последните години се бе посветил на драконите. Няма да ни зареже. Признавам, че се съгласи да ти помогне, защото Каан го накараха. Но щом е дал дума, няма да се отметне, ако ще да си навлече гибел. Ето какво означава да си един от нас. - Елфът пак поклати глава. - Вярвах, че си го разбрал...

- Но ние не сме отряд от почти шест години!

- За Хирад няма никакво значение.

Незнайния ги слушаше и се питаше дали Илкар е прав. Искаше му се да е така, но бе видял изражението на Хирад преди да си тръгне от бивака. Не беше наскърбен, а потресен. И ако варваринът не успееше да си обясни какво стана и да го приеме, нямаше да се върне, защото за него отрядът вече не би съществувал.

- Това обаче не променя факта, че сме пленници, не ми позволяват да опитам още веднъж мисловна връзка, а той... - Дензър грубо посочи с пръст Незнайния -... уж трябваше да бди на пост. Ама че Закрилник се оказа!

- Май отскоро любимото ти занимание е да настройваш срещу себе си единствените хора, на които можеш да разчиташ - сопна се Илкар, а ушите му чак почервеняха от раздразнение.

- Но пък казвам истината, нали? - неотстъпчиво се вторачи в него Дензър.

- Дензър, вече не съм твой Закрилник и ти не си мой Повереник - тихо и заплашително изрече Незнайния. Опитваше се да прикрие колко е уязвен. А може би наистина подведе другите двама... - Как да допуснем, че такава войска ще препуска неуморно цяла нощ, за да ни залови?

- Но ти не чу, че доближават! - инатеше се Дензър. - Как е възможно? Цели двеста конници!

- Дарик дойде сам в бивака.

- И защо не го уби? - неприязнено попита Дензър.

- Защото така те закрилях - безстрастно отговори Незнайния. - И защото не ми се искаше да заприличам на игленик, когато скритите между дърветата елфи ме надупчат със стрели. Ти може би си убеден в способността си да надхитриш някак стрелци с лък, двеста кавалеристи и две дузини магове, готови да ни поразят отДалеч с нападателни заклинания. Аз не мога. Впрочем още си жив тъкмо защото реших да не се бия безполезно.

- И какво като съм жив? Очевидно е, че твоят добър приятел Дарик този път е против нас. Едва ли ще ни пусне да шетаме свободно из града. Ти изобщо ли не слушаше какво ти говорех досега? Единствен аз мога да спра това бедствие.

- Бъди по-търпелив - посъветва го Незнайния.

Вече разбираше защо Хирад вечерта не оправда прякора си Хладнокръвния, но съзираше и отчаянието в очите на Дензър, който пък не виждаше колко омърлушен е Дарик. На генерала никак не му се искаше да се отнася с Гарваните като със затворници. Но безпрекословното изпълнение на заповеди беше сред качествата, превърнали го в прославен пълководец.

В Арлън щеше да е друго. Незнайния имаше намерение пак да си поговори с Дарик. Не се съмняваше, че ще превърне недоволството му в съмнение, а него - в непокорство.

Винаги предпочиташе да се уповава на бъдещия шанс. Все пак с него бяха двама от най-способните магове в Балея, а това нямаше да навреди. Реши да не говори излишно засега и отметна за кой ли път глава да погледне небето. Започваше да се превръща в навик.

* * *

Дълго се взираше в човека, когото разпозна като свой събрат и затова накара глутницата да го пощади. Нямаше да се нахвърлят и върху другата плячка, макар че всички точеха лиги от миризмата на толкова много живо месо.

През нощта бе посрещнал бурята с вой, гласът му се изгуби в дъжда и вятъра. Зъл вятър, който го уплаши.

Други се бяха прокраднали към онези, от които Троун се нуждаеше. Не знаеше дали ще ги убият и остана да дебне в гората. Накрая този събрат си тръгна от огъня и отведе коня си. Когато дебнещите обкръжиха останалите и той се убеди, че няма как да им помогне, промъкна се след още свободния събрат.

Мъжът вече не се страхуваше. Той щеше да им помогне, а те на него. Сам щеше да е слаб, но сега не беше сам. Троун близна ръката му и пак подуши небето с надеждата да разбере поне нещо.

* * *

Хирад приклекна до Троун, усети грапавината на езика му по кожата си, видя го да вирва муцуна нагоре. Варваринът плъзна длан по главата му и се озърна за миг към другите вълци. Всички бяха нащрек и го гледаха. На муцуните им сякаш беше изписано колко са смутени.

- И вие го усещате, нали? - промълви Хирад и посочи небето.

Каква радостна изненада и огромно облекчение - върколакът бе оцелял. Всъщност дали за Троун можеше да се каже и сега, че е способен да мени облика си? Хирад си напомни, че ако пред него стоеше истински вълк, срещата щеше да завърши съвсем различно.

Предположи, че глутницата е вървяла подире им чак от Трънливата гора. Единственото обяснение, което му хрумна, бяха запазени спомени у Троун. За шест години трябваше да е подивял напълно, без да го тревожат нищожните остатъци от човешкото, но явно не беше така.

- Е, Троун, в тази твоя глава все още става нещо, тъй ли?

Щом чу името си, Троун изръмжа кротко и пак се загледа втренчено във варварина. Хирад се увери отново, че вълкът го е познал, а и това не беше поглед на звяр. Имаше сдържаност, имаше стремеж към някаква цел. Значи имаше и съхранени спомени...

Наведе глава към него и Троун не се отдръпна.

- Спомни си!

Вълкът драсна с лапа по земята и тръсна глава. Този път отстъпи цяла крачка назад.

- Разбираш ме, нали? - говореше му Хирад. - Но мога ли да стигна до човека в тебе, да те върна? И дали изобщо искаш пак да си човек?

Изправи се и изви глава да види какво прави конят. Още беше смразен от уплахата, но сигурно усещаше, че животът му не е чак толкова застрашен. Варваринът се върна при навеса, отвърза и сгъна коженото покривало, препаса се с меча и взе седлото. Докато го нагласяше на гърба на жребеца и затягаше ремъка, животното се успокои още малко, дори го побутна с муцуна по гърба. Хирад му сложи юздата и потърка буза в него.

- Юнак си ти. Чуй какво ще ти кажа... - Доближи устни до лявото ухо на коня и докато го галеше, заговори му благо: - Помни, че дълго си живял с дракони. А тук има само няколко вълка. Няма да ме изложиш, нали?

Конят изпръхтя тихичко, опитваше се да обърне глава към него, за да го погледне с голямото си тъмно око.

- Знаех си - похвали го варваринът. - Хайде да тръгваме.

Вървеше съвсем близо до коня, хванал здраво юздата, а със свободната си ръка галеше главата му. Поведе жребеца, който малко се запъваше, право към вълците, и заговори на Троун:

- Трябва да отидем при другите. При Гарваните.

Показа с ръка накъде иска да се отправят, но Троун изръмжа и цялата глутница веднага се изпречи пред човека и коня. Хирад се закова на място, впил пръсти в юздата, а жребецът заби задните си копита в пръстта. Варваринът се намръщи и завъртя глава. Петте вълка го гледаха едва ли не умоляващо. Пак не долавяше заплаха в тях. По-скоро го предупреждаваха.

- Какво има сега? - разпери той ръце.

И сякаш в отговор Троун изтича покрай него към изгряващото слънце. Към Арлън. Спря, озърна се и изръмжа повелително.

- Недей така, Троун. Бивакът е ей там.

Хирад пак посочи навътре в гората. Троун изръмжа недоволно и зави накъдето варваринът искаше, а другите вълци го последваха колебливо.

Хирад се метна на седлото и подкара инатящия се кон подир тях. Наведе се и пак зашепна насърчителни думи в ушите на жребеца.

Не се надяваше много да завари Гарваните на същото място и преглътна разочарованието си. Но когато се приближи, веднага забеляза нещо нередно. Огънят не беше залят с вода, а до него още имаше наръч сухи клони. Защо не ги бяха отнесли, за да си накладат огън при следващата нощувка? Скочи на земята и огледа внимателно.

Нямаше следи от схватка, но Гарваните бяха потеглили твърде припряно - калта беше разровена от копита на коне, препуснали в галоп. Хирад клекна и се навъси още повече. Побутна с пръсти калта и погледна Троун, който го наблюдаваше.

- Какво е станало тук? - промърмори варваринът.

Тръгна по следите на конете. Скоро разбра защо пръстта е изровена. Не само три коня бяха тръгнали от бивака на Гарваните. Хирад виждаше разширяващата се следа от много повече копита.

За него беше ясно, че тримата са заловени. Без да се стряска от ръмженето на Троун, той яхна коня си и тръгна покрай безбройните отпечатъци от копита в калта. Накъдето и да са ги отвели, той ще отиде там и ще ги освободи. Не можеше да се примири, че са пленени. Те бяха Гарвани.

Той също.

18

След бурното море през последната седмица река Арл им се стори съвсем кротка. „Океански бряст“ спокойно навлезе в устието с прилива, всички платна издути от вятъра, духащ право на север. Обраслите с дървета брегове се издигаха в заоблени хълмове на запад и внушителни отвесни канари на изток, по-нататък имаше обширни полета преди езерото, от което изтичаше реката.

От юг до северозапад край водата се издигаха в дъга стръмнини, по които дърветата растяха нагъсто, после склоновете преминаваха в мрачни планини. Пристанищният град Арлън заемаше западния бряг, до дълбоководните кейове спираха и океански кораби, а рибарските лодки се приютяваха в по-плитката част.

Прекосяващите езерото мОряци можеха да видят целия град, проснат по склона и завършващ със замъка, чиито чисто бели каменни зидове сияеха в светлината на утрото, а над четирите му кули плющяха флагове. В този ден обаче белотата му беше някак матова. Никой в Балея не бе виждал слънцето задълго сякаш от цяла вечност. Трупащите се ниско, натежали от влага облаци почти винаги закриваха небето, докъдето поглед стигаше. Застудяваше необичайно, ята от прелетни птици поеха на юг твърде рано, някои насекоми измряха преждевременно или не снесоха потомство, а в селата се чудеха какво да сторят с лошата реколта и се плашеха от неминуемия глад идната година.

Ериан стоеше при носа на кораба, съзнанието ѝ още беше замъглено от ударите през маната. Тепърва трябваше да се възстановява, а не ѝ помагаше и бъркотията в чувствата, откакто се откъсна от Лиана.

Утешаваше се, че прави нещо, за да опази дъщеря си, не липсваше и острата тръпка от очакването да види Дензър толкова скоро. Но все по-силен ставаше копнежът да прегърне пак Лиана, да погледа хубавото си дете как играе между плодните дръвчета. Сутрин бузите ѝ бяха мокри от сълзи - насън не можеше да си налага да бъде сдържана. А през последните три дни я споходи ново чувство. Страх.

Боеше се, че никога няма да си възвърне способността за извършване на заклинания - това скоро би я смазало. Измъчваха я и опасения какво ще завари в Арлън. Ако Ренерей не грешеше, Черните криле отново набираха сила, а Селик беше жив - най-близкият помощник на покойния Травърс, в чийто очи пламтеше същата настървена лудост. Вече се бе сблъскала с него веднъж, тогава загуби прекрасните си близнаци.

Знаеше, че мъката по тях няма да изчезне никога. Това втвърдяваше решимостта ѝ да продължи започнатото. Никой нямаше да ѝ отнеме още едно дете.

Тази сутрин ѝ олекна малко и когато Ренерей я доближи, не ѝ се прииска елфидата да я остави на мира. Ренерей се взря в очите ѝ, опитваше се да отгатне настроението ѝ.

- Как си? - попита и се облегна до Ериан на фалшборда, извила глава към нея.

Ериан сви рамене.

- Горе-долу. Главата ми не е толкова мътна.

- Това добре ли е? - усмихна се елфидата.

- Да, общо взето. Най-много се радвам, че почти пристигнахме. Това пътуване беше доста дълго за мен.

Ренерей кимна и усмивката ѝ се стопи.

- Разбирам нетърпението ти. Но в Арлън трябва да бъдем предпазливи. Дензър е прав, не бива да слизаш от кораба. Ние ще го намерим вместо теб.

- Май е така...

- Какво те тормози?

Ериан въздъхна. Никак не ѝ допадаше да се чувства безпомощна и да не може да се справя с избухливостта си.

- Дразня се, защото не успявам да се свържа с него. Явно и той не може да достигне съзнанието ми. Богове! Та ние дори не знаем дали Дензър е в града. И сега по неволя ще тършуваш из улиците. Най-много да привлечем вниманието на онези...

- Черните криле ли?

Ериан кимна, не се насили да произнесе името.

- Няма да са наблизо - заяви елфидата.

- Нима? - тутакси се ядоса Ериан. - Защо си толкова сигур- на? Попитай Трюун на какво са способни. Когато бях с Гарваните, тънехме в увереност, че сме ги изтребили още преди да бъде извършено заклинанието Крадец на зората. Кълна се, че видях как собствената ми магия уби Селик. А ти ми казваш, че е оживял. Лицето на Трюун е достатъчно доказателство за това...

Тя с досада махна кичурите, които вятърът пусна пред очите ѝ. Вдъхна дълбоко и отпусна длан върху ръката на Ренерей.

- Тези типове са опасни. За тях работят и магове. Просто те умолявам да внимаваш. Рен, ти си ми добра приятелка. Не си позволявай немарливост. Залогът е животът на моята дъщеря.

Елфидата кимна.

- Не забравям и за миг. Ще се вслушам в думите ти. И ще намерим Дензър, не се притеснявай.

Ериан отвори уста, но не каза нищо, защото откъм рулевата кабина отекна вик. Обърнаха се - капитанът сочеше към източния бряг, където дърветата постепенно се разреждаха и отстъпваха пред обработваемата земя около езерото. Ренерей напрегнато се вторачи натам. Плаваха по талвега на реката и до брега имаше поне сто разкрача. Сенките под короните на дърветата пречеха на Ериан да види какво е забелязал съгледвачът от мачтата.

- Какво има там? - попита тя.

- Конници. - Елфидата се взираше, без да помръдне. - Четирима. Съгледвачи са.

Макар че се доверяваше на острото ѝ зрение, Ериан промълви неволно:

- Но аз не виждам нищо.

Ренерей я погледна и отвърна търпеливо:

- Съгледвачи са, защото яздят коне, които са бързи в галоп, но издържат и на дълъг път. Освен това носят твърде оскъдна броня и леки оръжия. Но най-важното е, че са елфи. Те вече знаят, че ги открихме.

- Нас ли търсят?

- А кого според теб? - промърмори елфидата с малко принудена усмивка.

- Как тъй?! - поддаде се на яда си Ериан, забравила мимолетното ведро настроение. - И кой ги е пратил? Кой знае, че пристигаме?

- Сигурно в Арлън ще научим - каза Ренерей и пак се загледа в ездачите, които очите на Ериан не различаваха.

Почувства се по-безпомощна от всякога, пак я обзе страхът за живота на всички, които бяха свързани с нея. Изведнъж се оказа, че е опасно да спират на пристанището. Дали Черните криле ги причакваха? По-вероятно имаше магове и войници от Дордовер. Все пак можеше да разчита на подкрепа. За щастие Гарваните бяха някъде наблизо.

* * *

До следващото утро, когато им оставаше по-малко от един ден път, Незнайния успя да уталожи опасенията на стражата си от листернски кавалеристи и те вече не смятаха, че застрашава живота на Дарик. Сега двамата яздеха начело на поход- ната колона. Поне в момента вятърът не брулеше безмилостно, а между облаците понякога просветваха снопове слънчеви лъчи.

Земите, спускащи се плавно към западния бряг на езерото Арлън, не изглеждаха толкова безрадостно. На Незнайния му поолекна, Дарик обаче се зъбеше навъсено.

- Ама че пленник си и ти... - изсумтя, щом долови поредния озадачен поглед на свой войник.

- Жалко че изобщо ме смяташ за пленник - подхвърли Незнайния.

Дарик си подъвка устните и се извърна за миг.

- Ще ми се да повярваш - каза накрая, - че го правя за ваше добро. И аз съжалявам, че бяхме принудени да ви отнемем оръжията и да държим Илкар и Дензър под охрана от магове. На никого от нас не му допада това.

- Просто изпълняваш заповеди, а? - поклати глава Незнайния.

Дори не можеше да се сърди на генерала. Само искаше да му втълпи най-сетне каква е истината.

- Обясниха ми - предпазливо сподели Дарик, - че вашата поява в Арлън може да доведе до големи беди.

- Тъй ли било? Боговете да са ни на помощ! - прихна Незнайния преди да се усети. - И какво бихме могли да направим според този, от когото си чул обяснението?

- Да си навлечете смъртта, докато се опитвате да стигнете до Ериан.

- Не сме известни с това, че се оставяме да ни убият лесно. Впрочем ние се заблуждавахме, че ще дойдете доста по-късно. Нямаше да сте заплаха за нас, ако не бяхте в града, нали?

Дарик се намръщи по-сурово.

- Незнаен, никога не бих заповядал на хората си да се сражават срещу Гарваните. Не си ме разбрал.

- Вярно, не те разбирам. Доколкото ни е известно, в Арлън има неколцина съгледвачи от Дордовер. Надявахме се да стоим настрана от тях.

- Неколцина ли? Много са ти остарели сведенията. Сега са повече от триста и ще пристигнат още, ако не се лъжа.

Сърцето на Незнайния пропусна един удар.

- Триста... Вие за какво се подготвяте в Арлън? В края на краищата Ериан не си води цяла армия, нали?

- Нито тя, нито елфите, които бдят над нея, са опасни за нас. Знаеш не по-зле от мен, че не само Дордовер и Листерн искат да се доберат до детето.

Още преди Дарик да довърши изречението Незнайния се смръзна.

- О, богове... Защо не помислих за това по-рано?!

- Моля?

- Още преди два дена усетих, че не са далеч. Не е за вярване, че не се досетих веднага. - Незнайния се вторачи в учудените очи на Дарик. - Закрилниците са тръгнали към Арлън, нали?

Генералът кимна.

- Колко са?

- Всичките, предполагам - отвърна Дарик.

- Те ще ви изколят. Значи имате триста души в Арлън и още двеста с теб? Дарик, ще си пропилеете живота лекомислено, дори да дойдат още подкрепления. Нима не си го проумял?

В погледа на пълководеца пролича, че изобщо не го е убедил.

- Виждал съм как се бият. Ние не сме като западняците. Имаме и подкрепата на мнозина магове. Ще надделеем, убеден съм в това.

- И така да е, тогава ще изтребите моите събратя. Ясно ти е, че ще сторя всичко по силите си, за да ти попреча.

- Изпълнявам заповеди, Незнаен.

- Аз пък не предавам тези, на които съм верен.

Най-сетне Незнайния почувства зародиш на гняв, но за съжаление го пробуди опасността, надвиснала над Закрилниците.

Съжаляваше Дарик за неговата самонадеяност и невежество. Макар че бе виждал Закрилниците в битка, той не разбираше съзнанията им, техния устрем и всеотдайност, по които напълно се различаваха от обикновените войници. Да си хитър тактик е чудесно, но не напразно всички се бояха от Закрилниците. Кавалеристите на Дарик нямаше да се окажат първото изключение от правилото. А и от Ксетеск несъмнено бяха изпратили предостатъчно магове, за да подсилят още повече страховитите си бойци.

Явно страстите се нагорещяваха прекомерно...

- Защо според теб - попита Незнайния - Дордовер толкова жадува да си върне властта над Лиана?

Дарик се засмя.

- Напълно излишен въпрос. Тя не се владее. Я се огледай - силата ѝ унищожава Балея. Убеден съм, че тя няма вина за това, но трябва да бъде възпряна. Не сме ли единодушни поне по този въпрос?

- Да - кимна Незнайния.

- Но?... - подкани го Дарик.

- Но тъкмо маговете в Дордовер пробудиха магическата ѝ дарба. Ериан я е отвела оттам, защото именно те не са успявали да я контролират. Двете са отишли при Ал-Дречар.

- А те да не би да я обуздават? - Дарик размаха ръка към всичко наоколо. - Чух какви ли не вести, видях какво е сполетяло Грейторн и Трънливата гора. Слушай, Незнаен, наистина ми е криво, че стигнахме до това. Отнасям се най-дружески към вас. Да, вие смятате, че сте направили единствения възможен избор. Отначало и аз клонях към вашето мнение, но научих прекалено много, за да съм съгласен с вас. Ериан е направила голяма грешка. Лиана трябва да бъде под надзора на Школите. Няма друго решение.

Незнайния не се и запита дали Дарик е искрен.

- Значи очакваш онези в Дордовер да я контролират? Дарик, те са намислили да я убият. Използват те, за да я предадеш в ръцете им. Може и да не я погубят хладнокръвно, но ще се погрижат да умре. Знам, че не би искал да се случи.

- Няма да се случи, докато още дишам - отсече пълководецът.

- Значи е най-добре и ти да се озърташ кой дебне зад гърба ти - поклати глава Незнайния.

Дарик вдигна поглед към небето. Още имаше малки петънца синева, но дъждовните облаци бързо напираха от изток. Значи в столицата Корина вече се изливаше поредният порой.

Дарик се озърна към втория по старшинство офицер.

- Айзак, дай заповед да продължат ходом. Ще спрем след една миля.

- Слушам, сър. - Айзак вдигна ръка с изпъната длан. - Ходом!

Заповедта беше предадена и мигновено изпълнена по цялата колона.

- Знаеш, че и Черните криле са замесени - добави Незнайния, когато забавиха ход между хълмовете, по които вятърът плъзгаше вълни от разлюляна трева.

Дарик се вторачи в него за миг, после вдигна рамене.

- Не биваше да се изненадвам. Щом замирише на проблеми с магията, те се втурват да бунят хората и да сипват сол в раните. Значи е още по-важно да се погрижим за безопасността на Ериан.

- Поне в това нямаме разногласия.

- Виж какво... Когато всичко остане в миналото, надявам се все още да бъдем приятели един за друг.

Тези думи жегнаха Незнайния.

- Няма да го бъде, ако оставиш Лиана под властта на онези, които искат тя да умре. Нито пък ако убиваш мои събратя. Моля те да ме извиниш, но ще вървя с онези, на чието приятелство все още мога да се уповавам.

* * *

В ума на Троун се бе развихрила буря и той знаеше, че другите от глутницата го наблюдават с подозрение. Долавяше колко са озадачени, уплашени и гневни, но нямаше как да им предаде онова, което преживяваше в дълбините на съзнанието си. Самият той трудно го понасяше. Оставаше му само да се надява, че глутницата както винаги ще следва водача си, вместо да се нахвърли срещу него или човека събрат.

Промъкваха се бързо по следите на множеството хора и коне към огромните водни простори, на чийто бряг имаше човешко селище. Троун се надяваше там да намери отговор, който ще сложи край на злото във въздуха.

Усетът му го подтикваше да съпровожда човека събрат, да го опази до края на пътешествието, но беше принуден да се бори със себе си - хората бяха не плячка, а заплаха. А той не се колебаеше да премахва заплахите за глутницата. Но този човек събрат, също като предишния в още тлеещите спомени, го разбираше толкова добре...

Троун знаеше, че е така. Затова беше водач на глутницата, но се чувстваше самотен. Различен.

Пак се мяркаха спомени, далечни и забулени. Прав на два крака... загуба на бързина, сила и инстинкти... безбройните следи и миризми недостъпни... От тези спомени го болеше и той изръмжа, за да се избави от тях. Но откакто видя събрата човек и спътниците му, не можеше да си върне предишната яснота.

Изви глава да провери следват ли го вълците и конникът. Подуши въздуха на бегом. Не оставаше много време.

* * *

Хирад яздеше след вълците по следите на поне стотина конници, а на душата му олекваше. Илкар, Дензър и Незнайния бяха живи. Елфът бе пуснал на земята едната си ръкавица с надеждата, че Хирад ще я намери. Дори и това подсказваше, че наистина са пленници. Тоест той трябваше да ги намери и освободи. А Троун още вървеше с него...

Варваринът си казваше, че далеч не всичко е наред, но все не успяваше да пропъди мисълта, че Троун знае какво върши. Хирад се доверяваше на инстинкта му, без да го интересува дали е в човешкия или вълчия си облик.

Та нали и Троун принадлежеше към Гарваните?

19

Насочиха „Океански бряст“ към Първи кей по средата на необичайно тихия следобед. Началникът на пристанището отдавна се бе отказал да праща лоцман, който да помага в безопасното акостиране на елфическия кораб. Да минат между плитчините в езерото беше несравнимо по-лесно от промъкването до Херенденет.

Капитанът изреди отсечени заповеди, платната бяха свити, накрая само платното на фокмачтата остана изпънато и корабът бавно и безупречно доближи пристана.

- Доста е оживено днес - отбеляза Ренерей.

- Така ли? - разсеяно промърмори Ериан, чийто поглед шареше в търсене на нейния съпруг или друг от Гарваните.

- Ами да - сви рамене елфидата. - Имахме късмет, че не ни дадоха сигнал да пуснем котва навътре в езерото.

- И сега какво ще правим?

- Ако не си против, ще се прибереш в каютата и няма да се показваш. Опитай да се свържеш с Дензър. Аз ще сляза на брега и ще поразпитам, да видим какво мога да науча. Едва ли е трудно да бъдат намерени Гарваните.

- Не е трудно - потвърди с усмивка Ериан.

Да те разпознават веднага ласкае самолюбието, но за нея беше излишен риск в момента. Тя побърза да покрие с качулката червеникавокестенявата си коса. Мнозина се заглеждаха в изящния океански съд на елфите.

Как копнееше да стъпи на твърда земя - осъзна чувството за сигурност, което тя ѝ даваше, чак когато се лиши задълго от него.

Ренерей стисна ръката ѝ.

- Ериан... Ще го намеря и ще го доведа тук скоро. Разчитай на мен.

- Разчитам! - Ериан обви шията ѝ с ръце и я прегърна силно. - Благодаря ти. Но побързай...

Ренерей се отдръпна леко, за да я погледне в очите, после я целуна по бузата.

- Ще отплаваме със сутрешния отлив и всяка вълна ще те доближава до Лиана, а Дензър ще бъде до теб.

Тези думи отекнаха ликуващо в душата на Ериан и сълзите потекоха едновременно с широката ѝ усмивка. Отвърна на целувката на Ренерей и припряно слезе под палубата. Чуваше отгоре шумовете от връзването на кораба за кнехтовете. Можеха да натоварят припаси още днес и да се отправят към Херенде- нет заедно с Гарваните, силни и непобедими.

Метна наметалото върху облегалката на стола и се просна на койката. Най-после можеше да си отдъхне.

* * *

Ренерей пъргаво слезе по подвижното мостче и се озова на гъмжащото от хора пристанище. Веднага долови някакво особено напрежение.

Реши да разбере какво става, тръгна нехайно, кимаше на всички, чиито лица ѝ бяха познати; но всеки миг беше нащрек в търсене на причината. Всичките четири дълбоководни кея бяха заети, пред корабите бяха струпани сандъци и денкове и тя се промушваше между докерите, които бързаха да пренесат стоките към пазарите или да ги натоварят за превоз към вътрешността на Балея.

Елфидата продължаваше ловко напред въпреки дейната шетня наоколо, а вятърът носеше възтежичка миризма на риба откъм пазара зад нея. Малко по-нататък странноприемницата „Езерен дом“ привлече погледа ѝ. Уж само беше странно притихнала, но друго беше далеч по-интересно - затворени врати и капаци на прозорците и обръч от градски стражници, които не допускаха минувачите да доближат входа.

Ренерей се примъкна по-наблизо и спря до рамото на докер, който заедно с групичка мъже и жени зяпаше фасадата на „Езерен дом“.

- Неприятности ли е имало? - подхвърли му тя.

Загрубялото от соления вятър червендалесто лице се обърна към нея.

- Току-що стъпи на сушата, а?

- Толкова ли си личи?

- Иначе как не си научила досега, малката? Откак се показа слънцето, целият град все за туй приказва. Графът изритва оттук Черните криле.

Нейното лице сигурно се скова или трепна за миг, защото изражението на докера тутакси стана неприветливо, челото му се набръчка и той целият настръхна.

- Туй не ти ли харесва?

- О, щом се махат, направо съм щастлива. Тревожи ме обаче, че изобщо са дошли тук.

- Плашат те, нали? - смекчи се погледът му.

- Много. Те никак не харесват елфи.

- Твоя си работа. Но сега се знаем и ще те наглеждам, ако съм наоколо - посочи той очите си и кимна. - А ти внимавай...

Ренерей му се поклони сдържано, но с уважение.

- Вече съм ти задължена. Да те питам още нещо... - колко от тях са в града?

- Черните криле ли? - Той вдигна рамене. - Трийсет-чети- рийсет. Но до залез отдавна ще са далеч.

- Надявам се. - Тя пак срещна погледа му. - Аз съм Ренерей.

- Доницк - представи се докерът. - Всеки ден съм на кейовете.

- Аз пък все плавам - подсмихна се елфидата. - Вече се знаем. И една молба - видиш ли Гарваните, ела на „Океански бряст“.

Не изчака отговора му. Знаеше, че Доницк ще изпълни молбата ѝ, ако срещне Гарваните или чуе нещо за тях. Докерите можеха да бъдат полезни съюзници, стига да знаеш как да говориш с тях. Този път Ренерей не се стремеше да набави припаси на по-ниска цена, а се уповаваше на тяхната сила и зорки очи.

Продължи обиколката на пристанището - искаше да огледа кому принадлежат другите акостирали океански кораби и готови ли са за плаване. И трите бяха дълги над сто стъпки. Над единия видя флага на укротилия се барон Понтоа, другите бяха елфически, пристигнали от Калеюс.

Не забеляза нищо обезпокоително в товаренето и разтоварването. Не откри признаци, че може да качат Черни криле на борда. Усмихна се. Това вече нямаше значение. Графът беше свестен човек, макар да прекаляваше понякога в надзора над всичко случващо се в неговия град. Не би допуснал повторно Ловците на вещери в Арлън.

Доницк щеше да пусне мълвата по кейовете и в Соления квартал с претъпканите от къщурки и складове улици, затова Ренерей се запъти право към пазара на Площада на столетието. Там се продаваше всичко, освен най-скъпите стоки, и тя очакваше да чуе между сергиите, ако прославени бойци като Гарваните са дошли в града.

Трудно сдържаше вълнението си, докато обикаляше гъмжащия от хора площад, намина едва ли не във всяка странноприемница и гостилница. Дали не се надяваше, че ей така ще влезе и ще зърне Гарваните насядали около маса?

Знаеше си, че ще ги познае веднага, без да ги е виждала нито веднъж. Делеше почти цялото си време между Херенденет и морето, но бе чувала какви ли не легенди за тях. Огромният мъжага с бръсната глава, наричан Незнайния воин. Брадатият Дензър с неизменната черна роба и лула. Чернокосият самоуверен елф Илкар. Плещестият могъщ варварин Хирад. Ами ако с тях е и Троун Вълка?

Само че нямаше и помен от Гарваните. Не се учуди, но и не успя да потисне разочарованието. От единствената мисловна връзка на Ериан с Дензър знаеше, че е най-вероятно да пристигнат по-късно вечерта.

Ренерей не пропусна да спомене кого търси пред онези, на които се доверяваше да не дърдорят излишно. Накрая реши да се върне на пристанището.

Недалеч от Рибния пазар градски страж на кон ѝ заповяда да се отдръпне. След него вървяха мнозина войници на Арлън от двете страни на други ездачи. Ренерей веднага се сля с леко раздразнената от пречката тълпа, долепила се до стените от двете страни на улицата. Гледаше как извеждат Черните криле нагоре по хълма на север. Вероятно щяха да ги изгонят извън владенията на графа. Взираше се във всяко лице, търсеше мъчителите на Трюун и преглъщаше напиращите проклятия. Остави на множеството да ги изпрати с подигравки и се отдаде на омразата си към тези мъже, към татуираните черни рози и криле на шиите им, на безмерното презрение към всичко, в което те вярваха. Трюун щеше да носи до края на дните си белезите. Докато имаше жив Ловец на вещери, над маговете навсякъде по света щеше да виси заплахата от безмилостна разправа заради „престъплението“ да притежават магическата дарба.

Безмълвно пожела на всички Черни криле скорошна гибел, а когато се обърна, погледът ѝ веднага се спря на двама стройни мъже, които вървяха петдесетина разкрача след тях и се смесваха с минувачите, които припряно продължиха по пътя си. Не се различаваха от търговци, запътили се към пазара за коприна, но такова предположение щеше да е твърде далеч от истината.

За Арлън изобщо не можеше да се каже, че е глупак. Маговете съгледвачи бяха още едно средство да предотврати завръщането на Черните криле в неговия град. Ренерей си позволи усмивчица, докато вървеше към кораба, но ѝ се искаше графът да бе пратил убийци подире им.

* * *

Поредната гръмотевична буря се задаваше и небето притъм- ня твърде рано, когато кавалерията на Дарик и тримата му пленници доближиха Арлън от североизток.

След мисловната връзка с лагера на Дордовер южно от града и осъществилият я маг, и Дарик бяха малко озадачени. Щом пратениците на генерала се върнаха с думи на сдържано приветствие от графа, Дарик реши да разположи бивака си отделно от своите съюзници по неволя, а пленниците да отведе в града.

Пълководецът тънеше в недоумение и безпокойство. „Океански бряст“ - елфическият кораб, с който би трябвало да пътува Ериан, бил видян да плава срещу течението на реката още рано сутринта. Но маговете от Дордовер не бяха стъпвали на борда, дори не опитали да пратят вест на кораба. Смяташе подбудите им за съмнителни. Засега се оправдаваха с неясни за него разпоредби на пристанищната управа. Но пък неговият маг бе подразбрал от мисловната връзка, че никой от тях не е припарвал до началника на пристанището или до градските старейшини.

Генералът разбираше, че е неизбежно самият той да разговаря с графа. По-късно щеше придирчиво да разпита представителите на Дордовер какви ги вършат.

Предпочете да язди с Гарваните, около които в широк кръг се бяха подредили десет негови конници. От цялата тази нелепост му беше тежко на душата, а като знаеше какво преживява Дензър, ставаше направо непоносимо. Никак не му олекваше и от отровните погледи, с които магът от Ксетеск го стрелкаше, докато минаваха през града.

- Е, какво се мъти? - попита Незнайния. - Защо не може да ни държите във вашия бивак?

- По военни съображения - сковано отвърна Дарик. - Не искам да пострадате, ако нещо се обърка.

- Тоест когато се обърка -враждебно изграчи Дензър.

- Дензър, не ме затруднявай още повече - каза му генералът.

- О, разбира се. Ще ми бъде много неприятно, ако ти създам някакви неудобства.

- И на мен не ми харесва - натърти Дарик. - Но ако не бях аз, друг щеше да се заеме с вас и сега щяхте да бъдете оковани във вериги.

- Трогнат съм от твоята доброта! - изфуча магът.

Пълководецът се изви на седлото, за да го гледа в очите.

- Дензър от Ксетеск, искам да разбереш добре едно нещо - аз съм войник на Листерн и това е чест за мен. И като войник получих заповед да ви заловя и отведа на сигурно място, където ще бъдете задържани. Ще го направя. Не е нужно да ми харесва или дори да съм съгласен със заповедта. От мен се иска само да я изпълня. А в момента нарушавам всяко правило за ескортиране на пленени магове, защото се уповавам на уважението и доверието си към вас. Не се опитвай да ме убедиш, че е трябвало да постъпя другояче.

Пак се обърна напред, стомахът му се сгърчи на топка. Изрече отвратителни думи, но поне беше доволен, че ги чуха войниците от охраната. Мина немалко време преди Незнайния да го заговори отново:

- Кое ще бъде сигурното място - замъкът или затворът?

Веждите на Дарик трепнаха.

- Уви, затворът. Постоянно го пазят магове, мога да добавя и свои хора.

- Значи говореше съвсем сериозно? - промълви Илкар, искрено разочарован.

Дарик не намери сили да го погледне.

- Аз винаги говоря сериозно.

Пазарите бяха затворени, но всички кръчми и гостилници светеха, шумни и препълнени. Арлън беше неузнаваем по тъмно. Слезлите на брега моряци се наливаха до пръсване с бира и по-силни питиета, а проститутките блаженстваха - алкохолът развързваше кесиите, удавяше обещанията към близки, останали у дома, и разпалваше неустоима похот.

Неприятностите бяха неизбежни, но пък имаше и множество патрули на градската стража, рядко се стигаше до по-тежки произшествия. В затвора, където Дарик неохотно вкара пленниците си, тази вечер още нямаше провинили се пияници, само вонеше на предишните му обитатели.

- Не ме карайте да съжалявам за решението си - посъветва ги пълководецът, когато лично затвори вратата, обкована с желязо, в която имаше малко зарешетено прозорче.

- Не си представям къде другаде бих искал да съм в момента - промърмори Дензър.

- Все пак какво искаш да ни кажеш? - настойчиво попита Незнайния, застанал пред прозорчето.

- Знам, че не сте сторили нищо лошо, но ви моля да повярвате, че правя това, за да ви опазя живи.

- Генерале, не ни е нужна такава помощ - укори го Незнайния. - И ако поискаме, ще излезем оттук.

- На моите хора е заповядано да ви убият. Моля ви, не ги принуждавайте да изпълнят заповедта. Нямате нито оръжия, нито брони, а на броени крачки от тази врата чакат магове, настроили зрението си към спектъра на маната. Ще се върна колкото се може по-скоро.

- Допускаш ужасна грешка - изсъска Дензър. - Само аз мога да я спася. Те ще я убият. Тази кръв ще опетни твоите ръце, а аз ще те намеря на всяка цена.

- Ако се окаже, че си прав, няма и да се браня срещу теб - рече му Дарик.

Отдалечи се в плен на отново изплувалите съмнения, засилени не само от думите на Гарваните, а и от явната нерешителност на дордоверците. След като поговореше с графа, имаше какво да обсъди надълго и нашироко с Горстан, старшия маг на Дордовер в Арлън.

* * *

Незнайния загърби прозорчето и погледът му се натъкна на безкрайно презрение в очите на Дензър.

- Всичко върви по план, нали? Длъжен съм да призная, че твоята тактическа хитрина се оказа ненадмината - да спасим Ериан, като се оставим да ни тикнат в затвора. Моите поздравления. Ти ще си отговорен за смъртта на дъщеря ми.

Тъмният маг прекрачи в килията, широка десетина стъпки, и се озова пред него.

- Дензър, остави ме да помисля малко, моля те - хладнок- ръвно отвърна Незнайния.

Не искаше да се впуска във все същите спорове от последните два дни.

- За какво? Как хитро ще ги принудим да ни оковат към стените ли?

Дензър разклати с дрънчене една от веригите, провиснали от халки в стените.

Незнайния се взря в Илкар, който повече си мълчеше, откакто ги плениха. Предполагаше какви мисли се въртят в главата на Илкар. Открай време се доверяваше на способността му да намери вярното решение. Но сега дори елфът не би открил нищо добро в затварянето им тук. За жалост и Незнайния не виждаше какво биха могли да сторят. Отначало се надяваше да останат при кавалерията, под стража в някоя палатка на бивака. Дори когато влязоха в града, още разчиташе да ги държат в замъка. Не се съмняваше, че ще убеди графа да им върне свободата - все пак му беше стар приятел.

Но това... Не успя да го предвиди. Без оръжия и брони, без възможност дори да започнат заклинание. Без изход. Най-неп- риятно му беше, че не знаеше как да отговори на Дензър. Гарваните бяха заловени и толкова.

- Знам, че в момента изглежда зле... - подхвана просто за да каже нещо.

- Зле?! - Дензър се вкопчи в куртката му. - Този град скоро ще гъмжи от дордоверци, а жена ми направо им падна в ръчичките, без да я предупредим. Ще я спипат преди да се е опомнила и тогава можем да броим колко дни живот са останали на дъщеря ми. Боговете да се сгромолясат дано, Незнаен, ние бяхме единствената ѝ надежда! А ти какво направи? Позволи да ни наврат в гнусна килия! Изглеждало зле... Да пукна, ако това не са най-уклончивите думи, които съм чул от много време.

Незнайния леко го побутна да се отмести.

- Съжалявам. Не очаквах да ни доведат тук.

- И сега какво? - смънка Дензър, гневът му угасна в миг, както бе избухнал.

Незнайния завъртя глава. Нямаше полза да премълчава истината.

- Не знам.

- Великолепно! Значи е време да се настаня удобно в това местенце.

- Не, Дензър, време е да си поговорим. Ти от самото начало беше убеден, че дордоверците ще я убият, сега знаеш и как ще го сторят. Има обаче и друго, което надуших още в Грейторн. Все бръщолевиш, че единствено ти можеш да се справиш с тази беда. Сега искам да знам как. Хайде да те чуем.

Незнайния се надвеси над Дензър, който си седеше и го гледаше, отметнал глава назад.

- Не разбирам какво искаш да чуеш.

Незнайния се наведе към лицето му.

- Ти си ми близък приятел, освен това си маг с изумителни дарби. Но ей този юмрук ще ти строши зъбите по-бързо, отколкото ще се сетиш за заклинание. Знам, че криеш нещо, което те принуждава да вършиш и говориш глупости. Ще науча какво е то и не ме интересува дали ще ми кажеш по своя воля, или ще се наложи да гадая по парчета от зъбите ти.

Илкар ги гледаше, опрял гръб в отсрещната стена на смрадливата килия, и се питаше доколко Незнайния е решен да изпълни заканата си.

- Дотам ли паднахме? - вметна елфът. - Седим в затвора и се заплашваме?

Другите двама не му отговориха.

Виждаше, че и Дензър претегля наум решимостта на Незнайния. Мълча дълго, после подкани грамадния мъж да се дръпне, бръкна под ризата си и извади сгънати листове.

- Когато се върнах в Ксетеск, преведох още от текста на Предсказанието.

Илкар се изправи пъргаво.

- Колко листа си...

- Шест - не дочака въпроса му Дензър и сви рамене. - Съжалявам.

- И сега ще ни уверяваш, че поредната ти малка тайна не е кой знае колко важна, нали?

Дензър тръсна глава, лицето му помръкна от печал.

- Няма. Илкар, аз мога да спася Лиана. Мога да спася всички ни. Наистина.

Илкар и Незнайния се спогледаха. Бяха чули почти същото и преди Дензър да извърши Крадеца на зората. Ухилиха се едновременно.

- Но това е чудесно - каза елфът. - Не виждам причина да се държиш като смахнат.

- Има си и последствия - добави Дензър и Илкар се смръзна веднага. - Ще умра.

Генерал Дарик влезе в замъка с четирима свои войници. Въведоха го в разкошна дневна с разпален огън в камината и го помолиха да почака, ако желае. Съобщиха му, че графът е на банкет по случай раждането на сина на виден търговец, но ще се върне преди полунощ.

След толкова дни на мокрото седло и треперене от студ в под- гизнала палатка Дарик не устоя на изкушението да хапне топла супа и да поседи до камината. Заръча да нахранят войниците му, изпрати един от тях със съобщение за Изак и чак тогава седна в креслото.

Бореше се с дрямката и размишляваше. Той си бе представял, че щом пристигне в Арлън, ще започне товаренето на кора-’ би за плаването до незнайния остров в архипелага Орнаут, откъдето бе дошла Ериан. Дори си представяше, че просто ще седне да поговори с Ериан, за да ѝ обясни какво става, докато елфичес- кият кораб откарва представители на Дордовер и Листерн към целта, която се молеха да достигнат, за да съхранят Балея.

Но както научи, дордоверците не бързаха за никъде и явно оставяха на него да се нагърби с всичко. Такова „сътрудничество“ между Школите не вещаеше нищо добро.

Когато влезе през портата на замъка, забеляза колко спокойни са стражниците, конярите се усмихваха, докато поемаха грижите за конете на кавалеристите. Изглеждаше, че се смятат за победители, без да подозират какви сили се струпват към тях с всеки изминал миг.

Дарик очакваше графът да се прибере в добро настроение, но Джасто се държеше хладно, макар и думите му да бяха любезни, когато си стиснаха ръцете:

- Генерал Дарик, каква приятна изненада!

- Ваша светлост! - почтително склони глава пълководецът.

- Заръчах да донесат кана греяно вино. Ще пийнеш ли с мен?

- Може би мъничко - усмихна се Дарик. - Тази вечер с тази гореща супа и греяно вино съм готов да се заблудя, че е настъпила зимата.

- Може и така да е - отвърна графът, напълни два сребърни бокала и му подаде единия. Покани го с жест да се настани в едно от креслата пред камината. - Тази магия не е на добро, както чувам, студ и дъжд налегнаха града ми твърде рано. Всичко е заради едно момиче, нали?

- Да - кратко потвърди Дарик с намерението да научи какво знае Джасто.

- Хм... Изглежда, че тук сме били късметлии досега - вятър, дъжд и малко светкавици. - Устните на графа трепнаха. - А вече имаше урагани, земята погълна цял град. Дори Корина не остана незасегната. Чух, че вълните разбили кейовете там. Е, ще ми кажеш ли за какво си дошъл?

- Да намеря момичето - направо отговори генералът. - И да я отведа на безопасно място, където ще обуздаят силата ѝ преди още беди да са сполетели Балея.

- Всички онези дордоверци в бивака южно от града за същото ли са дошли?

- Би трябвало - кимна Дарик. - Но май не са направили нищо повече от разпъването на палатките.

- А минаха две седмици, откакто са тук - спомена графът и отпи от виното. - Е, аз не ги закачах, защото бяха самата любезност при всяко идване в града. Наеха за плаване „Слънцето на Калеюе“, черпиха се с моите хора и не изтърваха нито думичка за заниманията си. Твърде странно е обаче, че са се съюзили с Черните криле, които не са нищо повече от тъпи главорези. Бях принуден да ги изхвърля от града си днес. Досега смятах, че Школите са единодушни в омразата си към тези хора.

- Моля?! - промълви стъписан Дарик.

Не му се вярваше, че наистина е чул казаното току-що от графа.

- Още по-изненадващо за мен е, че човек с твоята чест и положение в обществото участва в подобен сговор. Струваше ми се, че Листерн няма да падне до такава низост - отсече Арлън.

- Ваша светлост, длъжен съм да...

Графът рязко вдигна ръка.

- Седим в моя замък и ще говоря аз, докато имам какво да кажа. Научих, че си довел около двеста кавалеристи, които са се разположили северозападно от града. Върни ги по домовете им, генерал Дарик. Не са необходими тук. Няма повече да търпя войски на Школите в града си. Черните криле са прогонени, твоите съмнителни съюзници ще отплават към Орнаут да намерят това дете и всичко ще се нареди добре.

Арлън пак напълни бокаласи. Дарик се изправи, не го свърташе на едно място. Още не му се вярваше...

- Граф Арлън, моля ви да ме изслушате. - Знаеше, че говори прекалено високо, но се сдържаше. - Черните криле... Казвате, че действат съвместно с хората от Дордовер?

Не можеше да приеме, че подобни думи излизат от собствената му уста. Арлън го позяпа недоумяващо.

- Не знаеше ли?... Да, явно не си знаел.

- Така е и се опасявам, че не мога да напусна вашия град, макар и да давам клетва, че войници на Листерн няма да сторят зло на нито един ваш поданик. В града ще се лее кръв, ако аз не се намеся.

- Драги ми генерале, оставяш се във властта на чувствата. Попитай който искаш гражданин какво се случи тази сутрин. Аз уталожих страстите. Черните криле бяха натирени с подвити опашки. Няма с кого да се сражаваш тук - засмя се Джасто и поклати глава.

Пълководецът не си позволи да избухне.

- Ваша светлост, в пристанището ви има елфически кораб, пристигнал преди часове.

- „Океански бряст“ - кимна Арлън. - Красив е, нали?

- Трябва да ми разрешите веднага да се кача на борда.

- Трябва, така ли? - изви вежди графът. - Генерал Дарик, не съм свикнал с подобен тон в собствения си кабинет.

- Въпреки това настоявам. Ще ми разрешите ли?

- Не. - Арлън също стана от креслото. - И докато не ме убедиш, че това е наложително заради безопасността на града, ще продължа да отказвам.

Разярен, Дарик се приведе към него над масата.

- Щом искате доказателства, че са нужни предпазни мерки, почакайте малко и ще ги получите в изобилие. Но Ериан Маланвей, майката на детето, заради което е целият този хаос, се намира на онзи кораб и трябва да бъде опазена. Единственият начин да го постигнем е като ме пуснете да се кача на кораба, който незабавно да се отдалечи от пристанището.

- Отдръпни се, генерале, иначе моите хора ще те настанят в килиите, които ти позволих да ползваш, за да затвориш в тях мои приятели. Май много си се уплашил от Гарваните и сега разбирам защо. Не искаш да се срещнат с Ериан, нали? Още от кого се боиш - от Черните криле ли? Наистина ли си въобразяваш, че ще успеят да се промъкнат през моята стража, за да докопат Ериан?

Но Дарик не се отдръпна, а хвана графа за яката на скъпата копринена риза и платът се разкъса с пращене.

- Гарваните са в затвора, защото се боя за живота им, също както за вашия! - развика се той. - Не ме плашат Черните криле, по дяволите! Явно не сте чул всички новини от изток. - Бутна Арлън назад, възрастният мъж се подпря на креслото си и се тръшна в него пребледнял. А Дарик откри, че ръцете му треперят. Не само от гняв. - Силите на Ксетеск идват и ако корабът не се махне, Закрилниците ще са готови да сринат града, за да се доберат до него.

20

Доницк излезе със залитане от пивницата „Бушприт“ и лъ- катушно потегли към дома си. Вечерта бе минала приятно, настроението беше необичайно весело - хората още приказваха как графът е прогонил Черните криле сутринта.

А той мразеше тази сган, дори бе вървял подир позорното „шествие“ чак до покрайнините на града и едва тогава се върна на кейовете да си довърши работата. После веднага се запъти към пивницата и побърза да гаврътне първата от многото чаши, с които отпразнува събитието.

Наближаваше полунощ и го подканиха да си тръгне, защото затваряха. На прага той прегърна съдържателя, който и тази вечер му позволи да пие на вересия. Сутринта сигурно щеше да си спомни съчувствието в погледа му и пак би го налегнала досадата. Но засега реши да се поразходи, за да си избистри ума и да се улиса в спомени.

Времето пак се влошаваше. Вятърът щипеше, на север отвъд планините тътнеха гръмотевици, на юг към устието на реката вече проблясваха мълнии. Все пак вятърът още беше свеж, без да вледенява, и Доницк тръгна към кейовете. Защо да не погледа акостиралия „Океански бряст“ преди да се върне в пустия си дом и да си легне сам както всяка нощ през последните дванадесет години? И той бе чул какво си шепнеха хората в града - магията носела скорошните беди, - но не обръщаше внимание. Ако е вярно, Школите ще се преборят с несгодите. Там знаят какво да направят.

В нощната тишина стъпките му отекваха от стените на складове, зърваше резките силуети на кранове, чуваше поскърцва- не на дървени корпуси във водата и се усмихваше за миг-два.

Тогава го изпълваше такава гордост... Ожени се за магьосница, която не искаше от живота нищо повече, освен да заживее в Арлън, да ражда деца и да дарява с великолепните си умения за пречистване и изцеление онези, които се нуждаеха от тях. И дъщеря им беше благословена със същата дарба. Щом навърши десет години, Доницк изпрати нея и майка ѝ със сълзи на радост в очите, когато заминаха за Джулаца.

Двете така и не пристигнали в града на Школата. Убили ги бандити, когато нападнали колата. Но по-късно Доницк научи истината. Черните криле се постарали маговете да не се множат излишно.

В тази късна доба отново го притисна унинието. Макар да работеше до изнемога и да пиеше до вцепенение, за да забрави, винаги имаше часове, когато тежкото бреме го смазваше.

Разтърка лицето си с длан и отправи към небето молитва боговете да бдят над душите им. Нищо друго не му бе останало. Дори вече не жадуваше за отмъщение. Само щеше да го потисне още повече, да засили болката.

Облегна се за малко, сърцето му се разтуптя, задъха се. Вторачи се в земята под краката си, докато престана да се люшка, дишаше дълбоко и проклинаше помътеното от пиене съзнание, което подхвърляше спомени като гърчещи се в пламъците на погребална клада тела. Примига бавно, за да махне сълзите, преглътна скръбта и се загледа напред. Видя „Океански бряст“ наблизо, по-нататък беше рибният пазар, а след него - домът му и постелята. Да, пуст, но беше по-добре от нищо.

Продължи по пътя си, прозяваше се и го обзе нетърпение да се просне в леглото, и чак призори да се събуди по принуда от птичите песни. Закрачи по-бързо и подмина кораба с усмивка. Махна с ръка на елфа, който бдеше на палубата, и той отвърна на жеста. Доницк не можа да види дали пазачът също се усмихва, но му стигаше, че го поздрави. Харесваше повечето елфи. Долавяше тяхната близост с магията.

Пак се прозина и усети остра миризма на риба. Скоро щеше да си бъде у дома. Заобиколи края на пазара и кеят остана зад ъгъла. Тогава ги видя - промъкваха се в нощта бавно и безшумно, стиснали в ръце мечове и кинжали. Металът проблясваше мътно под показващата се за малко луна. Доницк се вторачи в тях, без да спира, всичко се оплете в ума му. Десет... не, двайсет... Отначало ги помисли за градски стражници, но веднага разбра, че се е заблудил.

Вървеше към тях, макар в главата му да мъждукаше прозрението, че се държи като глупак. Но те не гледаха към него - взираха се в далеч по-голяма плячка. В „Океански бряст“.

Черни криле. Вървяха нагло към пристанището, макар че им бе забранено да се връщат. Доницк побесня неудържимо от мъката по отдавна мъртвото си семейство и от оскърблението към графа и града.

- Ей! - кресна и се втурна натам, без да го е еня за опасността.

Те се озърнаха и спряха. Водачът им безмълвно размаха ръце и всички застинаха на местата си. Главата му беше покрита с качулка. Не помръдна повече, докато чакаше.

- Махайте се! - изрева Доницк и посочи с две ръце улицата, водеща на север. - Махайте се! - Пак не му стигаше въздух. - Стража!

Но наоколо нямаше никого. Сепна се, обаче беше твърде къс- но да отстъпи. Спря тромаво пред главорезите.

- Тук сте нежелани. Вече ви прогониха. Вървете си.

- Хайде по-кротко - проточи закачуленият. - Малко си прекалил с пиенето и не знаеш какво приказваш. Ние сме приятели на всички, освен на онези, които отричат истината. Заведи двама от хората в дома си.

Доницк въртеше глава.

- Не. Нямате работа тук. - Вдиша с усилие и погледна към замъка. - Стра...

Изгаряща болка избухна в гърдите му. Рязко изви глава - онзи с качулката го бе доближил толкова, че надушваше дъха му. Болката вцепени цялото му тяло. Доницк изпъшка, силата му се изцеждаше с всеки миг.

- Не бива да възпираш праведните - прошепна закачуленият в ухото му. - Не бива да се изпречваш между нас и злото. Нека душата ти намери покой.

Закачуленият отстъпи и изтръгна кинжала от тялото му. Доницк се свлече на колене и му хрумна нелепо, че лъсналата по камъните негова кръв е твърде тъмна. Смръщи се и докато тъмнината се сключваше около него, изпита разочарование, че не можа да им каже, че са го ограбили приживе.

* * *

Ренерей се бе върнала на „Океански бряст“ още преди полунощ след повторното напразно търсене. Не чу от никого да е зървал Гарваните в Арлън, но пък научи, че голям кавалерийски отряд от Листерн се е разположил северозападно от града, и страховете ѝ се засилиха. Капитанът много държеше да отплават не по-късно от зазоряване на другия ден, иначе рискуваха да стигнат до устието по време на прилива. А ветровете бяха непостоянни, откакто започна Пробуждането на Лиана, и приливът можеше да им попречи да излязат в открито море.

Ериан запазваше хладнокръвие и Ренерей се уповаваше на непоклатимата ѝ увереност, че Гарваните ще се появят, макар и със закъснение. Но вече минаваше полунощ, а Ериан бе заспала. Ренерей пак усети безпокойство и крачеше напред-назад по палубата. В ума ѝ се таеше подозрението, че нещо е потръгнало зле.

Нощта беше тиха, но вятърът носеше студ. Тя се покатери бързо по стръмната стълбичка към рулевата палуба, където бдеше нощният часови.

- Спокойно ли е всичко, Трюун? - попита, щом разпозна своя брат.

Той се обърна и сви рамене.

- Е, приятелите на Ериан никакви ги няма, иначе видях един пияница преди малко и току-що чух крясъци ей там. - Посочи към рибния пазар. - Може да се е скарал с някого за жена или са му се сопнали, защото е крънкал пари за още пиене. - Двамата се засмяха. - А ти защо не можеш да заспиш?

- Тревожа се тях. За Гарваните де. В Арлън никой не е чувал за пристигането им, затова пък Черните криле са се навъртали в града чак до вчера. В Арлън е напечено...

- Напечено ли?

Ренерей махна с ръка към града.

- Едни хора усещат, че нещо ще се случи, без да се досещат за причината, други си въобразяват, че всички грижи са изчезнали с изгонването на Черните криле...

- Ти какво би казала?

- Че трябва да се махнем оттук в първия удобен момент.

Ренерей се загледа към рибния пазар - там имаше някакво раздвижване. Може би пияницата залиташе нанякъде или при малко повече късмет някой идваше с вест за Гарваните...

- Ти виждаш ли... - озърна се към брат си, но Трюун вече вадеше тънкия си елфически меч от ножницата.

- Виждам. Вдигай всички на крак. Идват Черните криле.

Тя мигом се спусна по стълбичката на главната палуба. Бутна вратата и в този миг задрънча камбаната до руля, гласът на Трюун отекна надалеч:

- Събудете се! Събудете се! С оръжия на палубата! С оръжия на палубата! Нападат ни от сушата! Събудете се!

Нямаше да млъкне, докато не види първите елфи да излизат от трюма.

Ренерей тичаше по тесния коридор и блъскаше с юмруци по вратите, устремена към каютата на капитана.

- Ставайте! Нападат ни Черните криле. Ставайте!

Тя се втурна в каютата, без да почука. Капитанът вече нахлузваше брича си. Ренерей откачи колана с меча от куката зад вратата и му го подхвърли заедно с кожената куртка.

- Колко са?

- Може би към трийсетина. Трюун е горе. Нямаме много време. Промъкнаха се в сенките откъм рибния пазар.

- Изведи Ериан и скачайте зад борда. Ние ще ги забавим тук. - Капитанът видя, че тя се колебае, и добави: - Върви! Тя е най- важна.

Ренерей изхвърча от каютата. Втората врата отляво водеше към каютата на Ериан, която едва сподави писъка си, когато елфидата нахълта. Още навличаше ризата си през глава.

- Ериан, аз съм, няма страшно.

Пребледнялото лице се показа над яката на ризата, пръстите на Ериан непохватно и припряно опъваха плата надолу.

- Какво става? - попита отмаляло.

Ренерей отгатна по погледа ѝ, че вече знае.

- Черните криле нападат кораба. Трябва да те изведем оттук, но искам да запазиш спокойствие.

Само че елфидата виждаше колко е закъсняла с тези думи. Ериан се разтресе цялата, пръстите ѝ не се справяха с копчетата на яката.

- Какво... аз...

Вторачи се в Ренерей ококорено и заприлича на животинче, попаднало в капан. Елфидата грабна наметалото ѝ.

- Ставай, трябва да се махнем веднага.

- Чакай малко - смънка Ериан, заоглежда се трескаво, кършеше ръце, после изтри длани в панталона си. - Искам да...

- Веднага! - рязко я прекъсна Ренерей и улови ръката ѝ. - По-късно ще се плашиш. Сега трябва да излезем оттук.

- Не им позволявай да ме докоснат.

- Няма да им позволя, докато имам капка кръв в тялото си.

Ренерей я издърпа в коридора, където отекваха тропот на крака и гръмогласни заповеди откъм палубата.

* * *

Трюун биеше камбаната и крещеше, но не откъсваше поглед от тях. Вече виждаше, че са много повече от трийсетина, както му се бе сторило отначало. Идваха добре въоръжени, носеха си три дълги дъски, също и куки с дълги въжета. Нямаше време да вдигнат платната на кораба и да отвържат въжетата от кнехтовете. Значи щеше да се стигне до ръкопашна схватка. А в стомаха му беше кисело от страх, ослепеното око смъдеше от спомена за болката. Нямаше обаче да се издаде.

Щом първите моряци изтичаха от трюма, той скочи на главната палуба.

- Сковали са подвижни мостчета, сигурно имат и арбалети. Можем да ги възпрем, но искам щитове на палубата. Ти - спря един, който профуча край него - бягай за лъковете. Нужни са ни незабавно.

Черните криле на бегом се разделиха на две групи. Повечето се устремиха право към „Океански бряст“ с дъските, неколцина бяха вдигнали щитове отпред. Мъжете в по-малката група изостанаха и забавиха крачка.

- Арбалети! - извика елф, застанал на рулевата палуба.

Трюун погледна към брега. Времето не стигаше. Обезсърчи се от усърдната подготовка на Черните криле за атаката. Не можеше да се надява, че ще сбъркат в нещо.

- Изнесете най-после тези щитове! - кресна той. - И къде са лъковете?! В името на божиите сълзи, размърдайте се!

- Пазете се! - отекна нечий вопъл.

Стрели от арбалети изсвистяха над палубата, повечето паднаха във водата зад кораба, една-две се забиха в мачтите. Първия път им провървя.

Тряскаха врати, след секунди се събра целият екипаж. Стрелците с лъкове се прикриха зад трите мачти в търсене на удобна позиция, други изправиха щитове зад релинга откъм брега.

И на кея крещяха - носещите подвижните мостчета минаха напред, от двете страни мечоносци ги пазеха с щитове. Следващият залп от стрели долетя по-ниско, четири се забиха в щитове, една щръкна от крака на елф. Той се свлече с пъшкане на палубата и други двама го отнесоха.

Мъжете на брега надигнаха дъските и ги стовариха. Две отскочиха от релинга и се хлъзнаха встрани, но третата разби дър- венията и се заклещи здраво.

- Разкарайте тази гадост от кораба ми! - изрева капитанът, който също се хвърли към релинга.

Елфи се наведоха да изтикат хлабавите дъски, а лъковете от палубата пратиха първите стрели към врага, които повалиха един с арбалет и двама мечоносци. Но други вече тичаха по заклещеното подвижно мостче.

- Махнете ги! - заповяда капитанът.

Накрая избутаха едната дъска, Черните криле на брега, които държаха втората, не позволяваха да помръдне. А по третата връхлиташе бедата.

Деветимата оцелели с арбалети изстреляха третия си залп към елфите, бранещи релинга около третата дъска. Трима паднаха със стрели в коремите и краката. Черни криле с мечове в ръцете налетяха към събраните нагъсто щитове, а от кея неспирно пускаха стрели по елфите. Нападащите знаеха какво правят и точно изпълняваха заповедите. Елфическите лъкове свалиха неколцина от подвижното мостче, но Черните криле си пробиха път до палубата и започна кървава схватка.

* * *

Слети шумове, мяркащи се неясни фигури, дъх на страх и трескавата възбуда на сражение зашеметяваха сетивата на Ериан. Пулсът ѝ туптеше в шията, в устата ѝ горчеше, а в ума ѝ нямаше нищо, освен видения за окървавената стая в кулата, нейните убити синове и жестоката усмивка на Селик. Потрепери и затвори очи в напразен опит да пропъди спомените.

Ренерей вървеше пред нея, избутваше другите и я теглеше към палубата. Виковете звучаха по-силно, но още не се чуваше звън на стомана. Измъкнаха се горе сред хаос от тичащи крака, размахани ръце и свистене на стрели. В палубата попиваше локва кръв.

Ериан се остави Ренерей да я издърпа надясно, заобиколиха рулевата палуба, за да се отдалечат от неизбежното сражение, и изтичаха нагоре по тясна стълбичка към кърмата.

- Така - обърна се към нея елфидата. - Не умувай, а се качи на релинга и скачай. Аз ще скоча веднага след теб. Има вълни, но водата е достатъчно топла. Ще плуваме към кораба при следващия кей. Разбрахме ли се?

Ериан я гледаше втрещено. Под тях водата, която люшкаше кораба, тъмнееше заплашително. Вторачи се в тази чернилка, виждаше как се гърчи в очакване да я сграбчи и да я засмуче надолу.

Преглътна тежко, за да потисне гаденето. Главата ѝ се замая.

- Няма ли лодка? - попита, без да осъзнава докрай какво се иска от нея.

- Няма! - сопна се Ренерей. - Не стига време да спуснем някоя. Хайде, Ериан! Моля те... Ще се измъкнем. Няма да те изоставя.

Кърмата беше висока, до водата имаше двайсетина стъпки. Ериан чуваше плисъка на вълните в корпуса сякаш отдалеч. Завладя я представата как се забива в студената повърхност и как водата я обгръща отвсякъде, докато потъва. И после онези невидими ръце ще се вкопчат, за да я повлекат към дъното, да я задържат, ритаща безпомощно. Ще усети как дробовете ѝ ще се пръснат, накрая ще вдиша, но само за да нагълта вода. Ще се задави, пак ще се опита да поеме въздух, ще кашля и пищи, но никой няма да я чуе. И накрая ще се предаде, за да остане завинаги пленница на дълбините...

- Ериан, какво ти става?

Ренерей завъртя с учудваща сила треперещото ѝ тяло към себе си.

- Не мога - смотолеви Ериан задъхано. - Не мога...

Зад тях виковете изригнаха с нова сила, придружени от звънкия трясък на острие в щит.

- Трябва да го направиш - настоя елфидата. - Ако превземат кораба, ще те хванат. Не можем да те излагаме на този риск.

- Но си готова да ме хвърлиш в езерото? Не! - сприхаво отказа Ериан и стисна релинга така, че кокалчетата на юмруците ѝ побеляха.

- Но от какво се боиш? - Този път Ренерей я завъртя по-крот- ко, за да надникне в очите ѝ. - Моля те. Трябва да го направим.

- Няма да виждам какво има под мен - смънка Ериан, убедена, че елфидата няма да разбере страховете ѝ, ще ги сметне за глупост. - Моля те, не ме принуждавай...

Ренерей млъкна, явно трескаво обмисляше какво да стори. Челото ѝ се сбърчи, очите ѝ се присвиха. След миг поклати глава.

- Не бива до постъпвам така, но...

Движението ѝ беше светкавично и Ериан нямаше време да помръдне. Елфидата се наведе, хвана я за бедрата и я метна зад борда.

* * *

Лъковете на елфите се огънаха отново, но Черните криле се трупаха, зарязаха другите подвижни мостчета и тичаха по онова, което екипажът не можа да избута. Първите си пробиха път в плътен клин до палубата и битката се разгоря. Последва нов залп от арбалетите, един елф изтърва лъка и падна, вкопчен в стрелата, щръкнала от гърдите му. Останалите не чуха мъчителното му охкане, сражаваха се за кораба и живота си.

Трюун с лекота пое удар върху щита и замахна, но противникът се защити умело, после опита да го блъсне със своя щит и да го съсече с обратен замах. Трюун се наведе назад и отстъпи крачка. Онзи прекрачи напред, но не нападна отново веднага.

Трюун се озърна мигновено - екипажът на „Океански бряст“ стоеше в полукръг около Черните криле. Десет от тях вече бяха на палубата, другите прииждаха по широката дъска. Ясно беше какво искат да постигнат, а елфите не бяха достатъчно, за да ги възпрат.

Още един рояк стрели от арбалети повали и последния им стрелец с лък. С победния вик от брега мечоносците нападнаха още по-свирепо надясно. Трюун се бранеше и нямаше какво да стори срещу пробива в най-слабата част от защитата на кораба. Изтласка назад врага и примижа болезнено, като видя как острие разсече рамото на елф, кръвта плисна като фонтан и опръска палубата.

Щом си отвориха проход, Черните криле се разгърнаха в плътна редица по палубата, останалите също трополяха по подвижното мостче. Защитниците на кораба скоро щяха да бъдат притиснати в обръч. Трюун кресна на капитана и пак опита да промуши противника си.

* * *

Ренерей прелетя над релинга веднага след Ериан и се гмурна почти безшумно. Ериан обаче не бе паднала във водата. Размахала ръце панически, тя се хвана за релинга и увисна от кърмата - прекалено уплашена, за да цопне долу, и твърде отмаляла, за да се издърпа обратно на кораба.

Откъм рулевата палуба се чуваше рев от много гърла. Ренерей се обади тихо, но ясно:

- По-бързо, Ериан, скоро ще загубим кораба. Направи го сега. Тук няма нищо друго, освен вода, в която ще се спасиш.

- Идвам... - промърмори Ериан.

Пребори се с виденията за ада под повърхността, за посягащи ръце и давене, и намери сили да се пусне.

В този миг стоманено острие опря в гърлото ѝ и силни пръсти се впиха в ръката ѝ.

- Нека аз да те спася - провлачено изрече глас, който ѝ смрази кръвта. - Всъщност много държа да го направя.

Тя погледна нагоре, видя лицето над себе си и запищя.

21

Дарик навлезе в галоп между палатките, още от седлото викаше с все сила Айзак. Командирът изникна тичешком от мрака и генералът скочи от коня.

- Вдигай всички по тревога! Искам ги на конете и готови за тръгване по-бързо от всякога! Изпрати съобщение на дордовер- ците, че настоявам да стоят далеч от „Океански бряст“. Ако намериш техните магове, които бяха с нас, обясни им, че вече не са желани в редиците ни.

- Сър?... - озадачи се Айзак.

- По-късно! Трябва незабавно да отидем при кораба. Мисля, че се задават големи неприятности.

- Слушам, сър!

Айзак се завъртя на пети и хукна. Дарик го видя да праща млад войник, за да удари сигналната камбана, след пестеливите заповеди хора се втурваха към огражденията за конете, рязко се отмятаха платнища, бивакът се огласи от цвилене и пръхтене, дрън- чене на метал и все по-многогласен хор от подканящи викове.

Дарик също вече тичаше, за да яхне нов кон. За стотиците мъже около него нямаше нищо по-важно от бързината, с която изпълняваха заповедите.

В огражденията наглед цареше неописуем хаос, но пълко- водецът не би се заблудил - всички коне бяха наредени според подробни указания и всеки кавалерист можеше да стигне до своя, без да се бави и суети. Айзак бе дотичал някак преди него и отново си дереше гърлото:

- Излизайте по-скоро и се строявайте по ескадрони на първия сборен пункт! Първи! - Вдигна ръка със събрани прави пръсти, за да видят знака и онези, които не можеха да го чуят в гъл- чавата. - Напред, Листерн, напред!

Дарик се ухили. Призивът щеше да прозвучи твърде неприятно за маговете от Дордовер, ако стигнеше до ушите им. Тези магове, които високомерно дебнеха всяка негова крачка, този път не се мяркаха никъде. Ако имаха поне мъничко здрав разум, вече се бяха махнали от бивака.

Провираше се на зигзаг между конете, насочвани към изхода от загражденията. И последните кавалеристи затягаха ремъците на седлата и се мятаха върху тях с развети наметала. Дарик стигна до кобилата, доведена от личния му коняр. Тялото ѝ лъщеше в светлината на факлите, главата ѝ се виреше гордо, оглавникът и юздата блестяха от чистота. Както винаги. Генералът кимна с благодарност, пъргаво възседна кобилата, смуши я с пети, прескочи оградата и препусна в галоп към сборния пункт, където завари притеснения Айзак.

- Много сме пипкави - заяви старшият му заместник, на когото Дарик се доверяваше във всичко.

- Боговете са ми свидетели, Айзак, колко се радвам, че не служа под твое командване. Да вдигнеш кавалерийски отряд от сън за толкова кратко време сигурно е ненадминато постижение.

- Което не променя факта, че нямаме време за губене.

И последните вече доближаваха ескадроните си.

- Нареди им да слушат внимателно.

- Генералът ще говори! - разнесе се надалеч гласът на Айзак, докато той вдигаше ръце над главата си и ги разперваше встрани.

Всички се смълчаха на секундата.

- Няма да препускаме по открито поле към врага. Онези от вас, които са се сражавали редом до мен преди години, помнят тръпката на атаката. Този път е друго. Ще минаваме по тесни улици край домовете на невинни хора и не искам нито един от тях да пострада. Ще бързаме, но и ще бъдем предпазливи. Не пипайте оръжията си преди да стигнем до пристанището и преди да чуете заповед за бой. Не знам какво точно ни предстои там, но имайте едно наум - онези, които смятахте за съюзници, може да не са такива. Тръгваме, за да спасим едно дете от убийци. Длъжни сме да съхраним живота на невинните. Напред, Листерн!

Отрядът потегли с оглушителен тропот и викове към Арлън.

* * *

Хирад свърна на юг, за да поведе вълците встрани от южните подстъпи към града. Не го бе намислил предварително. Щеше му се да влезе в града по-близо до пристанището, но видяното от билото на хълм около две мили разстояние го смути силно.

От бивак, където лагерните огньове още пламтяха ярко, стотици пешаци и конници се бяха устремили към кейовете с фенери и факли в ръце. Предположи, че това са силите на Дордовер. А запад но от тях широко тъмно петно доближаваше града в неуморен бяг през мъждиво осветените от луната поля.

Идваха мълчаливи и страховити като черен плащ, стелещ се по низините. Те не се нуждаеха от фенери и коне. Нито пък от почивка. И щом пристигнеха в Арлън, адът щеше да се отвори. Закрилниците... Поставят ли им задача, ще изпълняват заповедите безмилостно и ще прегазят всекиго по пътя си.

Хирад знаеше кой би могъл да ги възпре, но се чудеше къде може да е той. Държат го някъде под стража. Може би при дор- доверците, но там не би могъл да се промъкне навреме. Реши да рискува и тръгна към другия бивак, чиито светлини видя на две мили северно от града.

Доближи го, следван по петите от Троун и малката глутница. Завари бивака почти опустял. Личеше колко припряно е тръгнала войската. Платнищата на палатките бяха отметнати встрани, изоставените огньове догаряха, стойките за оръжия бяха празни, някои дори съборени от бързане. Забеляза само двама мъже, по-скоро останали да наглеждат всичко, а не да го пазят. Стояха до големия огън по средата, над който висяха няколко казана. Копията им стърчаха забити в пръстта, двамата протягаха ръце да ги стоплят над пламъците, а вятърът развяваше наметалата им.

Хирад не разчиташе, че ще убеди Троун да изчака по-назад, затова невъзмутимо навлезе в бивака. Надяваше се вълците да не нападнат, ако не даде знак, а с тази глутница зад него събеседниците му може би щяха да станат по-сговорчиви.

Войниците нито го видяха, нито го чуха до последния момент заради бученето на вятъра и променливите отблясъци на огъня. Когато ги стресна, държаха се както очакваше и малко го досмеша. Грабнаха копията си, обаче заотстъпваха облещени. Спогледаха се и мълчаливо се съгласиха, че положението е безнадеждно - нямаше да се спасят с бягство, нито щяха да надделеят в схватка.

Хирад спря коня си и скочи на земята. Усети как Троун пристъпя до него към топлината на огъня. Войниците не продумва- ха, а зяпаха останалите вълци.

- Внушителна гледка, нали? - подхвърли варваринът, опрял ръка върху дръжката на меча си. - Но не са опасни... поне не за всекиго.

- Искаш ли нещо от нас? - престраши се единият войник.

- Досетлив си. Искам Гарваните. Къде са?

Чак тогава го познаха и се втрещиха още повече.

- Казаха ни, че си мъртъв - смънка вторият младеж. - Вълците те убили...

- Заблудили са ви. Сега кажете за Гарваните.

- Отведоха ги в Арлън. В затвора.

Хирад кимна. Гарваните в затвор... Призна си, че той е виновен за това оскърбление, и потисна гнева си.

- Ами Дарик къде е? Впрочем къде е и цялата ви кавалерия? Стига да сте от Листерн. Бивакът ви е добре подреден, не може да е на дордоверци.

- В Арлън е неспокойно...

Двамата пак се споглеждаха и варваринът ги разбираше - в края на краищата бяха предани на Дарик.

- Чуйте, ясно ми е, че изпълнявате заповеди, но каквото и да си мислите, всички искаме едно и също. Кажете ми какво става. Няма да изтичам при генерала да му издам от кого съм научил. Току-виж ми помогнете да спася мнозина от вашите приятели, а нямам време за спорове с вас.

Подвоумиха се, единият сви рамене, другият отвори уста.

Конницата препусна към пристанището. Генералът смята, че се готви предателство. Отиде да се погрижи за безопасността на „Океански бряст“.

- Това ли е всичко?

И двамата кимнаха, но Хирад дори не почака да се увери. Извъртя се, хвана юздата на коня и щом се метна на седлото, пак погледна войниците.

- Боговете да изгорят дано, доста по-зле е, отколкото си мислите. Дордоверците настъпват към пристанището от юг, а Закрилниците идват подире им. Ако можете някак да пратите съобщение на Дарик, направете го. Знаете къде отивам аз. - Смуши с пети жребеца и подхвърли през рамо: - Благодаря ви. Тро- ун, да тръгваме.

Подкара в галоп и вълците не изоставаха.

* * *

На Ренерей ѝ идеше да извика, да насърчи Ериан, че е видяла какво се случи и ще направи дори невъзможното, за да я отърве от Селик, но не биваше да се издава. Така само щеше да загуби свободата си, а може би и живота си.

Черните криле завладяха „Океански бряст“ с неочаквана лекота и Ренерей се проклинаше заради бавенето. Но Ериан беше толкова уплашена, не успя да я махне от кораба навреме. Сега чуваше писъците ѝ, докато Селик я вдигаше обратно на борда. Дано поне Трюун има някакъв шанс да бди над нея. Горкият, сигурно се страхува не по-малко от Ериан...

Но първо трябваше да се погрижи за собственото си спасение. Водата беше студена, все по-бурният вятър неспирно обливаше лицето ѝ с пръски и пяна. Кожените дрехи натежаваха, а мечът, макар лек и вързан на гърба, пречеше на усилията ѝ да остане на повърхността.

Насочи се към закътаното пристанище на рибарите. Там поне нямаше да се мярка пред очите на Черните криле, чийто замисъл беше очевиден. Докопаха Ериан и кораба само за да се доберат до крайната си цел - Лиана.

Ренерей се питаше какво ли знаят. По неволя предположи, че са научили и накъде трябва да отплават. Та нали точно разпадането на защитното заклинание на Ал-Дречар доведе „Океански бряст“ тук, а всеки по-схватлив маг би доловил нарушенията в потоците мана на юг.

С пестеливи силни движения напредваше през ниските вълни. Виждаше тъмния силует на вълнолома, зад който се криеха по-крехките лодки и корабчета на рибарите, откакто съществуваше град Арлън. Въпреки по-спокойните води на езерото се случваше да налети буря откъм планините и имаха нужда от убежище.

Стигна до края на вълнолома и предпочете да плува нататък, вместо да върви в тъмното по тясната ивица чакъл при основата му. Студеният вятър щеше да я смрази до костите щом излезе от водата. Гледаше подмятаните от вълните и вятъра малки дървени съдове и си казваше, че мнозина от рибарите ще прекарат безсънна нощ в молитви към морските богове лодките им да останат невредими до сутринта.

Близо до брега мислите ѝ пак се върнаха към Ериан и „Океански бряст“. Не ѝ се вярваше градските власти да попречат на похитителите да отплават, дори да ги забавят много. Лиана бе потънала в своята Нощ и нейната участ, както и съдбата на Балея, зависеше от пристигането на Ериан, Дензър и Илкар на Херенденет, за да подкрепят все по-немощните Ал-Дречар. Но и Черните криле се бяха настървили да бързат, а тяхното решение на проблема беше немислимо. Детето на Единството трябваше да оцелее.

Черните криле обаче също щяха да се натъкнат на пречки. Нуждаеха се от елфите, за да ги преведат невредими през протоците около Херенденет, а елфите щяха да поискат в замяна Ериан да остане жива. Значи Селик нямаше да се разпорежда безпрекословно и това даваше на всички тях някаква надежда. Тоест и пред Ренерей имаше един-единствен път - да намери Гарваните и заедно с тях да се качи на кораб, който да следва, ако не и да изпревари „Океански бряст“ към бреговете на Херенденет. И дано там им стигнат силите да надделеят.

Но когато се измъкна на брега и затрепери от внезапния студ, Ренерей чу отсечени заповеди на елфически език да отекват из кейовете, чу и гръмовен тътен на стотици копита, засилващ се с всеки удар на сърцето, зърна и светлини, доближаващи от югозапад. Тя се втурна на север зад рибния пазар към Площада на столетието. Чудеше се дали вече нещо зависи от нея. Все едно, длъжна беше да опита, значи трябваше да открие Гарваните.

* * *

Ериан скоро остана без сили дори да пищи, а Селик само стоеше пред нея с кривата си усмивка и я чакаше да се изтощи. Страхът, погнусата и безнадеждността я погълнаха, малко ѝ оставаше до пълната безпомощност. Непоносима болка човъркаше корема ѝ, породена от безмерния ужас, докато накрая гаденето ома- ломощи цялото ѝ тяло. Тя се разтрепери, сълзите се стичаха по бузите. Изобщо не се възпротиви, когато Селик я изтегли обрат- но на неестествено притихналия „Океански бряст“.

Той вървеше пред нея, стиснал в юмрук предницата на ризата ѝ, пръстите му ту дърпаха, ту се опираха в гърлото ѝ. На главната палуба я блъсна към осветения от факли кръг и останалите Черни криле се развикаха победно. Тя се олюля, но не падна, въртеше глава да види какво се е случило.

Опръскани от кръв дъски и греди, елфи с наведени глави, пазени от мъже с мечове, проснати тела, някои от тях още помръдваха. До нея един елф бе притиснал с две ръце плътта около стрелата, забила се дълбоко в бедрото му. Сгърченото му лице бледнееше, а Черните криле равнодушно гледаха как се опитва да спре кръвта. И Ериан само гледаше - Лиана неволно ѝ навреди така, че още не беше способна да го излекува със заклинание.

И на другите кораби бяха запалили светлини, когато екипажите се събудиха от шума на битката. Ериан се надяваше те и онези в града, които също бяха чули, да дойдат и да ѝ помогнат някак. Само на това можеше да се уповава, както и на разсъд- ливостта на Ренерей, която не би направила глупавата грешка да се покатери обратно на борда без подкрепления.

Застави се да погледне Селик, като събра остатъците от ня- когашната си самоувереност.

- Получихте каквото искахте. Сега се погрижете за ранените преди и тяхната смърт да се прибави към кръвта, опетнила злодейските ви ръце.

Той я доближи и поклати глава.

- Не така, Ериан. Не мислиш ли, че няма с какво да ме принудиш?

- Но искаш да имаш екипаж, с който този кораб да отплава, нали?

Тя чуваше думите от устата си, само че гласът не звучеше като нейния. Пресекваше, липсваха предишните сила и самочувствие. Напрягаше се, за да вижда ясно Селик, чието съсипано лице и хрипливо дишане напомняха всеки миг какво му бе причинила. В устата ѝ загорча още повече от съжалението, че не го бе довършила преди години.

А в очите му откриваше омраза - дълбоко вкоренена, мрачна и разяждаща душата. Той бе подготвял залавянето ѝ шест години, вече нямаше съмнение. Време, когато тя се бе радвала на спокойствието в Дордовер, без да ѝ хрумне, че е възможно. Нали го бе убила? Но ето че стоеше пред нея като сбъднат кошмар и имаше пълната власт над живота ѝ - това я ужасяваше най-силно. Черните криле за втори път застрашаваха и нея, и семейството ѝ. Стигаше да си го помисли и сърцето сякаш се преобръщаше болезнено в гърдите ѝ. Не виждаше как да ги възпре. Особено него.

Какъв избор имаше? Селик не би допуснал да му се изплъзне и откаже ли да го отведе при Лиана, пак ще обрече и дъщеря си, може би и Балея на гибел. Също както ако му се подчини. Озова се в безизходица и оставаше само да печели време, докато води към Лиана онези, които замисляха смъртта ѝ.

- Е, какво ще правиш? - изгъгна Ериан.

- Нямам намерение да ги оставя да умрат - отвърна Селик. Щракна с пръсти към някого от хората си и му посочи елф, който непременно би умрял от загуба на кръв. - Но скоро ще им бъде оказана помощ чрез маната, ако разбираш за какво намеквам.

- Какво?!

Всичко изскочи в паметта ѝ за миг - дните, когато беше пленница в замъка на Черните криле. Там научи, че са си осигурили подкрепата на магове предатели. Още тогава се отврати, но сега се почувства още по-безсилна.

От усмивката на Селик отпуснатите му устни се изпънаха неестествено.

- Не го смятай за измяна. Казах „помощ“. В края на краищата всички искаме да сложим край на бедствието, в което ни въвлече необузданата магия на твоята дъщеря.

Ериан се метна към него с присвити пръсти, готова да издере кожата от лицето му, но той я парира с лекота.

- Да не си я докоснал! - изграчи тя. - С пръст да не си я пипнал...

- Кой, аз ли? Не си ме разбрала. Заради мен няма и косъм да падне от хубавата ѝ главица. Всъщност никой от Черните криле няма да я доближи. Други знаят каква е най-подходящата участ за тази вихреща се в маната твар, която се пръкна от тебе. С удоволствие ще я оставя на по-способните от мен. - Той я придърпа съвсем близо до себе си, пръстите му се забиха в мускулите на ръцете ѝ. - Искаш ли да научиш защо още съм жив? Дори след като смрази плътта ми? Твоите приятелчета Гарваните хвърлиха тялото ми в подземието, за да изгния при мъртвите си съратници. Да ме бяха оставили да изгоря в кулата, проснат в още топлата кръв на твоите момчета.

Щом чу за синовете си, Ериан се сви, видя ги заклани, сякаш беше вчера. Слепите им очи, разрязаните шии и червеното... Тъмночервени петна навсякъде.

- Е, още не съм свършил със семейство Маланвей - натърти Селик. - Остана една, с която искам да се разправя - ти. И сега си в мои ръце, докогато реша да ти запазя живота. А когато умреш, ще мога да продължа нататък, без сянката ти да тегне над мен. Помисли си за това, Ериан Маланвей, и се наслаждавай на последните си дни.

Извъртя я с лице към палубата. В тишината тя едва различи през сълзи, че всички са се обърнали към нея. Едничка мисъл избута с грохот всичко друго от ума ѝ. С нея беше свършено, но Лиана трябваше да оцелее.

- Жалък си, Селик, пак си оставаш слуга на по-издигнатите - изрече тя, макар че гърлото ѝ се стягаше. - Стъпиш ли там, където сега живее моята дъщеря, Ал-Дречар ще те смачкат като муха. Дори не би могъл да си представиш тяхната сила.

Селик я побутна към каютите на кърмата.

- Вярвай си колкото щеш. Но онези, от които получавам сведения, са открили изблиците в маната. Твоите свидни Ал-Дречар са на края на силите си. И е очевидно, че нямат мощта да ограничават твоята дъщеря. Въпреки това май е време да си поприказваме за тях насаме.

Изтласка я към една отворена врата. Ериан вдигна глава и погледна право в очите капитана на „Океански бряст“, по чието лице унижението бе врязало дълбоки бръчки. Стоящият зад него Ловец на вещери опираше върха на меча си в шията му. Елфът невъзмутимо бутна оръжието настрана.

- Ако ѝ сториш зло - каза на Селик, - няма да доплаваш никъде, освен до дъното на Южния океан.

- Не си позволявай да ме заплашваш - отвърна Селик. - Победихме ви.

- Не те заплашвам. Без нас няма да стигнете до целта, това ви е ясно. Ако тя пострада, ще умрем, но корабът няма да помръдне. Давам ти дума.

Селик спря и тикна Ериан в ръцете на подчинения си.

- Заведи я долу в собствената ѝ каюта. Сега ти ме чуй, елф. Ето как ще се разберем. Докато тази кучка е на кораба, няма да пострада телесно. Но ако ти посмееш още веднъж да ми говориш така, ще ти източа кръвчицата пред очите на целия екипаж, после ще те хвърля на акулите. Като гледам, пак ще останат достатъчно моряци да се справят с кораба. Ясно ли ти е?

Преди вратата да се затвори Ериан видя как Селик презрително бутна с длан капитана. Докато слизаше по стъпалата, отново чу грачещия:

- Сега събери екипажа и подгответе кораба за отплаване по моя заповед. Щом нашите гости се качат на борда, потегляме незабавно. Пътят до Орнаут е дълъг, нали, капитане? Аз не обичам да се размотавам.

Ериан заплака. Той знаеше твърде много, но как бе научил? Коя Школа я бе предала? Влезе в каютата си, където трябваше да чака следващия разговор със Селик. Боеше се, че вече знае отговора на въпросите си.

22

Незнайния седеше, закрил лицето си с длани, и се мъчеше да не мисли за това, което преживяваше. Усещането за близост беше като натиск отвътре в главата, не му се бе случвало от години. Още преди Дарик да издебне Гарваните в гората Незнайния ги усети, но не бе и помислял, че ще доближат Арлън толкова бързо. Никога не трябва да се подценяват Закрилниците...

Вдигна глава и откри, че Илкар се е вторачил в него.

- Незнаен, добре ли си?

- Тук са - промълви вместо отговор и се изправи.

- Кои са тук? - попита Дензър от отсрещния ъгъл на килията.

Трудно се различаваше в мъждукането на единствения малък факел. След признанието не продумваше, а бяха тук от часове и се беше спуснала нощта. Незнайния се чудеше дали Дензър не е загубил волята да се бори.

- Закрилниците. - Незнайния застана до вратата и задумка по дъските с длан. - Ей, някой да дойде!

Не престана да вдига шум, докато в прозорчето не се показа озъбеното лице на мъж на средна възраст.

- Нужно ли е да го правиш?

Това беше нощният страж. Не пожела да им каже името си, но се държеше достатъчно приветливо, защото знаеше кои са, пък и защото се дразнеше от натрапеното присъствие на войници и маг от Листерн пред входа на караулното помещение.

- Нужно е. Доведи ми някого от другите.

- Не съм достоен да говориш с мен, а?

- Не се обиждай. Само че този проблем не те засяга или поне не ми се ще да е така. Хайде, моля те...

- Казвай де. Аз отговарям за затворниците.

Незнайния обви с юмрука си един от прътите в прозорчето и надзирателят се сепна.

- В града ще започнат големи неприятности. И то съвсем скоро.

- Ти да не си някакъв ясновидец?

- Да, някакъв - сопнато потвърди Незнайния. - Виж какво, нямам време за препирни. Просто ми доведи някого от другите.

- Нали не ми се правиш на остроумен за моя сметка?

Надзирателят си подъвка устните.

- Тъкмо съм в настроение за шегички - още по-заядливо каза Незнайния. - Хайде бе, човек, доведи ми войник от Листерн. Веднага!

Блъсна вратата с такава сила, че звукът отекна в целия затвор. Надзирателят се отдръпна.

- Ще го направя, ама само защото не биваше да ви затварят тук.

- Благодаря ти.

Незнайния го изпроводи с поглед, докато не усети ръка на рамото си.

- Олекна ли ти? - попита Илкар.

Незнайния не си позволи усмивка, когато видя изражението на елфа.

- Говорех сериозно. Дарик не ми повярва. Май си въобразява, че може да преговаря с Ксетеск и да отблъсне Закрилниците, ако се стигне дотам, или пък да се добере до Ериан преди тях. Но щом ние още седим в тази воняща дупка, значи засега не е убедил граф Арлън, че трябва да му разреши качване на кораба. А Закрилниците не са далеч...

- Къде са? - обади се Дензър.

- Не съм сигурен, но са близо до града. Настроени са за битка, затова ги усетих.

- Защо не ги оставим да си свършат работата - подхвърли Дензър. - Ериан ще бъде в по-голяма безопасност, ако е при тях.

- И не те интересува колко войници на Листерн ще загинат?! - възрази Илкар. - Те също са жертви на интригите на Дордовер. Ами невинните хора в Арлън?

- Листерн се съюзи с Дордовер - напомни Дензър, без да се показва от сенките.

- Според теб какъв избор са имали? - неотстъпчиво попита елфът.

- Не можем да си седим тук и да позволим Дарик да се натъкне изневиделица на тях - настоя Незнайния. - Поне аз не мога. Дензър, ти прави каквото искаш.

- Така всичко ще се реши по най-добрия начин - промърмори магът от Ксетеск. - И най-бързо ще си върна съпругата.

Незнайния го загърби и пак доближи лице до прозорчето с намерението да се развика, обаче видя маг от Листерн да стои отпред. Той беше още млад, но изключително надарен според Дарик, освен това бе висок, мускулест и жилав, каквито трябваше да бъдат всички в кавалерията. Само че в момента изглеждаше доста уплашен.

- Отдавна ли слушаш? - рече му Незнайния.

- Чух достатъчно, струва ми се. Та на кого щял да се натъкне генералът?

- На Закрилниците. А от тебе искам веднага да ни пуснеш.

- И какво ще сторите, ако ви пусна?

- Кой знае, може би ще предотвратим клане. - Незнайния прозря, че магът не го разбира, и загуби самообладание. - О, не, и ти ли... Слушай, на Закрилниците също е заповядано да стигнат до Ериан, а Дарик няма да ги разубеди. Колкото и да са достойни за уважение неговата увереност и дисциплината във вашата кавалерия, направо ще бъдете изтребени, повярвай ми.

- Ние вече правим каквото е необходимо. Генералът води войската към пристанището, нашите съюзници от Дордовер също се придвижват натам.

- Значи той знае, че и Закрилниците ще дбйдат скоро?

Магът се усмихна колебливо.

- Не, но кавалерията ще е заела позиции преди те да доближат, и той ще бъде готов да преговаря с господарите им. Дотогава ние на свой ред ще сме превзели кораба и...

Той си прехапа устните. След миг и тримата Гарвани се скупчиха до прозорчето.

- „На свой ред“ ли? - избухна Дензър. - Кой владее кораба сега?

- Е, това е временно...

- Кой?!

Незнайния изрита вратата, която се разтресе застрашително.

- Според нас... - Магът помълча, преценяваше дали да признае. - Малък отряд Черни криле са...

Незнайния го спря с поглед и размаха пръст към прозорчето. До него Илкар изпсува.

- Ама че гадост! Знаех си - избълва Дензър. - Знаех си...

- Освободи ни. Веднага! - изрече Незнайния смразяващо безстрастно, без да издаде какъв бяс напираше у него.

Всичко в душата му кипеше, във въображението му се мяркаше сражението за кораба между три враждебни сили, което можеше да има само един неизбежен завършек. Той не искаше кръвта на Ериан да се пролее в езерото.

- Ах, тези мръсници... - Дензър се въртеше в кръг до отсрещната стена. - Милостиви богове, пак е в ръцете им...

Думите му сякаш прободоха Незнайния, изтерзан от съчувствие към Ериан, която за втори път преживяваше наяве най- ужасния си кошмар.

- Моля те... - Гласът на Дензър зад него беше дрезгав шепот, загубил цялата си отрова. - Трябва да направиш нещо, за да излезем оттук.

Незнайния впи поглед в очите на притеснения маг от Листерн.

- Сега ме слушай внимателно. Ще ти кажа две неща. Дарик не знае с кого си има работа. Ние обаче знаем. Черните криле няма да седят със скръстени ръце, докато той щурмува кораба. Ще убият Ериан, дори да се предадат след това. Повярвай ми, вече сме виждали какво вършат - тъкмо синовете на Ериан станаха техни жертви. Това не е лъжица за неговата уста. Както и за твоята. Пусни ни оттук, дай ми меч и ще се постараем всичко да не завърши с пълна катастрофа.

- Не мога. Получих изрични заповеди от генерала.

- По дяволите проклетите заповеди! - изрева Незнайния, юмруците му разклащаха вратата с всяка дума. - Те ще му навлекат смърт. И твоята също, ако не ни освободиш.

- Не мога - повтори магът, но вече почти жално.

- Тогава ще се махнем и против волята ви - заяви Незнайния. - Твърде дълго търпяхме тази глупост.

- Заповядано ни е да ви убием, ако опитате да излезете насила.

- Опитайте се. Сега или се разкарай от погледа ми, или отключи.

Незнайния изви глава и кимна на Илкар и Дензър да застанат до него. Но не успя да изрече нито дума, защото оглушителен вой огласи затвора, последван от вопъл и звън на мечове.

- Боговете да се сгромолясат, това пък какво е?! - възкликна Дензър стреснато.

Незнайния се усмихна.

- Подгответе се.

- За какво? - не разбра Илкар.

- Сега ще видите.

* * *

Хирад добре знаеше къде е затворът на град Арлън. Преди много години бе прекарал там нощта след сбиване в кръчма до Площада на столетието. Отупа лесно противника, но часовете на нара във вонящата килия не си струваха няколкото синини.

Малко след полунощ нахълта вихрено в града покрай страж, който отвори уста да кресне ядосано, но зърна вълците, отскочи далеч встрани и извика на някого да съобщи на графа.

- Позакъснял си - промърмори варваринът и препусна в галоп по улиците с къщи на богати търговци към Соления квартал.

Наоколо беше тихо, само тук-там залитаха доскорошни клиенти на вече затворени пивници.

Хирад дръпна юздите на коня през входа на затвора. Тумбестото каменно здание бе свряно между складове, а зарешетените прозорчета на килиите гледаха към вътрешния двор, където се разтъпкваха затворниците с по-дълги присъди.

Вързаните отвън три коня отчаяно се дърпаха и цвилеха ехтящо в безпомощни усилия да избягат от тичащите към тях вълци.

Хирад нямаше време за излишни разправии.

- Троун! - извика оглушително, скочи от седлото и извади меча си.

Върколакът май го разбра и възпря глутницата с вой. Всички вълци се скупчиха около него и се вторачиха в човека.

- Време е да се поразкършим - изръмжа варваринът и закрачи към вратата, която тъкмо се отваряше.

В светлината, откроила мръсния калдъръм, застана страж.

- Давам ти една възможност - каза му Хирад. - Искам да пуснеш Гарваните. Веднага.

- Не мога - отказа мъжът отсреща и вдигна меча си срещу него.

- Твоя си работа.

Варваринът скочи към него и замахна нагоре и надясно, острието му беше отбито уверено сред рояк искри. Стражът ловко отстъпи назад, явно беше опитен боец.

- Не е нужно да умреш - опита се да го убеди Хирад. - Просто изведи Гарваните. Целта ни е една и съща.

- Не ми се вярва.

Този път стражът се хвърли в атака, варваринът беше готов да отклони меча му, но Троун скочи и събори нападателя и главата му се тресна в камъните. Вълча лапа притисна гърлото му.

Хирад вдиша през зъби и нахлу вътре, където още трима грабваха оръжията си. Отвън писъците на стража секнаха с бълбукащо хриптене.

- Един вече го няма, хайде да не прахосваме друг живот. - Варваринът чуваше мекото тупане на лапи, с което влязоха Троун и глутницата. -'Нападнете ли ме, не мога да ги спра.

Още един се показа тичешком иззад ъгъла.

- Те наистина са много...

Задави се насред изречението пред гледката.

- Ядосани ли? - довърши вместо него Хирад и прехвърли меча си от едната ръка в другата. - Същото ще се случи и с мен, ако не пуснете приятелите ми от килията.

- Аз... - Мъжът се запъна и погледът му помътня. - Ще извършат заклинание!

Хирад мигновено пусна меча си на пода, с другата ръка измъкна кинжала от канията, с две крачки се озова до мага, стисна го за шията и опря върха на ножа в плътта му.

- Тъкмо на това се надявах - осведоми го. - Ще пръснат вратата на парченца, ако не се лъжа. Да не им се месим, а?

Под върха на кинжала изби капка кръв. Другите стражни- ци стояха вцепенени, гледаха уплашено ту Хирад, ту вълците, но още не вярваха на очите си.

Ръцете на мага шавнаха съвсем леко, но Хирад натисна малко по-силно с ножа.

- Недей. Не си толкова чевръст, че да ме изпревариш.

Троун изръмжа гърлено и варваринът се озърна. Глутницата не знаеше какво да прави - пред тях трима човеци държаха мечове, а не помръдваха.

- Троун, чакай - помоли Хирад, без да знае дали грамадният вълк ще го послуша.

Иначе тук щеше да се пролее още много кръв...

Откъм килиите се чу глас, който не можеше да сбърка, последва пращене на сцепено дърво. И съвсем скоро Незнайния се появи в караулното, без да покаже и сянка на изненада при вида на Хирад и вълците.

- Приятно ми е, че се отби - каза той.

Хирад му кимна.

- Така... вие там хвърлете оръжията. Ние ще ги вземем.

Нито за миг не разхлабваше хватката около шията на мага.

Стражниците се двоумяха. Незнайния съскащо пое въздух, пристъпи с недоловимо движение и стовари юмрука си по брадичката на най-близкия от тримата. Неочакваният удар го запрати в останалите, а мечът му издрънча на пода. Незнайния се наведе, взе оръжието и го насочи към тях.

- И вие ги хвърлете на мига! - заповяда враждебно.

Още веднъж се чу дрънчене на метал. Той доближи войника от Листерн и надзирателя и те се притиснаха до стената. Дензър и Илкар прибраха мечовете им.

- Съжалявам - каза Хирад на мага.

- Няма за какво. Знам, че на генерала това положение никак не му харесваше.

За друго съжалявам...

Варваринът го завъртя с лице към себе си и го удари по слепоочието с дръжката на кинжала. Магът се свлече.

- Не искаме да правиш заклинания зад гърба ни - отбеляза Хирад и се вгледа в тримата стражници. - Жалко за вашия човек отвън, но нека да ви е за урок - не тръгвайте подире ни.

Обърна се към Гарваните. Дензър го зяпаше, сякаш виждаше призрак, Илкар се подхилваше, а Незнайния се стараеше лицето му да остане безизразно. И тримата начесто поглеждаха към вълците.

- Да, този отпред е Троун. После ще ви разказвам. Имаме работа. - Хирад се усмихна. - Гарвани, след мен!

Поведе ги в устремен бяг към пристанището.

* * *

Навсякъде в Арлън светваха фенери и факли, когато неистово тропане по вратата на покоите му стресна графа. След твърде грубата раздяла с генерал Дарик графът бе пратил стражници в пристанището, но както и очакваше, не получи никаква тревожна вест от тях.

- Да, да, по дяволите...

Надигна се от креслото. Командирът на стражата влетя в стаята и червеникавата светлина от камината подчерта суровото му изражение.

- Какво има?

- Черните криле са завзели „Океански бряст“, кавалерията на Листерн току-що прегази наш стражеви пост, всички дордо- верци също са на път към пристанището, което ще се превърне в бойно поле.

- Не и докато аз съм граф! - отсече Джасто. - Знаеш какво да правиш. Затвори всеки изход от града. Обгради пристанището и накарай онзи смотаняк моя гардеробиер да се измъкне от постелята и да слезе в оръжейната.

- Вече го сторих, господарю.

Графът се усмихна невесело.

- Значи ще се присъединя към вас по-скоро.

Командирът излезе тичешком, подкованите му ботуши тракаха по мраморния под. Арлън застана до прозореца и дръпна завесата. Не различаваше нищо на пристанището, но светлините показваха, че целият град е буден.

- Проклета да е тази магия! - промърмори той. - В ада да се продъни дано!

* * *

Дарик яздеше начело на колоната и вече го налягаха угризения заради градските стражници, които прегазиха, може би до смърт, когато навлязоха в северните покрайнини. Кавалерията прекоси със звънко чаткане на копита пазарния площад, пияниците и окъснелите минувачи се пръснаха на всички страни или се шмугваха обратно в кръчмите, чиито прозорци още бяха осветени. Насочиха се в галоп право на юг покрай канторите на търговските флотове и „Езерен дом“, накрая свърнаха надясно към кея, където бе акостирал „Океански бряст“.

Той беше ярко осветен както всеки друг кораб в пристанището. Дарик виждаше елфи да се катерят по такелажа и мачтите, вятърът носеше към него дадените им заповеди. Падаха първите тежки капки от небето, пак предстоеше неприятна нощ.

Той спря коня пред кораба, отрядът му запълни кея.

- Ей, вие на палубата! - провикна се Дарик. - Искам да говоря с капитана.

Всичко бе замряло, щом се появиха конниците, но нова гърлена заповед накара елфите пак да защъкат по рейките на платната. Някакъв мъж се облегна на релинга.

- Генерал Дарик... Каква приятна изненада!

- Кой сте вие?

- Ваш съюзник. Опасявам се, че капитанът е твърде зает в момента, но тук командвам аз - Селик, предводителят на Черните криле.

- Значи не си ми никакъв съюзник! - изръмжа Дарик.

- Но вашите приятели от Дордовер може би са на друго мнение.

- Нямам приятели от Дордовер - възрази генералът. - Впрочем и ти нямаш.

- Не мога да се съглася - вдигна рамене Селик. - Всъщност няма значение. Скоро ще можете да ги попитате лично. Има ли още нещо, с което да съм ви полезен?

Дарик поумува, не забравяше, че всички наоколо го слушат и също като него не искат да повярват. Щеше му се да не бе тръгвал без доскорошните си придружители от Дордовер, сега поне би могъл да ги разпита. От тези отрепки на борда на „Океански бряст“ не очакваше прями отговори.

- Настоявам веднага да ми предадете Ериан Маланвей, след което да напуснете кораба, за да избегнем още кръвопролития. Разполагам с над двеста конници и тридесет магове. Ако ни принудите, ще превземем кораба.

- Както сам изтъкнахме, Ериан Маланвей е в моя власт. Действията ви могат да причинят нежелана от никого смърт. Предлагам да се въздържите.

- Няма да я убиеш - присмя му се Дарик. - Тя е единственият коз, който държиш.

- Щом не вярвате, нападайте. Но рискът не си струва, поне според мен.

Дарик се обърна към Айзак.

- Отрядът да заеме позиция на кея. Всички да останат по седлата. Не допускайте никого до кораба. Ако се опитат да отплават, изгорете платната. - Генералът пак се вторачи в Селик. - Тук си нежелан. И няма да те пуснем в открито море. Помисли дали е разумно да вдигнете платната.

- Благодаря, че ме предупредихте - кимна Селик, - но това са празни приказки.

Той се махна от релинга.

Айзак подреди кавалеристите и скоро образуваха полукръг в четири редици, маговете застанаха между войниците. Някои вдигнаха магически щитове, другите в средата се подготвиха за нападателни заклинания.

От изток вече се чуваше тропот на много коне и Дарик се питаше дали думите на Селик няма да се потвърдят. Неохотно насочи коня към западния фланг на строената си войска. Щракна с пръсти към един елф, който веднага дойде при него.

- Какво виждаш?

- Стотици конници в униформата на Дордовер. Сред тях са и маговете, които пътуваха с нас, яздят близо до челото на колоната.

- Тъй ли било... - Дарик стисна зъби и вдигна ръце. Настъпи тишина. - Пълна готовност! Не сме сигурни дали това е дружеска войска. Чакайте заповед от мен или от командир Айзак. Повтарям - пълна готовност!

Несъмнено го чуха и на кораба, в който той се загледа. Някъде там държаха в плен Ериан. Елфите наглед си вършеха работата свободно, но Черните криле ги наблюдаваха зорко. Очевидно трябваше да бъде предпазлив. Още не искаше да повярва, че има сговор между Ловците на вещери и Дордовер, обаче доказателствата се трупаха. Селик протакаше, за да се подготви за отплаване. Успееше ли, щеше да ги затрудни твърде много.

- На какво разстояние са? - попита, без да се обръща.

- Ей сега ще пристигнат. Напредват в колона по трима, лошо подредена. Вие нямаше да сте доволен, ако ги командвахте.

Дарик се озърна към елфа.

- Убеден съм, че не би ми харесало да ги командвам.

- Не беше ласкателство, сър - смути се войникът. - Но това може би показва, че са зле и с дисциплината.

- Разбрах. Ще видим.

Конницата на Дордовер се появи от сенките и заобиколи рибния пазар. Дарик се увери, че елфът е прав.

- Кажи името си на Айзак - нареди му Дарик. - По-късно ще поискам да ми го напомни.

- Слушам, сър.

Щом видяха кавалерията на Листерн в обсадна позиция, конниците на Дордовер спряха. Водеше ги мъж, когото Дарик не познаваше - маг, а не военен.

- Генерал Дарик! - кимна магът, но усмивката му не съответстваше на любезния тон.

- За втори път тази нощ ме поздравява непознат. Бих искал да ми се представите.

- Горстан, помощник на Вулдарок.

- Разположих блокада около кораба - осведоми го Дарик. - Странно, че от толкова време сте тук, а не сте забелязали каква заплаха представляват Черните криле. Бих предположил, че ще се появите по-рано на пристанището.

Горстан изобрази подобие на усмивка.

- Няма никаква заплаха, генерал Дарик. Нашите и техните интереси съвпадат въпреки различията в нравствените принципи. Нека го наречем съюз, породен от временна изгода и необходимост.

Ето, думите прозвучаха. Дарик се прегърби зашеметен на седлото и надеждите му, че граф Арлън греши, се разпръснаха като дим. Дори неговите дисциплинирани войници започнаха да се обръщат един към друг и да си шушукат. Изпъна ръка нагоре, за да наложи мълчание. Можеше да се разправи с този отряд на Дордовер, но идваха и Закрилниците, а маговете в Ксетеск също искаха да стигнат до детето. Не биваше да позволява стълкновение между двете войски, нито да обърква своите хора.

А в затвора бездейно седяха онези, в чиито предупреждения трябваше да се вслуша веднага. Човек можеше да се довери на Гарваните, за разлика от повелителите на Школите. Прозря, че мнозина ще платят с живота си заради неговото недоверие към старите му приятели.

Дарик тръсна юздите на коня си, който направи две-три крачки. Даде знак на Горстан да направи същото. Срещнаха се в празното пространство между редиците кавалеристи. Пълко- водецът се постара да говори тихо.

- Дано чуя от вас, че не сте уговорили с Черните криле това нападение.

- Генерале, всеки има своите умения и качества. Черните криле твърдяха, че ще овладеят кораба без затруднения. И го направиха. Никой дордоверец не пострада, а Ериан вече е в нашите ръце.

- По своя воля сте оставили една от своите магьосници във властта на Ловците на вещери?! С нищо не сте по-добри от тях.

Дарик стискаше до болка юздите, за да се въздържи от някой яростен жест. Не искаше да проявява слабост пред войни-, ците си.

Горстан неловко се поразмърда на седлото.

- Генерал е, има дни, когато дори против волята си трябва да се съюзим и със самите демони, за да преборим по-голямо зло. Тъкмо такива дни настъпиха и Балея ще ни бъде благодарна за избора, който направихме.

- Ериан е от Дордовер! - изсъска Дарик.

- Тя е своенравна бунтарка, която сама избра участта си, когато напусна Школата и обрече всички ни с това. Нима сте сляп за фактите?

- Не съм, но не мисля и че тъкмо тя трябваше да стане жертва на злобата на Черните криле.

- Това състрадание ще ви тласне към провал - поклати глава Горстан.

- Същото мога да кажа за вашия гнусен сговор.

Горстан се позамисли и подхвърли:

- Да смятам ли, че още подкрепяте споразумението между старшите магове на нашите две Школи?

Дарик усещаше пулсирането на вена в шията си. Всеки миг от обучението и опита му го подтикваше да кимне безмълвно и да си затвори очите за последствията, да прехвърли вината и угризенията на онези, от които получаваше заповеди. Така постъпваше професионалният войник. Обикновено...

- Те убиват всичко, което са безсилни да разберат - промълви генералът.

Горстан сви рамене.

- Понякога няма друг път.

Дарик лесно си представи как тлъстите бузи на Вулдарок се тресат, докато кима доволно. Дори съюз с Ксетеск изглеждаше по-поносим от онова, в което го бяха въвлекли. Бавно и дълбоко пое дъх, преценяваше какво ще се случи след думите, които реши да изрече.

- Не мога да говоря от името на онези, които ми е поверено да предвождам. Но лично аз не ви давам подкрепата си. Нито пък съм съгласен с убеждението ви, че целта оправдава средствата. От вашите постъпки ми се повръща и изпитвам само презрение към Дордовер и онези в Листерн, които съставиха този отвратителен план.

Горстан се подсмихна.

- Генерал Дарик, според мен това се нарича измяна.

- Щом казвате.

- Вулдарок позна, че трябва да очаквам неприятности от вас.

- По-правилно би било да каже „почтеност“. Достойнство, което явно рядко се среща напоследък.

- Аз...

- Млъкни, дордоверецо! Дотегна ми от твоето блеене. Сега ще обявя намеренията си пред моите кавалеристи. Всеки от тях ще направи своя избор. С теб повече няма да разговарям. Всъщност срещнем ли се отново лице в лице, ще се простиш с живота си.

- Почтеност... - прихна магът от Дордовер. - Заради нея си готов да се примириш с опустошението на Балея. Ама че глупак! Сега разбра ли защо Листерн е толкова слаб?

У Дарик напираше желанието да му каже още нещо или направо да го смъкне от седлото и да го удря, докато присмехът му не заглъхне с кървави мехури в беззъбата уста. Но знаеше, че няма да направи това.

- Казах - никакви разговори повече.

Той обърна коня си и го смуши да доближи кавалерията на Листерн.

23

Аеб вървеше пъргаво до яхналия кон старши маг Ситкан. Закрилниците отдъхваха. Бяха тичали цял ден и дълго след свечеряване, откакто получиха вестта, че сутринта Черните криле са били прогонени от Арлън. В отряда на Ксетеск се досетиха, че назряват сблъсъци по-късно, вероятно под прикритието на нощта. А в този момент на Закрилниците им оставаха над трийсетина мили до града и трябваше да пестят времето. Оттогава не бе осъществена нова мисловна връзка с още сведения от Арлън.

На две мили преди целта застигнаха дордоверци - пешаци на поне половин миля зад кавалеристите и все повече изоставаха. Съгледвачите съобщиха, че пехотинците са към двеста души, а конниците - сто и петдесет, но с тях яздят и мнозина магове. Значи изоставащите нямаха магическа защита.

Ситкан тутакси нареди по-бавен ход, за да съберат сили, и поиска от Аеб да даде заповед за бойна готовност преди наближаващата битка.

Нуждаеше се от това време и за да вземе решение. Аеб разбираше колебанията му заради политическите усложнения, макар че му беше чужда неохотата да се впуснеш в сражение. Та нали Дордовер недвусмислено показа намеренията си преди доста дни при границите на земите, подвластни на Ксетеск? А тези пехотинци представляваха заплаха за крайния успех на похода. Закрилниците бяха създадени именно за премахването на подобни заплахи.

- Искам твоето мнение - промълви Ситкан.

- По-лесно ще ги нападнем извън очертанията на града - отвърна Аеб. - Тук имаме простор да се разгърнем, врагът ще бъде затруднен да се спаси с бягство, а рискът да пострадат невинни почти не съществува.

- Ще успеете ли да ги обкръжите?

- Да.

Аеб не подчерта, че това е най-подходящата и очевидна тактика. Сражението щеше да завърши бързо. Бездруго имаха числено надмощие над противника.

- Но можем ли да оправдаем атаката? - двоумеше се Ситкан. - Пак искам мнението ти.

- Те са войска на Дордовер, която ще се присъедини към кавалерията и тогава ще станат по-опасни. Тук са слаби.

- Това не ни оправдава - сви рамене магът.

- Те са врагове - безстрастно напомни Закрилникът.

- Така си е.

Аеб чакаше заповедта. Зад него вървеше авангардът, от който до трийсетимата магове на коне и другите триста и четиринадесет Закрилници имаше само стотина разкрача. Трябваше да започнат скоро, защото светлините на града вече се виждаха.

- Необходима ли ви е подкрепа от маговете? - попита Ситкан.

- Не. По-лесно ще ги разгромим само с оръжия.

- Мислиш ли, че ще се пръснат на всички страни, ако ги нападнем със заклинания?

- Да. Ние бихме го направили.

- Нападнете, когато решите.

- Ще бъде изпълнено.

Аеб не спря нито за миг, докато изреждаше заповедите си: „Атака по фланговете. Първа стотна - надясно, втора стотна - наляво, третата напредва в полумесец, за да удари тила на колоната. Целта е да ги обкръжим. Другите остават назад да защитават нашите Повереници. Нито един излишен звук. Изпълнявайте!“

Аеб също се втурна напред. Първа и втора стотна се отклониха встрани, бягащите с него събратя постепенно образуваха полумесец в три редици, без да разкъсват строя, свързващ ги с последните, които завиваха за нападение по фланговете.

Тук земята беше равна и въпреки тъмнината, шумния вървеж на дордоверската пехота и почти беззвучното нападение Аеб очакваше да хванат в клещи само около една трета от колоната преди някой да вдигне тревога. Но и това стигаше.

Пешаците крачеха устремно в колона по петима, без да се притесняват за опасности откъм тила. Съгледвачите бяха открили, че не са отделили войници нито за авангард, нито за ари- ергард. Две гибелни грешки.

„Ние забавяме ход - съобщи Аеб на всички, - защото първа и втора стотна застигат края на колоната. Бъдете готови да затворите обръча по моя команда.“

Сега чуваше врага - пехотинците си позволяваха да бърборят, което беше немислимо за Закрилниците. Тези мъже си въобразяваха, че победата им е в кърпа вързана, и забравяха за дисциплината.

Аеб поиска от събратята си да следят за признаци, че са били забелязани. И наистина скоро се разнесе глас на елф:

- Левият фланг, левият! Тичат към нас, на трийсетина крачки са! Проверете и отдясно!

Още някой се провикна след миг:

- Идват на бегом и отдясно!

Дордоверската пехота се засуети, войниците припряно изваждаха мечовете, но двете обкръжаващи стотни вече разтегляха строя си в движение, за да затворят обръча.

Закрилниците светкавично изтегляха оръжията от ножниците и калъфите на гърбовете си и Аеб чу как враговете се развикаха панически, разпознали кой ги напада.

„Стрелци с лъкове!“

Стрелите полетяха, но твърде нарядко и неточно, за да забавят атаката. Само една се заби в рамото на събрат, който захвърли брадвата си, друг се премести по-близо до него, за да го пази от тази страна, а той съобщи мислено, че въпреки всичко ще участва в нападението.

„Задната стотна удря тила. Атакуващ строй в две редици!“ Без да се бави в първия момент на сблъсъка, Аеб завъртя брадвата водоравно и усети как краят на острието ѝ проряза плът, макар че противникът опита да спре удара. До него Кси пое удар с брадвата и мушна с все сила на височината на кръста. Мечът прониза тялото на пехотинеца въпреки стоманената ризница.

А онзи пред Аеб още се държеше на крака и дори се опита да го съсече. Аеб се отклони назад, цапардоса мъжа по лицето с плоското на брадвата и заби меча в слабините му. Кръвта оплиска земята на две крачки наоколо.

„Разкъсахме отбраната им отзад. Кси, блокирай с брадвата отдясно горе. Прав удар с меча ниско в корема.“

Кси го послуша, без да се замисли, и още един враг умря. Аеб безстрастно прецени, че скоро ще разгромят пехотата. Закрилниците стягаха обръча и това позволяваше на малцината ранени сред тях да се отдръпнат от сражението. Дордовер- ците разбраха, че са хванати в капан, закрещяха по-яростно, ударите им станаха двойно по-свирепи, но полека се скупчваха в безредна тълпа.

Брадвата на Аеб се заклещи в шията на войник, който се вкопчи със сгърчени пръсти в дръжката. Аеб я пусна, за да запази равновесие, и вдигна високо меча да отбие, насочван от събрата до него. Обърна се към сащисания враг, размаза носа и устата му с юмрук и си освободи място за обратен замах с меча.

Острието изчегърта по халките на ризницата и остави противника без дъх. Нямаше шанс да се защити навреме от следващия удар, който му разпра гърлото. Аеб тръсна глава, за да махне капките кръв от абаносовата си маска.

„Не оставяйте никого жив. Побеждаваме единни.“ Закрилниците усилваха натиска, мечовете и брадвите им проблясваха мътно под облачното небе, а факлите на пехотинците падаха една след друга и угасваха, стъпкани в калта. Писъците на безпомощните дордоверци се чуваха все по-нарядко.

Един опита да хвърли меча си, за да се предаде. Кси му отсече главата в следващия миг.

Минута по-късно всичко свърши. Дордоверецът пред Аеб падна изкормен и издъхна заедно с последната дузина пехотинци.

„Ние сме едно цяло. Победихме. Докладвайте“ - нареди Аеб.

Трима Закрилници бяха загинали в битката, двадесет и един - ранени, дванадесет от тях не биха могли да се сражават повече тази нощ, Аеб изпита прилив на досада. Този път дисциплината им не бе достатъчна.

„Не е така - увери го Кси. - Хванатият в безизходица се бие за двама.“

„Значи сме се надценили. Вземете си поука, събратя.“

Аеб взе брадвата и избърса остриетата на оръжията си в дрехите на убитите, после ги подаде на Кси, който ги намести на гърба му. Наведе се, откъсна по-чисто парче от ризата на мъртъв дордоверец и изтри кръвта от маската и раменете си преди да се обърне към идващия Ситкан.

- Бих ви поздравил - рече му магът, - но ми се струва безсърдечно при това клане.

- Победихме - кратко потвърди Аеб.

- Виждам - промърмори Ситкан, докато оглеждаше касапницата с нескрита погнуса. - Последните не се ли опитаха да се предадат накрая? Искам да знам.

- Пленниците са опасни - отвърна Аеб.

- Това ли било?

- Не можем да водим пленници със себе си - подчерта Закрилникът.

- Вярно си е - въздъхна магът. - Вземете маските на убитите си събратя, ранените нека отидат при магове, които да ги изцелят. Онези, които не могат да тичат, да ни следват по-назад. Битката не е приключила. Някакви затруднения?

- Никакви. Оттук ли ще минем на връщане?

- Разбира се. Датръгваме, Аеб,

Избраният да командва Закрилниците разпрати мислените си заповеди и скоро войската на Ксетеск нахлу в Арлън.

Дарик спря, обърнат към своите кавалеристи. Не забравяше, че всичко казано ще стигне и до ушите на Селик. Какво да се прави... Войниците чакаха мълчаливо, конете им стояха спокойно. Граф Арлън несъмнено щеше да се появи тук скоро, но не от него се боеше Дарик. Не се бе издал пред Незнайния, чиито думи го накараха да се замисли. Кимна на Айзак.

- Генералът ще говори! - провикна се заместникът му.

Стана още по-тихо. Дарик зърна Селик, който пак се облегна на релинга, за да слуша.

- С изненада, разочарование и отвращение потвърждавам, че строените зад мен дордоверци изцяло подкрепят Черните криле, превзели кораба. - Дарик помълча, докато отшуми тихата гълчава сред конниците. - Както ви е известно, нашият Съвет даде съгласието си да подпомогне Съвета на Дордовер в усилията им да приберат детето на сигурно място. Очевидно е обаче, че те са променили намеренията си - виждаме, че дордо- верците охотно са се съгласили майката на това дете, която също е от Дордовер, да попадне в ръцете на Черните криле. Така че те не искат от нас да овладеем на свой ред кораба, всъщност ни възлагат задачата да го охраняваме заедно с онези, в чиято власт е сега.

Дарик млъкна отново, но този път не се чу нито звук. Айзак сигурно се бе досетил какво ще последва. За мнозина от кавалеристите обаче думите му бяха като удар с ковашки чук.

- В този случай не мога да говоря от ваше име, защото решението опира до собствената съвест на всеки. Знаете какво се случва в Балея - стихиите ни съсипват, подклаждани от магия. Безспорно е, че това трябва да спре, но се оказва, че имаме разногласия за подхода. Сега сте изправени пред войска на Дордовер. Фор- мално погледнато - наши съюзници. Закрилниците идват насам, а Ксетеск има свои замисли, на които ние - също формално - се противопоставяме. Пак ви казвам: опрете се на своята нравственост и съвест, помислете за семействата си и всичко друго, което е важно за вас, преди да решите. Лично аз не мога да одобря, нито да изтърпя стореното от отрепките, които са на онзи кораб. Затова се отказвам от командването и от генералското си звание, както отказвам и да подкрепям занапред действията на Съветите, оглавяващи Листерн и Дордовер. Тази постъпка ме превръща в изменник. Ако някой от вас сметне за нужно да ме арестува веднага, дори няма да възразя. Ако не - поемам по свой път. Айзак, командването сега се пада на теб.

Дарик смуши с пети коня си и се отдалечи от все по-силната врява зад гърба си, а бузите му вече бяха мокри.

- Незнаен, няма ли да ти е трудничко? - попита Хирад, докато тичаха презглава към пристанището.

- За какво говориш? - смръщи се огромният му приятел.

- Ами носиш лекичък меч, нямаш броня... Дано не си станал муден с годинките.

- Ще се оправя някак. Ти си наглеждай новите домашни любимци.

Варваринът се ухили. Вълците бягаха до него с лекота, Незнайния беше от другата му страна, двамата магове - зад тях. Малкият отряд на Гарваните доближи склада за дървен материал, вече виждаха кейовете.

- Ще кажа на Троун как си го нарекъл.

- О, научил си вълчия език?... - Лицето на Незнайния се изкриви, той опря длан в челото си. - Богове, започва се!

- Закрилниците, а?

- Май звучат отгласи от битка в главата ми. Те се бият в момента.

- Трябва да е извън града, иначе щяхме да ги чуваме и с ушите си. Хайде, право към кейовете! - подкани Хирад.

Незнайния кимна и пръв свърна зад ъгъла. Откъм езерото ги блъсна режещ студен вятър, а дъждът, започнал само като рееща се във въздуха мъглица, падаше на все по-едри капки. На Хирад не му се нравеше мисълта как потта ще изстива по лицето му, когато спрат. И спряха - само на стотина разкрача пред тях имаше конници в разгърнат строй пред кораб, който явно беше „Океански бряст“, а по-нататък примигваха десетки факли, само че проливният дъжд пречеше да разгледат добре другата войска.

- Онези там са хората на Дарик - посочи Незнайния, щом се шмугнаха в тъмните сенки откъм подветрената страна на склада.

- Ама той да не отбранява кораба?! - взря се в конниците Хирад.

- Или е така, или пречи на другите да се качат на борда - отбеляза Илкар. - Виждам го. Говори на войниците си и ако се съди по жестовете и израженията им, чутото изобщо не им харесва.

Варваринът се обърна към Троун и глутницата. В първия миг бяха продължили напред, но сега Троун кръжеше бавно около другите вълци, които се бяха вторачили в плътно събраните на кея коне.

- И сега какво ще правим? - попита Хирад. - Вълците са доста настръхнали.

- Не разбирам защо ги доведе - обади се Дензър.

- Слушай, магьоснико от Ксетеск, защо ти не им кажеш да стоят настрана, та да видим какво ще стане?

- Я млъквай! - скастри ги Незнайния. - Оставете заяждането за по-късно. Трябва да отидем някак при Дарик и да го предупредим какво ще ги сполети. Нека дордоверците бъдат разгромени, както май вече се случи с техни войници извън града. Лошото е, че онези по-назад приличат на кавалерия от Дордовер, а те ще бъдат още по-недоволни да ни зърнат.

- Остави това - сопна се Дензър. - Ериан е на онзи кораб и трябва да я измъкнем оттам.

- Значи ще говорим с човека, чиято конница напълно препречва достъпа до кораба.

- Стига глупости, Незнаен! - ядоса се тъмният маг. - Не ни е нужна чак такава сила, достатъчно е това. - Той чукна с показалец по слепоочието си. - Малко умело насочени заклинания, за да изпаднат в паника, двамата с Илкар пикираме със Сенчести криле, грабваме я и отлитаме в мрака и пушека.

Незнайния се обърна да го погледне право в очите.

- Ето защо аз измислям как да действаме. Говориш за самоубийство. Наистина ли си въобразяваш, че Черните криле не са се подготвили за нещо подобно? О, богове... И без да броим вас двамата, на кея са се струпали поне шейсетина магове. Нямаш представа нито къде са я затворили, нито колко са Ловците на вещери. Не бива да правим нищо, с което ще ги принудим да ѝ сторят зло.

- Тя вече страда - процеди Дензър.

- Говоря за убийство. Ако ще нападаме, задължително е да бъде изненада. Не знаем достатъчно. Затова искам да си поприказвам с Дарик. Чуй ме, Дензър - разбирам колко си вбесен. Всички искаме да отървем Ериан по-скоро, но сега не е време за безразсъдство. Виж, ако се сетиш как да се доберем до Дарик, без да ни...

- Зарежи - прекъсна го Илкар. - Той идва към нас. Сам.

Дори Троун престана да се върти в кръг и се вторачи в конника.

24

Ренерей се шмугна обратно под опорите на дървен пристан, докато стотици копита тресяха земята покрай нея. Неудържимо трепереше от студ и гледаше краткия разговор между предводителя на кавалерията и Селик. А след това войската се разгърна около кораба, сякаш щеше да го защитава от друга сила. Тези конници не бяха от Черните криле, явно принадлежаха към някоя Школа, доколкото можеше да прецени. Почти нямаше значение, просто положението се объркваше още повече. Тя пак се измъкна на сушата и приведена изтича по кейовете, накрая се скри от погледите им при рибния пазар.

Плъзгаше се безшумно край стената и тъкмо щеше да прескочи някакви торби с боклук, когато зърна белееща плът. Спря и се наведе. Мъжът беше мъртъв, проснат по лице в смърдяща- та канавка, която отвеждаше отпадъците от пазара обратно към водата. Твърде гнусно място дори за мъртвец.

Сърце не ѝ даваше да го остави така и тя обърна трупа по гръб, за да го хване под мишниците.

- О, не...

В краката и лежеше Доницк. Едва повдигна тежкото му тяло и бавно го извлече от мръсотията, накрая го издърпа върху чакълестия склон, зад който беше рибарското пристанище. Предпочиташе да го намерят сутринта на по-чисто място.

Оправи куртката му и тогава забеляза, че има само една дълбока рана от нож в гърдите. Рече си, че са го сварили неподготвен за нападението. Опря два пръста в раната и отправи безмълвна молитва Доницк да намери покой в отвъдното.

Тътенът на още коне бързо доближаваше от изток и тя се притисна в земята до трупа. Чаткането на копита, дрънченето на метал и гласовете отекваха между сградите, в мъждивата светлина на факлите се мятаха сенки. Когато и тази конница мина в галоп, Ренерей позна герба на Школата Дордовер. Спряха недалеч от „Океански бряст“, но не знаеше дали ще преговарят, или ще се нахвърлят срещу първата войска. Нямаше време да чака тук, за да научи.

Студеният вятър бе поизсушил дрехите ѝ, но пак заваля. Тя вдигна поглед към зловещото буйство на облаците, в които на- често проблясваха мълнии и вещаеха още по-страшни стихии. Този път се помоли Пробуждането на Лиана да завърши добре.

Чудеше се какво да прави. Заобиколи тичешком зад рибния пазар и се отправи към Площада на столетието. Прозорците на почти всяка къща светеха, хората се бяха стреснали от шума на стотици конници, препускащи към пристанището. А в кръчмите около площада, които не затваряха до късна доба, сигурно някой щеше да е научил, ако Гарваните най-сетне са се появили в града.

* * *

Незнайния пристъпи пред коня на Дарик, когато пълководецът го подкара в тръс. Хирад бе коленичил до Троун, обгръщаше с ръка шията му и за да го успокои, и за да го възпира. Глутницата се наежваше все повече и можеше да нападне ненадейно. Позволиха на Хирад да ги доведе чак дотук, но сега вълците бяха недоволни - не се сбъдваха неясните им стремежи.

Дарик спря и слезе от седлото, конят му виреше глава и се дърпаше назад. Той пусна юздата и животното на мига се втурна в мрака на най-близката пресечка.

- Боговете виждат колко се радвам да ви срещна - промълви Дарик.

- Ех, да можехме да кажем същото! - изръмжа Незнайния. - Не ми харесва да ме държат под ключ.

- Личи си - мрачно се подсмихна Дарик. - Тук не можем да говорим. Онези ни гледат - посочи с палец през рамо.

- И какво от това? - заинати се Незнайния.

- Току-що се отказах от командването. По-точно е да се каже, че съм дезертьор.

- Моля?! - сащиса се Хирад и Дарик чак тогава му обърна внимание.

- Боговете да се сгромолясат! Какво е това, по дяволите?!

- Ами това са Хирад и вълците, които според теб го изяли - язвително се обади Илкар.

- И както излезе, има полза от тях, ако си намислил да изведеш някого от затвора - добави варваринът.

- Аха... - Дарик се овладя с видимо усилие. - Да им се махнем от погледите. Мисля, че има с какво да помогна.

- Дано е така - заканително изрече Дензър.

Гарваните тръгнаха, Хирад също се надигна и Троун го проследи с поглед.

- Няма време за обяснения - каза му Хирад. - Правим всичко по силите си. Само че не знам какво искаш ти. Опитваме се да стигнем до Ериан.

Щом чу името, Троун изръмжа. Глутницата последва Гарваните, притаили се под стрехите на склада за дървен материал. Откъм кея се чуваха все по-разпалени гласове.

- Хайде, говори - подкани Дензър.

- Трябваше да ви послушам - започна Дарик. - Съжалявам...

- Остави това - спря го Незнайния. - Имаме си големи главоболия, а не сме чули нищо смислено от теб.

- Знам. Не ме разпитвайте, просто приемете каквото ви кажа. Дордоверците са влезли в сговор с Черните криле. Не мога да падна дотам и напуснах... тоест дезертирах. Всеки от моите хора ще решава как да постъпи. Според мен за голяма част от тях, колкото и да ми бяха верни, няма нищо лошо в съюза с Ловците на вещери. Войниците ми също като нас искат да спасят семействата и домовете си, а този съюз обещава да им даде най-бързия и лесен начин да се доберат до детето.

- Изобщо не подозират какво ще се случи! - избухна Дензър. - Мръсниците от Дордовер ще ѝ изтръгнат сърцето, докато още диша.

- Знам - кимна Дарик. - Богове, сега знам. Но тук не можем да им отмъкнем Ериан под носа. Ще я убият с надеждата, че и без нея ще измислят как да докопат Лиана. Не научих подробности за кроежите на Дордовер, но поне знам, че са наели онзи кораб. - Той посочи крайния кей, където бе вързан голям океански съд. По осветената палуба забързано шетаха хора. - Убеден съм, че припасите са натоварени и е готов да отплава. Дор- доверците са тук поне от две седмици.

- Значи си присвояваме кораба и следваме „Океански бряст“? - уточни Хирад.

- Не виждам друг избор в момента. Така поне няма да сме далеч.

- Съгласен съм - закима Незнайния. - Тъй, нека бързичко измислим план. Не ми се вярва дордоверЦите да чакат утрото.

- Не виждам обаче какво ще постигнем, като ги следваме с друг кораб - възпротиви се Дензър.

- Това е единственото решение - вдигна рамене Незнайния. - В Арлън нямаме никакъв шанс. На острова или още в открито море все ще имаме сгоден случай, стига да се възползваме незабавно.

Дензър завъртя глава и пак понечи да възрази, но над пристанището блъвна огненото кълбо на заклинание, миг по-късно ударната вълна ги раздруса. С оглушителни крясъци и чатка- не на подкови кавалерията се обръщаше припряно. Офицерите се напъваха да надвикат врявата, началото на битката разтресе въздуха.

Незнайния изви глава към Хирад и кимна.

Закрилниците бяха в Арлън.

* * *

Площадът на столетието гъмжеше от стражници на графа. Самият той бе яхнал едър кафяв кон и говореше на множащата се тълпа.

- ... мирен град и понякога, дори да звучи нелепо, трябва да се сражаваме, за да запазим мира. На нашите кейове има нашественици. Всички в пристанището, които не сме допуснали по своя воля, са натрапници и трябва да бъдат гонени. С мен са моите стражници и каня всеки от вас, който чувства, че има сили, да се присъедини към отряда.

Ренерей поклати глава. Колко му е да насъскаш пияните, щом им обещаваш разюздано насилие. Възторженият рев на тълпата веднага потвърди правотата ѝ. Елфидата обаче видя и някои да се втурват на малки групички към пристанището. Яв- но бяха моряци, които бързаха да намерят относителна безопасност на своите кораби.

Тя търсеше Гарваните в тълпата, но в това гъмжило беше трудно да различи някого. Графът си дереше гърлото, за да чуват заповедите му, и стражниците се строяваха, а тълпата се трупаше зад тях, жадна да се развихри. Тя пак поклати глава. Стража от няколко десетки души, подкрепена от две дузини пияници - срещу обучена и опитна кавалерия? Надяваше се, че графът ще успее да избегне сблъсъка с хитроумие.

Зад нея заклинание освети небето с кратко зарево. Глух тътен разлюля площада, последван от гневен вопъл на стотици мъже. Цялата тълпа тутакси се настрои войнствено и хукна към южния край на площада с графа и стражниците по средата на човешкия поток.

Ренерей ловко се отдръпна и ги изпрати с поглед. Хвана за ръкава един страж, който разумно крачеше най-отзад. Мъжът се озърна. Стискаше челюсти ядосано.

- Гарваните! - извика му елфидата. - Къде са Гарваните?

Той се разсмя.

- Те са там, елфче, където трябва да натикаме всички, дето си падат по магиите. Зад решетките. Ако искаш да спасяваш кораба си, тръгни с нас.

Той се затича, за да догони останалите.

Ренерей въздъхна и тръгна към затвора. Страхуваше се, че в града започва истинско клане.

* * *

Троун нададе вой, глутницата се хвърли иззад ъгъла обратно към кея, без да слуша виковете на Хирад, който ги увещаваше да се върнат.

- Гарвани, след мен! - заповяда Незнайния.

С мечове в ръце и готови за заклинания, Илкар и Дензър също побързаха да излязат на кея. В проливния дъжд пред тях се откри стъписваща бъркотия.

Пламъци поглъщаха склад до рибния пазар, а отвъд „Океански бряст“ вече се водеше кърваво сражение между Закрилниците и конницата на Дордовер. Мнозина кавалеристи от Лис- терн останаха настрана, но повечето се хвърлиха в битката - в страховитите бойци на Ксетеск виждаха враг, омразата към когото надделяваше над уплахата.

Хирад видя вълците да се втурват в хаоса, осветен от факлите и пожара, отново чу воя на Троун. Изобщо не проумяваше какво им е щукнало, но поне щяха да отприщят трупащото се настървение. Не би искал да е насреща им в момента.

- Имаме щит - съобщи Илкар, както тичаха.

- Готов за Огнени кълба - добави Дензър.

Зад пламъците над склада се мяркаха някакви силуети.

- Има магове със Сенчести криле - потвърди Илкар.

- „Океански бряст“ отплава! - посочи Незнайния.

Вдигаха платното на фокмачтата, а въжетата, свързващи носа и кърмата с кнехтовете, бяха отрязани. Бордът остърга каменния зид на кея - толкова озлобен беше капитанът. Вятърът издуваше платното достатъчно, за да отдалечи кораба от брега. Маговете кръжаха високо над него.

- Илкар, колко са според теб? - кимна нагоре Незнайния.

Гарваните пак спряха. Нямаха желание да се набъркат в битката, разгоряла се недалеч от странноприемницата „Езерен дом“, откъдето хората бягаха към центъра на града.

- Поне десетина. Трудно ми е да ги преброя - отвърна елфът.

С нов проблясък насред разколебаните кавалеристи от Листерн се забиха Огнени кълба и разпръснаха хора и коне. Пд на изток падаше Горещ дъжд и макар че покривът на рибния пазар беше подгизнал, от него вече се издигаха пушеци и изпарения. Вятърът носеше гадната миризма на подпалени боклуци и рибено масло.

Ескадрон от дордоверски кавалеристи се откъсна от сражението, проби си път през обърканите листернски войници и свърна вляво от странноприемницата към Площада на столетието.

- Лъжлива маневра - отбеляза Дарик. - Ще заобиколят и ще се върнат откъм другия край на пристанището.

- Имаме нужда от повечко сила - промърмори Незнайния, - ако ще превземаме другия кораб.

- Хрумна ли ти нещо? - погледна го Хирад.

- Да. Дарик, върви към кораба, виж какво може да се направи там. Дензър, тръгни с него. Илкар и Хирад, елате с мен. Ще си доведем малко Закрилници.

- Сега виждам защо ти измисляш какво да правим - завъртя глава Дензър.

- Хайде, не се помайвайте - подкани Незнайния.

По-отблизо Хирад добре видя как протича битката. Останали без истински водач, конниците на Листерн бяха на ръба на паниката и макар че заместникът на Дарик, в когото варваринът разпозна Айзак, неспирно редеше заповеди, те явно не знаеха дали да се сражават, или да бягат. Бързо губеха боен дух, само вдигнатите от маговете щитове ги опазваха засега. Стигнеха ли Закрилниците до тях, биха ги изтребили.

Но войската на Дордовер се бе подредила в плътна отбрана на тясното пространство между рибния пазар, горящия склад и края на пристанището. След първоначалния натиск на Закрилниците някои от дордоверскитете магове ги бяха отблъснали с непрекъснати Силови конуси, други несъмнено пазеха с щитове срещу стрели и заклинания.

Естествено беше Закрилниците да потърсят друг път за нападение, мнозина от тях се устремиха обратно към града, за да ударят в гръб, но дордоверците разгънаха защитен строй източно от рибния пазар и около „Езерен дом“.

А маговете от Ксетеск насочиха усилията си към околните сгради. Огнени кълба се стоварваха начесто върху покрива на рибния пазар, изпаряваха влагата и подпалваха съхнещата дървения. Поне на десетина места пазарът вече пламтеше.

- Към града! - провикна се Незнайния.

Минаха вдясно от „Езерен дом“, за да избегнат битката. Хирад зърна глутницата да се щура между листернската конница, Троун спря за миг и погледна отдалечаващия се „Океански бряст“, после пак се хвърли в суматохата.

На излизане от пристанището тримата Гарвани се натъкнаха на тълпа, предвождана от конник - граф Арлън.

- Олеле, каква грешка правят... - изпъшка Незнайния.

Тримата веднага се притаиха в тясна уличка, но закъсняха.

Неколцина от гражданите спряха и надникнаха в уличката, решени да превърнат Гарваните в първите си жертви. Незнайния и Хирад стояха рамо до рамо, мечът на огромния воин почукваше равномерно по калдъръма.

- Откажете се - помоли той мъжете, надъхани от пиене и кръвожадност.

- Графът иска всички като вас да се разкарат - завалено се сопна някой.

- Точно сега няма да го бъде - възрази Хирад. - Вървете си по пътя, а най-добре се разотивайте по домовете. Тук е опасно.

- Туй си е нашият град - обади се друг от стоящите по-назад. - Ние казваме какво да става, не вие.

Останалите замърмориха в съгласие и заедно прекрачиха напред. И шестимата бяха едри, но Хирад веднага прецени, че не са бойци. Съжаляваше за това, което щеше да се случи. Зад него Илкар въздъхна.

- Какво има? - попита варваринът, без да се обръща.

- Аз... - Елфът се запъна. - О, богове! Веднага награбвайте поне първите двама. Нищо не можете да сторите за другите.

Никога не се съмняваха в думите на Илкар. Очевидно беше доловил твърде мощна магия. Хирад и Незнайния се пресегнаха, хванаха за яките предните двама и ги събориха към себе си под щита. Варваринът прасна своя човек с дръжката на меча по ченето, за да го усмири, но след миг вече нямаше нужда да себориснего.

В странноприемницата се заби Адски огън, неимоверно нажежените стълбове от пламъци търсеха живи души, но в сградата бяха останали твърде малко хора. Огънят поглъщаше и тях, и всичко дървено, издухвайки прозорците навън в капки разтопено стъкло.

Огънят бушуваше по щита на Илкар, пред очите на Хирад светът се превърна в завеса от оранжево, бяло и жълто, зад която гражданите на Арлън пищяха от ужас. По-точно онези от тях, които избягнаха смъртта - Адският огън разпиляваше овъглена плът по стените, обгърнати в пламъци трупове изхвръкнаха от пресечката и се стовариха на главната улица.

- Илкар? - питащо изрече Незнайния.

- Да. Тръгвайте!

- Вървете си у дома и се погрижете за семействата си. В това тук не можете да се месите.

Той бутна назад мъжа, когото държеше, Хирад стори същото. Двамата се запрепъваха между труповете.

25

Знаеше къде е тя и призова глутницата, макар че уплахата ги подтикваше да избягат. Тичаха между лутащата се плячка, виеха и хапеха на бегом, стреснатите животни отс- качаха встрани и се въртяха против волята на ездачите си. Вълците с лекота се изплъзваха от размаханите остриета в ръцете на хората, промушваха се между краката под потните кореми на плячката.

Но и този път нямаше да се заситят - във въздуха витаеше лоша миризма, която натежаваше още повече от пламъците наоколо. Отговорът на всичко се криеше в жената с обвита в мъгла душа, която Троун познаваше. Нея и детето ѝ бе видял отдавна в гората. Сега тя беше върху парчето подвижна суша, което можеше да се носи по вода с ветровете. Чу името ѝ от мъжа събрат. Троун не беше способен да повтори звуците, обаче разбираше смисъла им. Знаеше, че е довел глутницата съвсем близо до отговорите, които търсеха.

Но всичко беше напразно.До плаващата суша имаше твърде широка вада, нямаше как да я прескочат. И с всеки удар на сърцето му се уголемяваше. Вятърът духаше на резки повеи, изтласкваше парчето суша навътре, то беше недостижимо. Троун му виеше и джафкаше да се върне, въртеше се безсилно до ръба над водата. А по дърветата на парчето суша се разгъваха още от големите бели листа, издуваха се с вятъра и жената изчезна в нощта.

Отчаян вой се изтръгна от гърлото на Троун, той пак повика глутницата и се втурна да търси мъжа събрат.

* * *

Гарваните нямаха време да помогнат на Арлън. Графът и дружината му се набъркаха в нещо, което далеч надхвърляше силите им. Погледнаха към края на главната улица - на „Океански бряст“ вдигаха още платна и корабът се отдалечаваше навътре в езерото. Реещите се в небето дордоверски магове го съпровождаха, но един се спусна и стъпи на палубата.

В лудешкия бяг към Площада на столетието Хирад чуваше шума от дордоверския ескйдрон, който май щеше да заобиколи площада, за да не се натъкне на никого и да излезе покрай затвора обратно към пристанището. Отляво до ушите му стигаше тропот на още коне и тичащи хора.

Малко преди площада, в края на дълга редица кантори, Незнайния се закова на място и разпери ръце, за да възпре Хирад и Илкар. Озоваха се пред поне седемдесет Закрилници в плътен кръг около шестима магове на коне. Нямаше съмнение, че маговете биха заповядали тримата да бъдат прегазени, но Закрилниците мигновено забавиха ход, щом видяха Незнайния. Хирад сякаш усети и с кожата си вълната от почит, която те изпитваха.

- Имам нужда от четиридесет Закрилници и колкото магове можете да отделите - заяви Незнайния, спокойно опрял меча си в земята.

- Ти за какъв се мислиш, по дяволите - за Господар на Хълма ли?! - троснато отвърна един маг, но и в неговия раздразнен глас се долавяше уважение.

- Не, мисля, че съм Незнайния воин, тримата тук сме от Гарваните и всички искаме Лиана да не попадне отново в ръцете на Дордовер.

Магът кимна.

- Да си призная, познах те веднага. Дали чрез твоя замисъл имаме по-голям шанс да постигнем целта си? - попита вече кротко.

- „Океански бряст“ отплава. Единствената ни надежда е и ние да си набавим кораб. Знаем за един, който е снабден с припаси, но част от дордоверската кавалерия тръгна натам. Закрилниците са ми необходими, за да се кача с тях на борда, а и за да ми помогнат при бъдещи стълкновения. От другите, които оставате тук, искам да отвлечете вниманието на основните сили на Дордовер и Листерн. Важно е да решиш още сега.

Магът кимна отново.

- Вземи тридесет от тях. Няма как да пратя и магове, не ми стигат. Аз съм Ситкан. Кажи на Дензър да ме извести, когато завладеете кораба.

- Благодаря ти, Ситкан - усмихна се Незнайния. - Може би ти току-що спаси живота на Детето на Единството. - Той посочи един Закрилник. - Аеб, избери тридесет от събратята ни и елате с мен.

Без да чака, Незнайния се врътна на пети и хукна обратно към кейовете, неотлъчно следван от Хирад и Илкар.

* * *

Ериан чуваше звуците на битката, но нямаше как да я види - малкият илюминатор гледаше към тъмното езеро. Молеше се от нейната Школа да я спасят. Още по-пламенно се молеше при следващото отваряне на вратата да се появи Дензър. Усети дру- сането, когато кърмата на „Океански бряст“ се отърка в стената на кея и корпусът заскрибуца. Чуваше и как капитанът дава заповедите си гръмогласно, но сякаш вадеше с ченгел всяка сричка от гърлото си. Корабът започна да се поклаща, когато навлязоха в езерото. Накрая вратата се отвори и влезе Селик. Ериан заплака.

- Брей, ти да видиш! - подхвърли Селик. - Навън е такава веселба, че чак ми е жал да си тръгна.

- Махни се! Ти си боклук и няма защо да ми додяваш до мига, когато дойдеш да ме убиеш.

- За твое съжаление това е мой кораб и ще влизам където си искам - отсече Селик и заговори по-нехайно: - Преди малко си поприказвах с твоя приятел генерал Дарик. Както изглежда, не беше особено доволен, че сега силите на доброто командват този кораб.

Интересът на Ериан се събуди въпреки унинието, но тя не вдигна глава.

- Е, той не е убиец по душа.

- Така е, но пък е човек, чиито принципи му пречат да бъде практичен.

- Какво искаш да кажеш?

В душата ѝ цареше смут, чувстваше се изоставена. Плаваха към Лиана, но пътуването можеше да завърши само със смъртта и на двете, погубени от предатели, а в момента по неволя водеше този тягостен разговор със Селик от Черните криле...

- Той предпочете да стане дезертьор, вместо да помага и занапред на съюзниците си от Дордовер.

- Постъпил е достойно, защото те показаха, че едва ли с нещо те превъзхождат - натърти Ериан и пак усети горчилката в устата си. - Друго имаш ли за казване?

- Ами да, имам. Исках да ти представя онези, чието пристигане ти обещах. Много ми харесва да спазвам обещанията си.

- Знаеш ли, говориш досущ като покойния си приятел Травърс.

- Той беше велик човек и ще приема думите ти като комплимент.

- Недей.

Селик се усмихна престорено.

- Не забравяй кому принадлежиш сега. Но да не бъда нелюбезен...

Ериан зърна влизащия, засмяното му лице, леко разперените ръце и благия поглед. Кръвта нахлу в главата ѝ и замъгли зрението, тя се тръшна тежко на койката и опря ръце в нея, за да не се свлече. Пак погледна и проясни погледа си насила.

- Ти... - беше единствената дума, процедила се от устата ѝ.

* * *

Гарваните тичаха пред Аеб, но погледът му беше прикован единствено в могъщата фигура на Сол... на Незнайния воин. Закрилниците следваха само него и Аеб изпита чувство, за което му бе останал почти заличен спомен. А сега бушуваше и в Сливането на душите, във всички събратя. Аеб и тичащите с него го преживяваха най-силно и макар че с годините им бе станало чуждо, те охотно приеха възкресяването му.

Това чувство беше радост.

* * *

Имаше запалени фенери по цялата дължина на кораба, който според Дарик бил снабден и готов да потегли през океана. Името му беше „Слънцето на Калеюс“ и покрай фалшборда се тълпяха моряците, вторачени в битката сред бушуващите пожари, над които съскаше дъждът. Огромните пламъци застрашаваха и съседните сгради, пощадени засега от заклинанията.

По кейовете се сипеше Горещ дъжд. Проблясъците по щитовете, предпазващи вече всеки ездач и кон, допълваха буйството на магията.

Пред погледа на Дарик в странноприемницата „Езерен дом“ се забиха стълбове Адски огън и сред писъците и гибелта от странична улица изскочи плътна колона войници, които се нахвърлиха срещу кавалерията на Листерн. Макар и изненадани, конниците отблъснаха и изтикаха нападателите, но само до Силовите конуси, с които други магове им преградиха пътя.

- Виж какво можеш да направиш с екипажа. Аз трябва да се подготвя - каза Дензър.

- Ей сега.

- Дарик, още нещо...

- Слушам те.

- Благодаря ти.

- За какво?

- За това, че постави живота на семейството ми над политическата изгода.

- Да, накрая - извърна се Дарик.

Дензър огледа внимателно отсрещните постройки. Имаше три склада с входове, обърнати към кея, а проходите между тях бяха широки колкото да минат четири-пет коня наведнъж. Знаеше, че идеята да ги прегради с мощни Силови конуси е безнадеждно начинание, и реши да създаде препятствие пред кавалерията. Оставаше му да се надява, че Незнайния съвсем скоро ще доведе Закрилници. Опря коляно в земята заради силния вятър, затвори очи и се опита да забрави за жилещия лицето му дъжд, за вонята и пушеците.

* * *

Илкар разпръсна щита, докато тичаха към кейовете, накрая спря, сътвори си Сенчести криле и се скри от погледите им в небето оглеждаше къде е конницата на Дордовер. Незнайния поведе останалите пак покрай склада за дървен материал по най-прекия път до набелязания кораб.

Калдъръмът беше хлъзгав, в канавките шуртяха кални потоци и преливаха. Трябваше да внимават къде стъпват. Хирад залиташе, но всеки път ръка на Закрилник го задържаше да не падне - едва ли не преди да е разбрал, че губи равновесие. Не му мина през ума да се ядоса, че според тях има нужда от помощ. Само се чудеше на светкавичното им мислене и действия.

Тъкмо погледна нагоре и Илкар се спусна, задържа се до главата му и каза:

- Дензър и Дарик са при кораба. Дензър подготвя някакво заклинание. Дордоверците ще ги връхлетят до минута-две, яздят покрай склад на две пресечки оттук. На кораба не става нищо особено, макар че целият екипаж е на палубата. Трудничко ще ни бъде.

- Когато се счепкаме с онези, ще ни е нужен щит - напомни Хирад.

- Не съм забравил.

Елфът прелетя петдесетина крачки по-напред, стъпи на земята и се настрои за вдигането на магическия щит.

Незнайния ускори крачка, Закрилниците без усилия поддържаха същата скорост, но Хирад изведнъж усети тежестта на всяка от тридесет и деветте си години.

- Да можехме да минем без това - каза малко по-задъхано.

- Размекнал си се от охолния живот с Каан - подхвърли Незнайния.

- Остави майтапите на мен, бива ли?

Втурнаха се към последния ъгъл и след броени мигове на кея се разрази кървав хаос.

Отначало изглеждаше, че ще се случи невъзможното и ще изпреварят дордоверските конници. Но когато им оставаха седем- десетина разкрача до Дензър и Дарик, генералът изкрещя думи, които не чуха добре, а магът от Ксетеск събра юмруците си пред лицето и рязко ги спусна надолу, сякаш удряше земята.

Най-близките до кея складове се разтресоха, замряха и пак подскочиха. Каменната настилка на кея около тях се нагъна и от покривите им се посипаха разхлабени греди. Нов миг на привиден покой, в който Хирад видя първия кавалерист на Дордо- вер, налетял в галоп към пристана, а после огромни клинове от разбъркан камънак се подадоха от земята на поне десетина места и пръснаха във всички посоки парчета калдъръм, кал и вода.

Фасадата на средния склад се килна, щом един от клиновете нацепи опорните греди. Стената се изду навън, покривът се наклони и падна на пътя. В тежкия грохот се примесваше цвилене на уплашени до полуда коне, ездачите напразно се мъчеха да ги укротят, докато те хвърляха къчове и се опитваха да избягат от сипещите се парчета дърво и изригващите камънаци.

- Бива си го нашичкия Дензър! - одобри Хирад.

Но отсрочката беше кратка. Първите коне вече се провираха между безредно струпалите се купчини. Кавалерията нямаше да се откаже лесно от атаката въпреки жертвите, които причини Земният чук.

- Хайде, по-живо! - викаше Хирад, който се надбягваше лудешки с първия конник, устремен към Дензър.

- Аеб - викна Незнайния през рамо, - мини отляво, Хирад ще ми е отдясно. Да ги ударим в плътен клин.

- Добре.

- Казвай какво мислиш и прави каквото е нужно според теб.

- Добре.

Конникът дори не успя да доближи Дензър, който отскочи след резкия вопъл на Дарик. Генералът завъртя бясно меча си нагоре и острието потъна между ребрата на войника от Дордовер, но преди това отсече едното ухо на коня. Човекът се катурна от седлото, а животното се сурна нататък.

Хирад тичаше неуморно. И останалите от дордоверския ес- кадрон излизаха на кея, но не се насочиха към кораба, а завиха към напиращите Закрилници, водени от Гарваните. Над главите им прелетяха Огнени кълба и се пръснаха в невидимия щит, вдигнат от Илкар.

На конете не им стигаше място да ускорят за неудържим напор и когато доближиха, започнаха да се дърпат пред плътната стена от мъже, които не показваха никакъв страх.

Незнайния също забави крачка и със замах разсече шията на изпречилия му се кон, който се строполи с фонтан от кръв, тутакси размит от дъжда. До него Аеб държеше брадвата, засега без да вади меча от ножницата на гърба си. Цапардоса с плоското конска муцуна, завъртя дръжката в дланта си и продължи движението нагоре, за да забие острието в корема на ездача, който отхвръкна назад под копитата на животното зад него.

Хирад пристъпи чевръсто между размаханите предни крака на жребец и се наведе да избегне удар с меч, предпазвайки главата си със собственото оръжие. Мразеше схватките с кавалеристи - опасна теснотия и блъсканица, налитат ти отвсякъде, а конете могат да те смажат или стъпчат всеки миг. Но зад него настъпваха Закрилниците и той знаеше, че поне този път нищо не го застрашава откъм гърба, щом го пазеха живите бойни машини на Ксетеск.

Навря се между два високи коня, ръгна с лакът корема на единия и завъртя меча си наляво да пресрещне удара на другия ездач. Веднага се метна надясно, докопа куртката на конника, наклони го рязко и пак отби с меча брадвата на левия противник. Неочаквано десният конник се стовари на земята, Хирад свирепо разряза крака на онзи с брадвата и в същия миг подскочи и смаза с колене гръдния кош на падналия. Чу как ребрата изпукаха и строши гръкляна му с дръжката на меча.

Около него мърдаше истинска гора от конски крака. Приклекна и се оттласна силно нагоре и напред. Зърна меча на Незнайния да разпорва корема на дордоверец отляво, брадвата на Аеб почти откъсна главата на друг отдясно.

Ескадронът се буташе безредно и командирът изкрещя на хората си да отстъпят. Онези, които успяха, завъртяха конете си и избягаха. Закрилниците не тръгнаха след тях. Труповете на четиринадесет кавалеристи се въргаляха на камъните, но имаше и един убит Закрилник. На лявата ръка на Незнайния кървеше дълбока рана.

- Добре ли си? - попита го Хирад.

- Що за скапан меч! Изобщо не е уравновесен. Сега не се чудя, че Арлън никога не се е славил като град на бойци. Техните оръжейни майстори трябва да бъдат бичувани публично. - Незнайния опипа раната си и погледна кървавото петно, избледняващо под дъжда. - Съсипаха ми ризата тези мръсници...

Хирад се усмихна.

- Да се подготвим за следващата атака. Аз... - Зад тях се разнесе рев и гръмовен тропот на копита и той се озърна. Връхлитаха ги други конници от Дордовер и мнозина от Листерн. - Ама че гадост! Загазихме...

- Меко казано - кимна Незнайния. - Аеб! Ще се браним срещу тази атака. В стегнат строй, който не бива да разкъсат този път.

- Ще го направим.

Закрилниците веднага се престроиха от три редици в една, всеки само с по едно от оръжията си в ръце, и пред конницата се появи същинска човешка стена.

- Готови! - отсече Незнайния, върхът на меча му почукваше по калдъръма.

- То се знае - промърмори Хирад.

Подковите чаткаха по камъните, заревото на пожарите просветваше мрачно по остриетата на нападателите. Варваринът гърлено изръмжа, за да проясни главата си, и набеляза първата си жертва сред кавалеристите.

* * *

Кси наблюдаваше стълкновението на враждебните сили с безстрастната разсъдливост, която притежаваше само Закрилник чрез пресяването и обмислянето на всичко видяно и чуто в Сливането на душите. Така можеше да решава мигновено, да действа с непоклатима увереност и да направи нищожни шансовете да пострада някой Закрилник или Повереник. Винаги разполагаше с неизменната подкрепа на останалите събратя и нищо не можеше да подрони смелостта му.

Стоеше по средата на редицата на осем крачки от Сол и Аеб и се озърташе назад към пламъците, погълнали рибния пазар, странноприемницата и склада за дървен материал, а сега застрашаваха да се прехвърлят към леярната и складовете около нея. Огънят прогонваше нощната тъма и зловещо осветяваше кейовете, открояваше препускащите коне и ездачите им в оттенъци, присъщи на ада.

Кси прецени, че врагът е направил безразсъден хазартен ход, подтикнат от паниката, а не от тактическа хитрост. Смесеният конен отряд връхлиташе по пристана, войниците от Листерн бяха разколебани, онези от Дордовер - настървени да унищожат Закрилниците, отблъснали техните съратници. Но зад тях маговете не се справяха с поддържането на невидимите прегради от разстояние и противниците им от Ксетеск стовариха по кавалерията Огнени кълба, Горещ дъжд и Леден вятър. Основната група Закрилници, на които вече не пречеха Силови конуси, се втурнаха стремглаво да догонят и хванат в клещи конниците.

А в мелето се намесваше още един отряд, чиято принадлежност Кси не можа да определи веднага - пешаци, командвани от един-единствен конник. Във вихрушката от безмълвни заповеди И мисли долови и една нишка, свързана с виещи вълци. Зверовете трябваше да бъдат пощадени.

„Сила и доблест! Разкъсайте строя им. Зад тях вече ни се при-, тичат на помощ. Ние сме едно цяло.“

Кси знаеше, че събратята няма да бъдат победени.

* * *

- Хирад, бъди нащрек. - Мечът на Незнайния още почукваше по хлъзгавите камъни. - Хвърли се ниско напред, аз ще се заема с ездача.

- Схванах.

Незнайния вече държеше твърде късото за него оръжие с две ръце. Кавалерията не напираше с цялата бързина на конете си. И хората, и животните се бояха от противниците, които не познаваха страха.

- Илкар, при теб как е?

- Чудя се дали да не премина към нападателно заклинание.

- Когато се сблъскаме с тях, не и преди това.

- Тоест ей сега.

Незнайния долови колко мрачна е усмивката на елфа. Положението им никак не беше добро. Първите конници ги връхлитаха, оставили пролуки между конете, за да размахват сво- бодно оръжията си. Тътенът на копитата, воплите на хората и пръхтенето на животните и пред тях, и отзад бяха в пълен контраст с неподвижността и безмълвието на Закрилниците.

Незнайния се метна напред, вдигна меча нависоко и ярост- но нападна ездача. Хирад се гмурна под муцуната на коня, за да се изправи със скок. Кавалеристът посрещна замаха навреме, но държеше своя меч с една ръка и беше безпомощен - могъщият удар отклони острието му и сцепи шията след рояк искри, изтръгнати от плъзгането по ризницата. Конят се преметна црезглава, убит с едно мушкане от Хирад, а човекът се пльосна безжизнен от седлото.

Но втората редица на конницата напираше въпреки разправата с първата и изтика назад Закрилниците и Гарваните. Незнайния поемаше удари върху меча си отляво и отдясно, конете се тълпяха наоколо и той търсеше място, за да замахне добре. Чу псувнята на Хирад и видя проблясък на острие. Конят отдясно изцвили диво. Мечът на Незнайния се заби в ризницата на ездача, който опита да завърти жребеца, за да избяга, но животното умираше и мъжът само се олюля на седлото. Незнайния измъкна крака му от стремената и го катурна на земята, където Хирад го довърши на секундата.

- Илкар, сега!

Магът забави отговора си един миг.

- Разпръснах щита. Гарвани, наведете се!

Незнайния го послуша и заклинанието избоботи над главата му - Силов конус разпиля останките от първата редица, хвърляше конете в идващите отзад, размяташе ездачи по камъните.

Една кобила се вдигна на задните си крака и закачи с копито рамото и брадичката на Незнайния. Той се просна на мокрия калдъръм с облаци искри пред очите си, мечът падна настрани. Побърза да се обърне на левия си хълбок, видя дордоверци- те да се подреждат за нова атака и чу Хирад да крещи името му. Сега беше пред останалите и твърде уязвим, а трябваше да се пресегне надалеч за меча. Насили се да приклекне, болката прониза рамото и шията му. Изпълзя припряно, грабна оръжието и се изправи, за да отстъпи заднешком.

- Незнаен, отляво! - отчаяно се провикна Хирад.

Незнайния се завъртя наляво и инстинктивно вдигна с дяс- ната ръка меча, за да се защити.

Конят се появи до него сякаш изневиделица, минал косо през редицата. Незнайния понечи да се отдръпне надясно, но дордоверецът се наведе странично на седлото и с нисък свиреп замах разсече левия му хълбок.

Незнайния изпита непоносима болка и знаеше, че пада, а след миг каменна плоча посрещна лицето му.

26

Взривове трещяха около глутницата и вълците се скупчваха в ужас. Недалеч от тях някаква постройка чезнеше в пламъци с шум като от падащи дървета, писъците на хора и воят на злия вятър им отнемаха крепящото ги настървение. И те побягнаха.

Троун виждаше накъде се отправиха - към сянката и тишината, - но знаеше, че сбъркаха. Там нямаше да намерят нито отговори, нито безопасност. Можеха да ги търсят само заедно с човека събрат. Мина много време, докато ги накара да спрат, камо ли да му се подчиняват отново.

Джафкаше и виеше на пресекулки, подканяше ги да забавят слепия бяг и един по един те се опомняха, подслониха се в тясна пролука между високи стени, съградени от хората. Тук тътенът на разрухата долиташе приглушено, а вместо пожари, кръв и смърт, имаше гниещи растения и вмирисана кал от дъждовете.

Сега в ушите му проникваше учестеното накъсано дишане на глутницата, виждаше провесените им езици, бялото на ококорените им очи и прилепените към главите уши. Не би трябвало да са тук - насред човешкия свят. Разбираше техния страх от падащия наоколо огън, от вонята на изгоряло, от виковете на умиращи хора и срутването на сгради, но беше уверен, че няма да позволи това да надделее у тях.

Опираше се твърдо на четирите си лапи, другите се присвиваха обезсърчени. Наблюдаваше как дишането им стана по-равномерно и дълбоко, изчака пак да потърсят с погледи подкрепа от него, а скимтенето им да заглъхне в гърлата.

Щеше му се да ги отведе обратно в гората при оцелялата вълчица и малките, но бяха толкова близо... Човекът събрат и другите с него щяха да намерят жената и да, им дадат отговорите. Копнееше за гората, но още по-силно беше желанието му да е до човека събрат. Да помогне на човеците. Не му беше лесно да понесе това чувство, но не можеше и да го отхвърли.

Искаше да го предаде някак и на глутницата, а нямаше такива звуци. Вълците просто следваха водача и разчитаха той да прави каквото е нужно. Затова пак щяха да тръгнат с него към огньовете, болката и гадната миризма, просмукала се във всичко. Но сега щяха да заобиколят местата, където дървото гореше най-силно - натам, където човекът събрат изтича със странните хора, които имаха лица от дърво, а мястото на душите им зееше празно. Боеше се от тези хора. Оставаха си загадка за него.

За да ги освободи докрай от страха, побутна с муцуна всеки от глутницата и усети колко мокра е козината им. Той щеше да бъде до тях. Той щеше да ги опази. Трябваше да тръгват, но те се противяха, още се гушеха в тъмното и гледаха плашливо. Троун обаче се нуждаеше от тях, за да бъде по-силен.

Не можеха да останат тук, помъчи се да им го втълпи. Спотайването в мрака не беше привично за вълци. Глутницата ловува, глутницата тича на воля.

Изръмжа, за да ги принуди да станат, да се подчинят. Полека страхопочитанието им доби власт над стремежа да отбягват всичко извън тъмната уличка. Надигнаха се, макар и с наведени глави и потръпващи крака.

Той ги изведе от мрачното скривалище към заревото и шумотевицата, дъхът на злата стихия веднага нахлу в ноздрите му, ударите на метал в метал и човешките крясъци гърмяха в ушите му.

Ободри с вой глутницата и се втурна пред тях, търсеше във въздуха следа от човека събрат. Знаеше накъде изтича той, но сблъсъкът се бе прехвърлил другаде. Навсякъде покрай края на сушата горяха човешки градежи, въздухът припукваше от горещината, а дъждовните капки се изпаряваха със съскане. Още не виждаше човека събрат, но знаеше, че е някъде там. И пред очите му имаше изобилие от плячка, възседната от хора.

Изръмжа и нападна начело на глутницата. След дълъг скок стисна със зъби шията на животно, в гърлото му рукна топла кръв, а плячката се замята мъчително, за да се отърси от мъчителя. Ездачът крещеше и удряше с острието си, но Троун беше неуязвим за желязо.

Той пусна шията на плячката и подскочи към човека. Великанските лапи го удариха в гърдите и го събориха на земята, където слабата твар се бореше напразно, докато Троун разкъсваше гърлото ѝ.

Нямаше време да вкуси както трябва от плячката, а човешката плът му беше противна. Вдигна глава - глутницата бе обкръжила своя плячка, която размахваше предни крака във въздуха, а ездачът едва се държеше на седлото. Един вълк се втурна отстрани и се блъсна в задните крака. Животното се сгромоляса с пронизително цвилене от болка, а човекът се търкулна на камъните, безпомощен за миг-два, които се оказаха гибелни за него.

Троун им изджафка да се съберат при него и затърси с поглед следващата жертва. Ездачите и плячката вече знаеха кой вилнее сред тях, мнозина се обърнаха към глутницата, за да отблъснат вълците, макар че звънът на метал и воплите наблизо не секваха.

Сърцето на Троун се смръзна - откри човек с душа, обгърната в мъгла, който се бе вторачил в тях. Не носеше острие и тъкмо това вдъхваше още по-силен ужас. Троун опита да се метне върху него, но му попречи вълк. Изръмжа им да се разпръснат и хукна към мъжа. Вече беше във въздуха, когато кълба от пламък изригнаха от дланите на врага, прелетяха над главата на Троун и паднаха зад него. Челюстите на вълка раздробиха лицето на човека, лапите раздраха гърдите му, но чуваше страшното квичене и скимтене на своята глутница.

Захапа още веднъж, за да довърши врага, завъртя се и скочи към вълците, но се вцепени, щом ги зърна. Не се бяха разбягали, както поиска от тях - близостта до плячката и пролятата кръв ги опияняваха. И сега трима лежаха, четвъртият залиташе. Всички горяха в ужасни мъки, всички умираха. Троун се взираше безпомощно, а неестественият огън поглъщаше козината и плътта им, отнемаше гласовете им и изтръгваше живота от телата им. Накрая един го погледна и Троун прозря последното, което видя в очите му.

Той им измени, навлече им ненужна смърт.

Седеше до тлеещите трупове и виеше, забравил за враговете наоколо, без да го е грижа ще поразят ли и него. Той опропасти своята глутница - вече я нямаше заради неговите смътни желания. Не се справи и те умряха, също както бе умрял...

Отдавна угасналият спомен прониза трескавото му отчаяние - дребен мъж, друг човек събрат, покрит с бяло, очите му затворени, тялото застинало.

Обърканият Троун нямаше сили нито да мъсти, нито да бяга. Легна, сякаш можеше да опази мъртвата си глутница, безучастно гледаше движението на плячката и хората.

И с всеки удар на сърцето две думи набираха мощ. Знаеше, че няма да им устои.

„Спомни си.“

* * *

Арлън се въртеше на седлото в напразен опит да види всичко и да измисли как да възстанови реда. Той и хората му се изсипаха на кейовете в безредно гъмжило покрай бушуващи пожари и разрушени здания и завариха ожесточена битка. Конница на две Школи се сражаваше срещу Закрилници в собственото му пристанище със свирепост, от която той онемя. Мъже си деряха гърлата, коне цвилеха, навсякъде бумтяха заклинания и избухваха върху магически щитове или стоварваха цялата си мощ върху безпомощни жертви.

Въпреки пороя, изсипващ се от облаците, от миризмата на овъглено дърво и плът очите му се разлютиха. Мечове се врязваха в брони или кънтящо срещаха други остриета, огънят осветяваше ивици разредена с вода кръв, която се стичаше към езерото, мъже и коне газеха в червените локви, за да се нахвърлят върху враговете си.

„Океански бряст“ се отдалечаваше от кея с издути платна, а наляво друга битка се водеше за „Слънцето на Калеюс“ пред порутени и нацепени складове, над които пламъците подскачаха на стотина стъпки. Шумът беше оглушителен, гледките - зашеметяващи, а графът нямаше представа как да спре всичко това.

Съгражданите му стояха бездейно и въодушевлението им се изпаряваше пред това безчинство на смъртта. Някои избягаха и Арлън не би ги укорил. Само неговите стражници бяха заели защитна позиция преди да се озоват между две враждебни сили - някои паднаха под ударите на Закрилници, които си проправяха път навътре в града, други бяха убити от дордоверци, опитващи се да попречат на Закрилниците. Арлън побърза да изтегли хората си от кейовете и сега оцелелите се озъртаха към него умолително.

Един от онези, които бе пратил да видят докъде се е разпростряла битката из града, се върна тичешком, останал без дъх.

- Казвай - нареди графът.

- Навсякъде са! - избълва младежът, едва ли навършил двадесет години и уплашен почти до прималяване. - Има пожари чак до затвора, стигнали са до Соления квартал. Вятърът е разнесъл пламъците откъм едната страна на Площада на столетието, чужденците се бият на десетина места. - Спря и си пое дъх измъчено. - Навсякъде из града беснеят Закрилници, дордоверски магове се крият по покриви и зад прозорци, за да ги нападат със заклинания. Нашите хора бягат накъдето им видят очите. Стотици са тръгнали на север към замъка, но не ми се вярва да спрат там. Май онези ще опустошат всичко накрая. Господарю, какво ще правим?

На Арлън му идеше да кресне, че не знае. Не беше по силите им да прекратят сражението, развихрило се досущ като пожарите, унищожаващи сграда след сграда. Твърде много противници се избиваха взаимно на пристанището и в града - разполагаше с по-малко от тридесет омърлушени мъже срещу стотици. Нямаше какво да сторят, но трябваше да ги поведе с някаква цел.

- Чуйте ме! - извика той. - Ще се махнем от кейовете. Нека направим площада по-безопасно място, да има къде да се спасяват нашите хора, после ще ги охраняваме по пътя към замъка. Зарежете ги тези мръсници, нека се колят. Да защитим съгражданите си. Напред!

Обърна коня си и потегли пред стражниците и гражданите, но чувството за вина превиваше раменете му като оловна плоча. Беше спасил малцина, но го гнетеше смразяващата увереност, че е загубил властта над собствения си град. Питаше се колко от мъжете с него ще проумеят това, щом избледнее облекчението, че са се отдалечили от пристанището. Ако Закрилниците и дордоверците искаха да унищожат град Арлън, той не можеше да им попречи.

* * *

- Незнаен! - изрева Хирад. - Не!

Втурна се към конника, който повали неговия приятел. Пет крачки и скок, дал му идеалната възможност да удари. Дордо- верецът тъкмо караше коня да завие и откри цялото си тяло. Варваринът още беше във въздуха, когато замахна наляво и отсече главата на врага. Тялото се килна назад, кръвта шурна към подгизналото от вода небе.

Без да го е еня накъде ще препусне конят, Хирад побърза да застане над тялото на Незнайния. Не смееше да погледне надолу от ужас, че огромният мъжага е мъртъв. Веднъж вече му стигаше, нямаше да понесе тази гледка втори път.

- Аеб! - крещеше той. - На помощ!

Те не чакаха повторен зов. Половината напираха напред, другите сдържаха атаката откъм тила. Оръжията им цепеха въздуха, брадвите разсичаха конска плът и кости, мечовете отблъскваха отчаяни удари и хвърляха ездачи на земята.

Неколцина дордоверци пришпориха конете си към Хирад с надеждата лесно да се разправят с него, защото защитаваше ранен. Първият загуби левия си крак, след като Хирад се гмурна под бясно стоварения отгоре меч, вторият се свлече заедно с убития си кон. А после наоколо имаше само Закрилници, обградиха Незнайния с непробиваем кръг от стомана.

- Илкар, виж как е! - призова Хирад, отблъсна острието на противник, хвана го за китката с лявата си ръка, дръпна го долу и брадвата на Аеб го изкорми.

- Точно зад тебе съм... - чу гласа на елфа. - Жив е, но не е добре. Нуждая се от Дензър. И то скоро.

- Остави това на мен. - Изведнъж Хирад отново кипеше от сили. - Аеб, трябва да ги разбием още сега. И онези отпред, и другите отзад.

- Да, разбирам. С теб сме.

Хирад се обърна - дордоверците се събираха за поредното нападение . Двайсетина трупа се вляха по кея, още по-голямо препятствие образуваха нападалите мъртви коне. Нямаше да препуснат в плътен строй и Хирад реши да се възползва от това.

Закрилниците чакаха в редица, застинали неподвижно. Малцина от тях бяха пострадали, но той не искаше и те да дават още жертви. Не биваше да се бавят.

- Хайде! - изкрещя и лудешки затича към дордоверските конници.

Чуваше тежките, но уверени стъпки на Закрилниците. Някой кавалерист извика тревожно, конницата се раздвижи, но ездачите се бореха с животните, които не искаха да тръгнат срещу маскираните убийци, водени от варварина. Навеждаха глави и страхливо душеха кръвта на мъртвите и умиращите, а копитата им не намираха сигурна опора по осеяните с трупове хлъзгави камъни.

Хирад ги доближаваше стремително. Насочи се право срещу един конник и го видя да вдига меча. Прескочи паднал кон, който още потръпваше, и рязко се превъртя наляво, за да се озове приклекнал зад противника. Намушка го в бъбреците още преди онзи да обърне коня към него.

Завъртя се на пети и видя Закрилниците да вилнеят неудържимо и безмилостно. Струпваха се по двама или трима около поредния враг, нападаха заедно и конникът нямаше къде да избяга от тях, нито пък имаше поне нищожен шанс да опази живота си.

Пред Хирад се отвори празно пространство и няколко мига той зяпаше поразен какво направиха трима Закрилници. Първият приклекна и съсече с брадва задните крака на коня, вторият удари с меч шията на животното, третият пое с брадвата меча на конника и му разпори корема със своя меч.

Всичко свърши преди варваринът да вдъхне повторно. Приличаха на глутница... .

Троун!

Беше чул вой, когато застана над Незнайния. Закрилниците довършваха дордоверците и той започна да се взира във всички посоки. Никъде не откриваше вълците. При опустелия кей след отплаването на „Океански бряст“ останките от дордоверс- ката И листернската кавалерия бягаха, преследваха ги големи групи Закрилници, водени от магове на коне.

От мястото, където стоеше, до другия кораб всичко напомняше за кланица. Закрилниците вече проверяваха телата и довършваха всеки враг, който още дишаше. Други нямаше по опустелия пристан и това изобщо не му хареса. Опомни се разтърсващо и разбра защо Незнайния лежи пред прага на смъртта. Гарваните допуснаха да се разделят, а тъкмо това се бяха зарекли да не правят никога.

Троун трябваше да се оправя сам засега...

- Дензър! - разнесе се гласът на варварина. - Дарик! Къде сте?

Гласът му се губеше сред свирещия вятър, трополящия дъжд и бучащите пожари, разнесени от бурята чак до Площада на столетието.

- Дензър! - въртеше глава Хирад. - Нужен си ни незабавно!

Взря се намръщен в кораба, който искаха да превземат. Там нищо не помръдваше. Нямаше го екипажа, нареден втрещен покрай фалшборда допреди малко. Само фенерите се люшкаха силно и осветяваха празната палуба.

Хирад тръгна натам.

- Дензър! - напрегна гърлото си за трети път. - Моля те! Незнайния пострада. Дензър!

- Богове, къде ли се е дянал?... Врътна се и тръгна обратно към Илкар и Незнайния.

- Как сме?

- Не е добре - пак го увери елфът. - Намери Дензър по-скоро.

Варваринът долови раздвижване на палубата - отвори се врата и някой излезе. Дензър!

- Слез тук веднага!

- Защо припираш толкова?

Дензър плъзна поглед по кея, отрупан с мъртви тела, между които Закрилниците тичаха след разбягалата се конница, и вдигна вежди.

- О, богове! Ти май имаш памук в ушите. Незнайния е ранен. Трябва да помагаш на Илкар. - Хирад посочи елфа, коленичил до неподвижната едра фигура с белеещо лице. - Побързай!

Дензър кимна, съсредоточи се и отскочи от кораба със Сенчести криле. Хирад проследи полета му в пушеците, стелещи се като ниски облаци над Арлън, после също тръгна към поваления си приятел, без да се замисля защо Дензър е бил на кораба и къде е Дарик. Точно сега това не го засягаше.

Сражението в пристанището почти приключи, но още се чуваше шумът от схватки навътре в града, където Закрилниците издирваха последните войници и магове от Дордовер. Хирад зърна и неколцина мъже, които май бяха стражници на графа - бродеха безцелно покрай труповете или втрещено зяпаха пожарите. Дъждът не отслабваше, вятърът брулеше брега.

Варваринът се чувстваше като изцеден. Отдавна не бе тичал и размахвал меча. Макар и кратка, битката беше неимоверно изтощителна. Повече го гнетеше, че видя как раниха Незнайния, а по бързите жестове на Илкар, с които придружаваше обясненията си към кацналия Дензър, личеше, че приятелят му е зле. Може би щеше да умре, ако заклинанията не помогнат.

Пъхна меча си в ножницата и бавно закрачи към тях.

- Хирад! - повика го Аеб.

Вървеше към него, прибрал оръжията си на гърба.

- Какво има?

- Ела с мен.

Варваринът се озърна към двамата магове, замрели на колене, докато извършваха заклинанията си. Там беше излишен. Вдигна рамене.

- Води.

Аеб се обърна веднага и тръгна към димяща черна купчинка. Други двама Закрилници се отдръпнаха, щом ги видяха да идват. Хирад се намръщи, взря се и затича - обвитите в дим трупове бяха на вълци, дъждовните капки още съскаха по овъглената плът.

- Не вярвам на очите си... - промърмори той, но Аеб го възпря с ръка.

- За тях нищо не можеш да направиш, но за формоменителя има надежда.

- Каква беше тая дума? - вторачи се Хирад в безизразната маска на Закрилника.

- Говоря за формоменителя.

Аеб сочеше друго тяло с обърнато към небето лице.

- Боговете да се сгромолясат!

Хирад заби пети, подхлъзна се и се стовари на колене, без да забелязва кръвта и водата, в които цопна.

Фигурата под наметалото беше свита в зародишна поза. Закрилниците бяха подложили и второ наметало отдолу, за да го опазят от студа.

Около откритата глава се стелеше буйна руса коса, по цялото лице - освен очите и носа - имаше къса фина козина. Незнайно защо кожата изглеждаше някак старческа, а ушите - дълги и изострени като на елф. Хирад докосна с длан треперещото тяло и наведе глава. Троун...

- Не съм и помислял, че пак ще те видим, стари друже - промълви съвсем тихо. - Как ли страдаш...

Варваринът поумува и погледна нагоре към Аеб, който втренчено се взираше в Незнайния. Неспирното свиване и отпускане на единия юмрук нарушаваше неподвижността му на Закрилник.

- Ако някой може да го спаси, това са точно Илкар и Дензър - опита се да го утеши Хирад.

- Не бяхме до него, когато трябваше.

Варваринът кимна гузно.

- Важи за всички ни.

Хирад видя с нов поглед кея - разнебитените кранове, изтърбушените складове, нагъсто нападалите трупове. Тук не беше място за страдалци.

- Трябва да отнесем и двамата.

- В Арлън имат лечебница.

- Препълнена е, ако още е цяла - възрази Хирад. - Пък и там не могат да изцелят Троун. Освен това и двамата са от Гарваните. Не искам да са тук.

- Разбирам.

Варваринът се обърна на кораба, където цареше изненадваща тишина. Какво ли бе сторил Дензър? Изведнъж го споходи догадка.

- Помогни ми за Троун и повикай събратята си. Време е да се качим на онзи кораб.

Аеб кимна безмълвно, приклекна, вдигна увития в наметало Троун и внимателно го намести на дясното си рамо без видимо усилие.

- Можеш ли да вървиш с него?

Аеб кимна повторно и тръгна.

- Убеден ли си? - промърмори Хирад, защото Троун също беше огромен мъж.

- Да. Кси ще помогне в носенето на Сол.

Хирад притича до двамата магове. Не обръщаше внимание на все още разнасящия се из града конски тропот сред бурята и боботенето на пожарите.

- Ще успеете ли? - запъна се и махна с ръка безпомощно.

За пръв път видя страшната рана точно под кръста на Незнайния - брадвата бе раздробила костите на таза.

- Ще оживее - обеща Дензър, задъхан като след десет мили тичане. - Но едва ли ще ходи...

- Но той не може да... - пак се запъна варваринът и изведнъж се заслуша.

Чаткането на подкови по калдъръма наближаваше твърде бързо. Обърна се в посоката, откъдето чуваше звука - от димната пелена между два разрушени склада изскочи самотен ездач. Кавалерист от Дордовер. Препускаше към „Слънцето на Калеюс“, но щом зърна Аеб, с гневен вопъл сви към Закрилника.

Хирад се втурна, но си знаеше, че няма да стигне навреме, а Аеб беше обременен с тежкото тяло на Троун. И други Закрилници тичаха натам, но и те само щяха да видят отдалеч какво става. Аеб спря, приклекна полека и грижовно остави товара си, като се постара да не удари главата на върколака в камъните. Несъмнено бе разбрал, че това ще му струва живота. На Хирад изведнъж му щукна, че всъщност смъртта означава свобода за душата на Закрилника.

Конникът вдигна меча си, за да замахне, но неочаквано се изопна на седлото, стиснал с лявата ръка стрела от арбалет, която се заби в шията му. Миг по-късно тупна от коня, който кривна встрани от Закрилника и продължи в галоп по кея. Аеб се загледа в проснатия на земята нападател, пак вдигна Троун на рамо и продължи към кораба, вече заобиколен от още Закрилници.

Кси стоеше до Илкар и Дензър, той щеше да носи Незнайния. Хирад се вторачи във вражеския кавалерист, който умираше в гърчове, кръвта му изтичаше на мудни тласъци. Стрелата стърчеше три пръста под ухото му.

Варваринът потърси с поглед стрелеца.

- Покажи се! - извика, без да очаква отговор.

Но от сенките веднага се открои силует и арбалетът падна с тракане на камъните. Плавните овладени движения тутакси подсказаха, че е елф, дори без да се виждат очертанията на лицето и ушите.

- Точен изстрел - подхвърли Хирад и даде знак с ръка.

Елфът спря.

- Целех се в окото - чу се женски глас. - Арбалетът беше на скапаните Черни криле. Недодялана изработка.

- Е, щом е тъй, благодаря ти за сполучливия неточен изстрел - рече варваринът. - Ще ми се да знам името ти и какво правиш тук. Не си от стражата на Арлън, нали?

- Не съм - усмихна се сурово елфидата. - Аз съм Ренерей от гилдията Дреч и преди малко позволих най-страшните ни врагове да заловят Ериан. Дойдохме тук да те търсим, Хирад Хладнокръвния. Тебе, Дензър и останалите Гарвани.

Той пристъпи и протегна ръка, Ренерей я стисна.

- Тогава ела да се запознаеш с другите - покани я варваринът.

* * *

Всичко свърши, сякаш някой натисна лост на механизъм. До един миг прокълнатите Закрилници беснееха из неговия град, гонеха и колеха конници от Дордовер, а в следващия се строиха в спретната колона и напуснаха на бегом Арлън, оставяйки своите мъртъвци без маски на лицата. Маговете с тях не се озърнаха нито веднъж към разрухата, която оставяха зад себе си.

Но графът нямаше къде да се дене. Дори още не му се мислеше за разразилия се по кейовете ужас. Привиждаше му се, че в проливния дъжд и неспирния грохот на гръмотевиците е застанал насред ада.

Пръстен от огън се бе сключил около Площада на столетието, от рушащите се стени отекваха писъци и стонове. Конят на графа лежеше мъртъв в краката му, едната му ръка беше счупена, окървавеното му лице тъмнееше. Съзнаваше, че пожарите са твърде много, и бе заповядал да съборят още няколко сгради с надеждата пламъците да не стигнат на север чак до замъка.

Накъдето и да погледнеше, жителите на неговия град се тът- реха като призраци и изцъклено зяпаха съсипията. Войници и магове от Школите нахлуха в града и за по-малко от час го превърнаха в обгорена пустош.

Прав беше Дарик - имаше защо да се бои от Закрилниците. Жалко че генералът не бе подбрал още по-силни думи за предупреждението. Те не принадлежаха на човешкия род. Демоните, властващи над душите им, вдъхваха безгранична свире- пост. А маговете с тях бяха още по-гнусни изчадия. Душите им си бяха в телата, но нали ги видя с очите си какво опустошение причиниха в името на магията. Толкова невинни умряха смразени или изпепелени, с шурнала от очите и ушите им кръв. Видя ги да подпалват цели здания само за да подплашат вражеските коне, видя как поразяват всичко живо с гъст облак от късчета лед, видя огън да вали от небето и хора да горят в агония.

- Защо тук? Защо в моя град?

Мечът падна от отмалелите пръсти на графа и той седна насред площада. Пожела си нощта да не свърши никога, за да не съзре пепелищата на дневна светлина.

Как дръзнаха да си позволят такова опустошение? Що за наглост им бе внушила, че неговата земя може да стане бойно поле за ежбите им? Опря чело на дланта си и заплака, загубил желание да живее, смазан от унижението.

Поне знаеше кого да вини.

С магия започна всяко зло в Балея, магия бе причината за битката, отнела му всичко, за което се бе трудил цял живот. Но щеше да има възмездие. Не днес, не и утре, но непременно щеше да има възмездие. И онези, които носеха магията, щяха с мъки да платят за всичко сторено с такава лекота и презрение.

Дали пък отрепката Селик и Черните криле нямаше да се окажат прави? Прекалено дълго онези от Школите си виреха носовете, време беше да ги хвърлят от натруфените им кули.

Седнал в калта под зловещия дъжд в своя догарящ град, граф Арлън се закле, че той ще нанесе първия удар.

27

Дарик и Дензър наложиха волята си на екипажа, след като магът се спусна към палубата на „Слънцето на Калеюс“, понесъл тежкия бивш пълководец. За щастие полетът беше кратък.

Представиха се за първите дордоверци, които трябва да се качат на борда, и лесно стигнаха до рулевата палуба. Дарик едва не помоли за извинение, когато опря меча си в шията на капитана и настоя да заповяда на моряците да влязат в трюма. През цялото време Дензър стоеше зад него и между дланите му се виждаше зачатък на заклинанието Огнени кълба, за да бъде искането им далеч по-убедително.

След като спуснаха за малко подвижното мостче и Гарваните се качиха заедно със Закрилниците, пуснаха екипажа от трюма и елфите се подготвиха за отплаване, но мърмореха навъсено.

Настаниха Незнайния и Троун в отделни каюти, а останалите Гарвани, Дарик и Ренерей седнаха около масата на капитана. На този кестеняв, висок и мускулест елф на име Джевин му бе необходимо немалко време да обмисли чутото от тях.

Всъщност изслуша охотно единствено Ренерей и двамата набързо размениха множество думи на елфическо наречие, което според Хирад дори Илкар не разбираше. Това само засили симпатията на варварина към елфидата, която спаси Аеб и Троун. Тя беше сериозна и решителна, дори присъствието ѝ и няколко пестеливи, но явно казани на място думи стигнаха, за да не роптаят моряците.

- Значи тези нелепи промени във времето се дължат на едно-единствено момиче? - промълви накрая Джевин, изпънал показалец.

- Да - потвърди Дензър.

- И казвате, че Ал-Дречар са я приели?

- Да.

- Тогава защо елфите не я закрилят? Тя е неоценимо важна!

- Закрилят я - възрази Ренерей. - Но нашата Гилдия е малобройна, потърсихме подкрепа. Ериан се нуждаеше от Дензър и другите Гарвани. Осигурихме си и помощта на Закрилници срещу дордоверците.

- Те са от Ксетеск - завъртя глава Джевин, - чиито цели са не по-малко себични от тези на Дордовер.

- Разминаваме се в нещо твърде съществено - напомни Дензър. - Ние искаме Лиана да живее и нейните дарби да се разгърнат.

- „Ние“ в това изречение означаваше „Ксетеск“ - вметна Ил- кар. - Но ние тук сме Гарваните и не работим за Ксетеск. Просто се оказа, че интересите ни отчасти съвпадат.

Джевин кимна.

- Както виждам, на главата ми се изтресе по-малкото зло.

- Ще ни помогнеш ли? - престраши се да попита Илкар.

- Подготвяме се да вдигнем платната - сопна му се капитанът. - Още какво искаш?

- Той не се заяждаше - спокойно каза Дензър. - Съжалявам, че се запознахме по толкова неприятен начин. Ние бихме искали да ни помагаш по своя воля. Ще се погрижим да ти бъде платено, но по-важното е, че ще попречиш на Дордовер да извърши злодеяние спрямо цяла Балея. И ще помогнеш да съхраним живота на моята дъщеря.

Най-сетне Джевин се усмихна.

- Постарайте се парите да са много.

- Двойно повече от онова, което ти обещаха дордоверците - веднага предложи Хирад.

- Достатъчно - съгласи се капитанът. - Да си призная, открай време ми се искаше да срещна Гарваните. Е, не си представях срещата точно така, но вече сте тук. Чуйте сега моите условия. Ще ме оставите да командвам своя кораб както аз си знам. Познавам океана от тук до Орнаут и ще поискам съвет само когато се налага. Няма да рискувам кораба, каквото ще да става. Веднага ще заповядате на Закрилниците да мируват в трюма, иначе няма да напуснем пристанището. Вие сте мои гости, а не завоеватели. Затова ще спазвате правилата, докато сте на борда - първият помощник ще ви ги обясни, щом се отдалечим от брега. След малко ще събера екипажа и ще им съобщя какво предстои. Имате ли въпроси?

Всички около масата завъртяха глави.

- Щом е тъй, споразумяхме се.

Той протегна ръка и понеже Незнайния го нямаше, Хирад се надигна да я стисне. Вратата на капитанската каюта се отвори и великанската фигура на Аеб запълни цялата рамка.

- Генерал Дарик, на кея дойде един мъж да пита за теб. Май е от твоите конници.

Дарик веднага се изправи.

- Ще видя какво става. Дензър, май ще е най-добре да пратиш Закрилниците в трюма, за да потеглим веднага.

- Да, наистина ще е най-добре - съгласи се магът от Ксетеск.

Гарваните излязоха след Дарик и се качиха на палубата. На пристана чакаха половин дузина кавалеристи, осветени от два факела. Хирад позна Айзак, спрял пред другите.

- Командир Айзак - попита Дарик, - дошли сте да ме арестувате ли?

Айзак се подсмихна.

- Не, сър, в никакъв случай. Донесохме оръжията и броните на Гарваните, освен това ви предлагаме помощта си.

- Първото приемам с благодарност, второто за жалост трябва да откажа, макар че верността ви ме трогва. - Дарик вдигна ръка в знак, че не иска да бъде прекъсван. - Айзак, ти си чудесен войник и добър приятел. Тъкмо затова не искам да се забъркваш, макар че е много изкушаващо да имам подкрепата на човек с твоите достойнства. Аз извърших престъпление спрямо Листерн, дори двамата с теб да преценяваме по друг начин моята постъпка. Сега съм беглец, а Листерн ще се нуждае твърде много от хора като теб, за да браните града и Школата.

- Да браним ли?... - смутено повтори Айзак.

- Ще има сблъсъци между Школите. Който и да вземе под своя закрила детето, тези стълкновения са неизбежни. Аз вече избрах и ще водя своите битки в архипелага Орнаут. Ти си длъжен да се върнеш у дома и да започнеш подготовката. Постарай се да убедиш Херист. Той е свестен човек, макар че понякога се оставя да го подведат. Не бива да се доверява на Дордовер, както правеше доскоро. Е, какво ще кажеш?

- Щом ти го искаш от мен, генерале, ще те послушам.

- Благодаря ти. - Дарик си отдъхна и опря лакти на релин- га. - Пази се, ще бъдеш много полезен на Листерн в идните дни.

- Но какво да правя, когато ме попитат за стореното от теб тази нощ?

- Кажи им истината. - Дарик пак изопна рамене. - Желая ти късмет. Ще се видим.

- Надявам се, сър. Късмет и на всички вас.

Кавалеристите обърнаха конете и се отдалечиха, а на кея остана вързоп. Хирад виждаше от него да стърчи двуръчният меч на Незнайния и се помоли отново да чуе как върхът му почуква по земята преди схватка.

* * *

Отдавна се бяха отказали от напразните опити да поддържат илюзията и Ефимер знаеше, че враговете ще дойдат рано или късно. Оставаше въпросът дали помощта ще ги изпревари. Разкривената мана изригваше като вулкан от съзнанието на Лиана и беше не по-малко очевидна за някой търсещ маг. С всеки час нарастваше разрухата, която причиняваше.

Силите им привършваха дотолкова, че вече само по една от тях можеше да седи при Лиана. Другите или потъваха в сън, или се подкрепяха с бульона, който им носеха елфите от Гилдията.

Ефимер седеше в трапезарията, стиснала в ръка запалена лула с лемир. В съседното преддверие Мириъл бдеше над момичето. Вече нямаше смисъл да оставят Лиана в собствената ѝ стая - в това състояние не би забелязала различната обстановка. А за нейните бавно умиращи закрилници все пак беше облекчение да не се тътрят по коридорите.

Не откриваха никакви признаци, че Нощта на Лиана отминава. Окуражаваше ги единствено фактът, че премина в следващото си състояние, което обаче им носеше още повече мъки. Предишното хаотично пробуждане на безграничната дарба носеше несгоди само на родната ѝ Балея, но вече обхващаше и Херенденет. Това поне показваше, че подсъзнанието на детето овладява и насочва мъничко по-добре маната. Уви, така стоварваше съсипия върху целия архипелаг, често под безоблачно синьо небе.

Мълниите трещяха и се забиваха в земята неспирно, вълните блъскаха брега и неведнъж го заливаха почти до къщата, вятърът неуморно налиташе върху прозорците и стените, а започнеха ли да се събират плътни облаци, пороят беше невероятен и наводняваше дома им преди да се стече към морето.

Миризмата на влажно дърво и подгизнали килими напомняше неизменно, че този път стихиите наложиха господството си над убежището на Ал-Дречар. Ефимер въздъхна - а колко наивни бяха... След стотици години живот си бяха позволили да паднат в клопката на самонадеяността. И пагубно подцениха разрушителната сила на необученото, но пробудено съзнание на Лиана. Каква друга утеха да намери Ефимер, освен да си напомни, че дори да знаеха, едва ли биха могли да се справят по-добре, но поне щяха да са подготвени.

А и тази проточила се смърт нямаше да е чак толкова тягос- тна...

Прастарата елфида засмука още веднъж дима от лулата и я върна на поставката ѝ, за да бъде напълнена и запалена съвсем скоро за Мириъл. Тя отвори очи, без да си спомня кога всъщност натежаха клепачите ѝ, и видя двама чакащи елфи от Гилдията. Жегна я съжалението, че не може да си спомни имената им. Само им кимна, че е време.

Те дръпнаха креслото назад и ѝ помогнаха да се изправи. С обезсърчаваща мудност Ефимер провлачваше единия си крак пред другия, но си бе наумила, че няма да допусне да я носят, както се бе случило с Авиана три пъти досега. Знаеше колко е глупаво, но понякога дори това дребнаво съперничество ѝ даваше сили да продължи.

Единият елф отвори вратата и влязоха в стаята, огряна от мекото сияние на фенер. Закритият със завеса прозорец отляво бе открехнат, защото от тази страна беше завет. Скоро щеше да съмне, но никой нямаше да дръпне завесите. Така Ал-Дречар се съсредоточаваха по-добре.

Лиана лежеше по гръб в леглото, което преместиха тук за нея. Не бе отваряла очи от шест дни. Потъна в този унес скоро след тръгването на Ериан. Любимата ѝ кукла и чаша вода бяха сложени на масичка до леглото - символ на надеждата, че тя ще преодолее своята Нощ. Сменяха водата по два-три пъти на ден, а куклата прашасваше.

Елфите помогнаха на Ефимер да седне на ръба на леглото и тя се наведе да приглади косата на момичето. На пипане личи- цето ѝ беше сухо и хладно, но не оставаше много време до поредния пристъп, когато цялата се гърчеше под натиска на видения, които Ал-Дречар не можеха да отблъснат.

Елфите от Гилдията бяха неуморни в грижите си. Всеки ден къпеха момичето, застилаха наново леглото, хранеха я с лъжичка, макар че беше в несвяст, галеха я по шията и я подтикваха да гълта.

- Горкото дете! - прошепна Ефимер.

Целуна Лиана по челото и даде знак, че иска да се премести. Настаниха я на малкото диванче до Мириъл и двамата мъже излязоха. Вратата се затвори тихо, Ефимер събра воля и се помоли да оцелее, за да долови досега с Авиана, която ще дойде да я смени, както тя сега идваше да поеме товара от Мириъл. Настрои се към спектъра на маната и се сблъска с бурята.

Щом потъна мислено към съзнанието на Лиана и щита, поддържан около него от Мириъл, стихиите отвън ѝ заприличаха на нежен полъх по бузата. Безредни, но насочени, потоците се усукваха и профучаваха край нея подобно на безкраен ивичест тунел от тъмнокафяво, тук-там изпъстрено с жълто, оранжево, зелено и синкавочерно.

Ефимер обаче не се залутваше - в тунела имаше мъждива, трепкаща светлинка. Съзнанието на Мириъл. Ефимер се пребори да го достигне, избутвайки пред себе си полукръг от защитна мана, за да не бъде заличена от бушуващата Нощ на Лиана.

Копнееше за топлотата на близостта и накрая я намери, без усилия се сля със съзнанието на своята посестрима и почувства нейната радост. Усещаше и преумората у Мириъл, но както винаги по-силна оставаше решимостта да сторят и невъзможното за детето. Пое от бремето и дишането ѝ се ускори - щитът около съзнанието на Лиана беше на предела на устойчивостта си. Напрегна волята си и вложи още от собствената си жизненост в него, за да го закрепи. Чак тогава насочи вниманието си към Мириъл.

- Тук съм, Мира.

- Вече се боях, че никога няма да се появиш.

- Върви да спиш.

- Внимавай, Ефи. Няма да ни е по-леко занапред.

- Знам, Мира. Знам.

След миг Мириъл вече не беше с нея и самотата стегна като менгеме Ефимер, сърцето ѝ изнемогваше, тя се задъхваше. А под крехкия щит Лиана писна безмълвно от болката в своите оплетени мисли, наситени със страх.

Умът на момичето привличаше в огромни мащаби сурова магия досущ като магнит, но нямаше умението да я оформи, нито да разбере какво отприщва. Докато нейната Нощ я потапяше в несвяст, съзнанието на Лиана опитваше едно или друго, бореше се да овладее онова, за което жадуваше, и пръскаше случайни форми от мана със смазваща мощ. За да оцелее, трябваше да се научи как да ги контролира.

Ал-Дречар не се и стараеха да правят нещо друго, освен да я пазят от онова, с което тя още не знаеше как да борави. Разпадащите се форми бяха твърде опасни и се налагаше първо да ги отклонят оттам, където биха причинили катастрофа, а после да ги отприщят по някакъв начин. Затова четирите елфиди изтърпяваха удар след удар от недовършени магии и всеки пореден подронваше запасите им от енергия. Възникнеше ли напълно готова форма, по принуда я пускаха на свобода въпреки опустошението в Балея, а напоследък и в Орнаут. Нямаше друг път, за да съхранят Единството.

Ефимер плачеше. Случваше ѝ се всеки път, когато идваше нейният ред да бди над Лиана. Знаеше, че е длъжна да изтърпи всичко, което Детето на Нощта стоварва върху нея, но не това беше причината за сълзите ѝ, а съмненията дали Ериан ще се върне навреме.

Иначе със света щеше да бъде свършено и всички страдания на Ефимер - напразни.

* * *

В първия миг Ериан съвсем искрено отказваше да повярва на очите си. Въпреки че Селик ѝ се похвали как му помагат магове, дори в кошмар не би ѝ се присънило, че точно този човек можеше да влезе в каютата. Тя потрепери. Пред нея стоеше не някой случаен маг, предал Школата си, а самият Старши секретар на Дордовер. Човек уважаван, истински стожер на устоите на Школата. Човек, когото бе познавала през целия си живот и си въобразяваше, че го разбира и може да му се довери.

- Ериан, недей да ме осъждаш прибързано.

От тези думи на Бериан стомахът ѝ се сви. Добре че седеше, иначе би се свлякла на пода. Не знаеше какво да му каже, беше потресена и отвратена от появата му, от измяната, за която неговото присъствие беше знак. Ериан се извърна.

- Не ми говори - промълви дрезгаво. - Дори не ме поглеждай. Гнусен си.

- Моля те. Трябваше да те намерим. Тревожим се за теб и Лиана.

- Как дръзваш да изречеш тази лъжа! - Сега очите ѝ пламнаха от ярост. - Стоиш до убиеца на моите деца. Те бяха и деца на Дордовер. Как можа!

Бериан стрелна с поглед Селик.

- Но те знаеха къде да те открият - каза кротко. - А ние сме тук, за да не ти се случи нещо лошо.

- Лъжец!

Тя се хвърли със скок през каютата и успя да забие юмрук в лицето му преди Селик да я запрати обратно на койката.

- Я се успокой - заповяда дрезгаво.

- Да се успокоя ли?! - кресна Ериан. - Велики богове, приживе пратих и себе си, и детето си в ада. - Тя изпъна ръка към Бериан. - А ти, мръсен предател... Смятай се за труп. Кълна се, ще умреш. Ти погази всичко, съюзи се с Ловците на веще- ри, за да убиеш онези, които са ти сродни.

- Твоята дъщеря е заплаха за Балея - студено натърти Бериан, зарязал преструвките. - Тя предвещава гибел за Дордовер. Нима си въобразяваше, че бездейно ще чакаме отново да ни навлечеш Единството? Тя ще бъде под властта на Дордовер, за да запазим нашата Школа. Ти си предателката, Ериан Маланвей. Аз искам да спася Школата, ти подготвяше края ѝ.

Тя въртеше глава.

- Нищо не разбираш.

- Напротив. Разбирам всичко твърде добре.

Ериан чу стъпки, вратата се затвори и беше залостена.

Досега не си бе представяла точно как ще умре. Не се питаше ще. научи ли за наближаващото небитие, не се чудеше какво би казала или почувствала. Случи се, но още по-страшно, отколкото би помислила - със своята смърт обричаше и дъщеря си.

Почувства се откъсната, сякаш наблюдаваше отдалеч живота си, хем безнадеждно ясен, хем смътен като съновидение. Но за някои неща беше сигурна. Селик не би позволил и косъм да падне от главата ѝ, докато не стъпят на Херенденет. Гарваните ще се втурнат подир нея. Дордовер я предаде. А Бериан - тъкмо той сред всички магове! - пътуваше със същия кораб и помагаше в заговора за убийството ѝ. Но течението на времето ѝ се изплъзваше. Усещаше, че корабът се движи и знаеше, че плават по реката към залива Арлън, но някак не го свързваше със собствената си действителност. Всичко това не биваше да се случва и частица от съзнанието ѝ още вярваше, че ей сега ще се опомни и ще види Дензър седнал до койката.

Разбира се, опита заклинание. Така поне щеше да се върне към онова, което ѝ беше по силите. Но макар способностите ѝ да се възстановяваха, още нямаше енергията да постигне сложни форми. Дори да се справеше с тях, маговете от Дордовер на кораба я бяха обгърнали в магически щит, за да я откъснат напълно от враговете си.

Сипа си вода и надникна през малкия илюминатор. И през гъстите дъждовни струи още се мержелееше червеното петно над град Арлън. Значи пожарите не бяха угаснали.

Седна на койката и остави металната чаша на масичката, но поредният бурен повей наклони кораба и чашата се разля на пода. Сигурно моряците на „Океански бряст“ бяха свили част от платната, за да опазят кораба си. Селик не би я пуснал на палубата, за да се увери с очите си.

Стараеше се да не забелязва дъжда, заливащ стъклото на илюминатора, и воя на бурята. Застави се да обмисли какво би могла да направи.

Списъкът се оказа кратичък. Най-очевидното решение бе да прибегне до магия, но тя едва бе започнала да опитва здравината на щита. Допускаше, че го поддържат поне трима изменници от Дордовер. Неизбежно беше те да следят и за всеки признак, че се е опитала да го пробие. Значи откриеше ли слабост или пролука, трябваше да е готова да направи заклинанието си незабавно.

Иначе си представяше два пътя за бягство... и двата недостъпни. Двама Ловци на вещери пазеха пред залостената врата на каютата. Дори не ѝ щукна да ги нападне, макар че щитът не ги предпазваше от нейната магия. Какво ще прави после? А измъкне ли се незнайно как през здраво занитения илюминатор, само ще цопне във вълните и ще се удави.

Все пак не забравяше, че и самоубийството е своеобразен изход. Ако тя умре, нищо не би принудило моряците на „Океански бряст“ да завършат плаването до Херенденет. Така обаче би дала съвсем малко време на Ал-Дречар. Илюзията се разпадаше неудържимо и въпреки коварните протоци злодеите рано или късно щяха да стигнат при Лиана.

Корабът пак се кил на и хлътна между две вълни. Ериан се досети докъде са стигнали - устието на река Арл беше близо. От екипажа знаеше, че приливите и отливите затрудняват излизането в залива, особено когато още повече ги надигат ураганни ветрове. Не ѝ се мислеше какво ги очаква в открито море.

Беше готова да рухне, да се примири - нека я застигне каквото има да се случва. Но още вярваше, че Лиана, нейното прекрасно момиче, трябва да живее и все някой ще ѝ се притече на помощ.

Вкопчваше се в тази вяра. Какво друго имаше? Щеше да мине поне седмица преди да пристигнат в Херенденет и съдбата ѝ зависеше от други. Не от Дордовер или само от Дензър, а от нещо, което имаше способността да надделее на всички, които се бяха обърнали срещу нея. Те нямаше да се откажат, докато у поне един от тях оставаше сила да помогне.

Гарваните.

28

Започна се преди дни, но никой не беше чак толкова угрижен. Въпреки наводненията нямаше жертви, дори ранените не бяха много. Е, да, от потоците бежанци чуваха мрачни истории за съдбата на беззащитни стопанства, крайбрежни градчета и села около езера. Но в Корина открай време си мислеха, че нищо не може да ги застраши. Само че сега потоците бежанци се изнизваха припряно от града, не идваха към него.

Диера тичешком излезе от стаята, притиснала към гърдите си плачещия Джонас, а миг по-късно прозорецът влетя вътре и вятърът раздруса цялото здание до основите. Не беше ураган, а нещо по-лошо. Стихията блъскаше с такава свирепост, че затръшнатите капаци изтръгнаха цялата рамка от яката тухлена стена.

Диера се спусна стремглаво по стъпалата и завари в кръчмата всеобща паника - дошлите да си пийнат в „Гарваново гнездо“ се мъчеха да избягат от бучащата напаст, която помиташе пазарния площад. Половината фасада на сградата бе срината, във въздуха се мятаха хартии, масите се плъзгаха и преобръщаха, от огнищата се разпиляваше жарава навсякъде, а звънливото трошене на прозорците придружаваше воплите на ужас и болка.

- Мазето, мазето! - дереше си гърлото някой досами ухото ѝ и я дърпаше за ръката.

Диера се обърна към Томас - от порязаното му чело по пребледнялото лице се стичаше кръв. Той посочи една от вратите зад тезгяха, после се промъкна покрай нея в изтърбушената зала на кръчмата и се тръшна на колене до мъж, чиито крака бяха премазани от паднала греда. Тя гледаше онемяла как Томас размени няколко думи с човека, кимна и заби нож дълбоко в бедрото му, за да пререже артерията. След това го прегърна, докато кръвта му изтичаше.

Въпреки шума отвън се чуха писъци. Хора тичаха на запад край кръчмата, озъртаха се и още по-настървено ускоряваха крачка. Неописуем тътен заглуши всичко, болезнено притискаше ушите. Диера долепи главицата на Джонас до гърдите си.

- Томас! - закрещя тя. - Томас!

Стихията изрева още по-мощно, недалеч от кръчмата прелетя каруца и се пръсна в близката стена, разхвърчаха се тухли. Останалите вътре хора пак се притиснаха в пода. Томас им викаше нещо, но как да го чуят?

Той с огромно усилие пропълзя обратно към тезгяха, хвана Диера и я завлече към вратата на мазето. Напъна се да отвори и тя тръгна по осветената от фенери стълба. Вратата се затръшна зад нея.

Изведнъж се озова на малко по-тихо място, чуваше хриптенето си, хленченето на Джонас и ругатните на Томас. Мазето беше претъпкано. Диера видя прегърнатите Марис и Роб и още мнозина други, които разпознаваше смътно. Страхът разкривяваше лицата, ръцете и краката трепереха от умора. Онези, които още имаха сили, се опитваха да направят нещо за пострадалите.

Над тях страховит трясък се преля в тежко друсане, което разклати гредите и насити въздуха долу с прах.

- Кръчмата... - изпъшка Томас. - Няма я. Няма я...

Окървавеното му лице се скова от горест.

- Какво да правим? - попита го Диера.

Томас се обърна към нея и я погали по бузата.

- Ще се молим. Дано покривът на мазето издържи. Дано наводнението не стигне дотук. Дано видим утрешния изгрев. И дано твоят съпруг измисли как да сложи край на всичко това преди всички да измрем.

Диера го гледаше вцепенено. Знаеше, че всичко е заради магията. Слуховете плъзнаха из целия град още преди дни. Идеше ѝ да попита какво може да стори един-единствен човек, но знаеше, че трябва да вярват в нещо.

А Томас бе избрал да вярва в Сол.

Диера полюшваше плачещото си бебе и намираше опора в същата вяра. Та нали Сол досега не се бе провалял, когато трябваше да спасява Балея?

* * *

„Слънцето на Калеюс“ напредваше твърде трудно. Ветровете, които бяха помогнали на „Океански бряст“ да се скрие от погледите им, се обърнаха точно срещу течението на река Арл.

Разрушеният град остана далеч назад и Гарваните, облекли сухи дрехи, които моряците им намериха, се събраха да умуват. Капитан Джевин бе заповядал вдигането на толкова платна, колкото смееше да си позволи в тежките условия. Вече им каза, че може би ще се наложи да плават по реката на зигзаг чак до устието и ако на „Океански бряст“ му е провървяло, ще навлезе в открито море с поне половин ден пред тях. Дарик отиде да помоли за храна и нещо за пиене, а Хирад, Дензър и Илкар стояха между тесните койки, на които бяха положени Незнайния и Троун. Варваринът се бореше с чувството, че е безпомощен. Прехвърляше за кой ли път в ума си всичко, което се случи, и се питаше как е могъл да помогне.

Човекът, който беше стожер на отряда, лежеше в несвяст с наложено на тялото му заклинание Топъл лек, но си оставаше тежко ранен. Хирад избърса ъгълчетата на очите си, в този миг пръстите на Илкар стиснаха рамото му.

- Ти нямаш вина. Аз ги ударих с онзи Силов конус.

Варваринът се обърна към елфа.

- Не за това си мисля. Никой не е виновен. Надявах се, че можете да направите повече за него...

- Бихме могли, ако и Ериан ни помагаше. Тя владее до съвършенство Телесната цялост.

- Но...

- С Топъл лек не се постига кой знае какво. Заздравяваме тъканите, подтикваме мускулите да зараснат, възстановяваме счупените кости. Нужно му е много повече...

- И как е сега?

- Брадвата е разсякла костите на таза - отговори му Дензър. - Да не говорим пък какво е направила със сухожилията, мускулите и кожата на хълбока... Костите пак ще бъдат здрави, но навсякъде има отчупени парченца. Не сме лечители, Хирад, нямаме уменията да му върнем здравето, както е възможно със заклинанието Телесна цялост.

Хирад завъртя глава, не желаеше да повярва в това, което следваше от думите им. И двамата магове отбягваха погледа му.

- Поне ще ходи ли?

- Горе-долу - кимна Илкар. - Ставата ще се обездвижи почти напълно, винаги ще го боли. Ще куца лошо, но все пак ще ходи.

- Богове... - въздъхна варваринът. - Значи не би могъл да се сражава.

- Не и с двуръчен меч - потвърди елфът. - Няма как да пази равновесие за ударите, а и кракът ще бъде слаб. Може да се бие с обикновен меч, ако някой го пази отляво.

- Имаше късмет, че изобщо оживя - добави Дензър. - Загуби твърде много кръв.

Хирад се загледа в Незнайния. Маговете щяха да го потопят в дълбок сън за много дни, може би до края на плаването. Но събудеше ли се, щеше да узнае, че е осакатен, лишен завинаги от мощта и пъргавината, с които се бе прочул. Въпреки всичко имаше какво да направят за него...

- Ериан ще се справи ли? - попита Хирад.

- Ако се заеме с лечението преди мускулите да са обхванали наново ставата и костите да са зараснали докрай. И какво от това? - сви рамене Дензър.

- След колко време ще стане това?

- Май ще успеем да позабавим действието на заклинанието, но то вече си върши работата - обясни Илкар. - Три дни? - изви глава той към Дензър, който кимна.

- Значи ще я отмъкнем от онзи кораб - заяви варваринът.

Във внезапното мълчание се чуваше тежкото мудното клатушкане на корпуса през речните вълни, плющенето на платната и скърцането. Хирад неотстъпчиво гледаше смаяните Илкар и Дензър.

- Какво сте ме зяпнали?! - разпери ръце накрая.

- Ами май чакаме да чуем от теб как ще направим чудото... - промълви елфът.

- Много просто - отсече варваринът, а планът трескаво се подреждаше в главата му. - Капитан Джевин настига „Океански бряст“, прелитаме с вас в мрака, развихряме се в трюма, до- копваме Ериан и отлитаме. Можем да поведем и Закрилници. Нали те са способни да поддържат Сенчести криле, ако има маг с тях?

- Да, но... - запъна се Дензър.

- Казвай де!

- В Арлън се опитах да предложа нещо подобно и вие ми затворихте устата с крясъци.

- Тогава беше друго.

- О, ясно, всичко е наред! - троснато изрече Дензър и понечи да му обърне гръб.

Хирад впи пръсти в рамото му и го завъртя към себе си.

- Бих го направил и за тебе. За всекиго от нас. Този път е заради Незнайния. - Погледът му сякаш пареше лицето на Дензър. - Той остави своите жена и дете, за да ти помогне да намериш своите. Дори не се поколеба. Виж какво му струваше! Няма да се примиря да остане сакат. Той е един от Гарваните.

- Също като Ериан - процеди Дензър.

- Измъкваме и нея, нали? Тогава нямахме сгоден случай. Онези бяха готови да ни отблъснат. Този път няма да ни очакват.

Дензър се вторачи сериозно в него, после се усмихна доста кисело.

- Прав си. Вероятно ще си намерим белята, но си прав.

- Добре! - тупна го по рамото Хирад. - Сега потърси мисловна връзка със Ситкан, за да научи кои от Закрилниците са с нас. Не искаме демоните да им наложат адското си наказание, нали? После опитай да стигнеш и до съзнанието на Ериан. Илкар, ела с мен да поговорим с Ренерей, да помъдруваме как ще убедим Джевин. Ще ми кажеш и как е Троун.

Отвори вратата на каютата, но го спря гласът на Дензър:

- Хирад...

- Какво?

- Съжалявам за онази свада в гората...

Варваринът го погледна изпитателно, увери се в искреността му и вдигна рамене.

- И аз съжалявам. Но така стана по-добре, не мислиш ли? Иначе Дарик щеше да плени и мен. Затова да забравим. Хайде да освободим жена ти, да излекуваме Незнайния и да спасим дъщеря ти. После може би ще измислим как да върнем Каан в тяхното измерение. И тогава всичко ще ти бъде простено. Заеми се с мисловната връзка, моля те.

- Ще остана тук, за да опитам.

Хирад излезе, следван от Илкар.

* * *

Малкият отряд Закрилници се настани в предния трюм, където дордоверците щяха да търпят неприятностите на плаването през Южния океан. Двадесет и четиримата бяха почти незасегнати от сражението - онези, които бяха пострадали твърде зле, за да се сражават, просто не се качиха на кораба.

Сега стояха в кръг, сплели пръсти пред гърдите си и свели глави. В мълчаливия размисъл участваха всички техни събратя чрез Сливането на душите в далечния Ксетеск. Всеки още жив Закрилник скърбеше за онези, които загубиха, но ликуваше за освобождението на душите им.

Всяка смърт отнемаше частица от цялото, обаче върналата свободата си душа даваше надежда. Аеб потискаше тези несъвместими чувства през повечето време, но им се поддаваше в тази Тишина. Знаеше, че същото преживяват и останалите. Нямаше по-важно от единството на Сливането, то можеше да се мери само с омразата им към силите, които ги обвързваха, като изтръгваха живите им души и поддържаха живота им чрез Демоничната верига.

Нямаше Закрилник, който да не се стреми към свободата, а не искаха да я постигнат, като губят събратята си. Само Сол успя, като запази живота си, той беше примерът им за опасностите на свободата. Събратята откриваха отдалеч присъствието му, както той тяхното. Сол обаче беше извън единството. Завинаги щеше да остане с тях, ала беше откъснат от взаимната им подкрепа. Но нищо не намаляваше почитта им към него.

- Ние сме едно цяло.

Гласът на Аеб прозвуча навсякъде в трюма. Имаха право да говорят, когато не им предстоеше скорошна битка.

- Ние сме едно цяло - заедно изрекоха другите.

- Сол лежи с тежка рана, не можем да усетим колко е зле, както не можем да достигнем душата му. Отдалечаваме се от нашия Повереник. Помолих да ни прехвърлят във властта на Дензър, успял да си послужи с Крадеца на зората. Това ще бъде чест, която ще отпразнуваме с всички събратя в Сливането. Подгответе се. Наточете оръжията си, превържете раните си, бъдете несломими. Нашите врагове искат да унищожат онова, което ще донесе превъзходство на Ксетеск. Но ние ще го опазим. Ние сме едно цяло.

Пак се отдадоха на размисъл за кратко и Аеб се върна към мислените заповеди:

„Кси, нужна ни е гореща вода. Елфите може би имат бинтове и целебни балсами. Кажи на Ренерей, капитанът ще се вслуша в молбата ѝ.“

„Ще бъде направено.“

Аеб огледа кръга. Долавяше умората им. Бяха тичали дни наред, но след сражението до тях нямаше Повереник, който да възстанови жизнеността им чрез Демоничната верига.

„Седнете, събратя, и оставете въздуха да облекчи лицата ви. Фин, вратата да бъде затворена. Нека мракът ни скрие.“

Фин отиде да залости люка. Щеше да отвори само на Кси. Спуснаха капаците на фенерите и щом тъмата стана непрогледна, Аеб чу как другите разхлабват ремъците, докато той също сваляше маската си.

Веднага усети благодатния полъх с възпалената кожа на лицето си. Колкото и гладки да бяха абаносовите маски, поттараз- лютяваше кожата под тях. Аеб веднага наведе глава, не смееше дори на тъмно да срещне погледа на друг събрат. Случеше ли се, когато нямаха маски, щеше да им донесе лош късмет и гибел в следващата битка.

* * *

- Е, как я караме? - попита Хирад.

Гарваните, Ренерей и Дарик пак седяха около капитанската маса. Джевин беше на горната палуба да се посъветва с първия помощник и щурмана.

- Има и добри, и лоши новини - пръв отговори Дензър. - Сит- кан ми даде правото на Повереник на двадесет и четиримата Закрилници, които са с нас на кораба. По-късно ще говоря с тях, но засега ви стига да знаете, че на Херенденет ще можете да ги използвате според случая. Ще изразяват свободно мнението си, наложени са им възможно най-малко ограничения.

- Тоест? - изви вежди Илкар.

- Няма да чакат, ако трябва да нанесат изпреварващ удар срещу врага при първа възможност, ще ви казват веднага, ако мислят, че не си служите със силата им по най-добрия начин, и сами ще се грижат за бойния си строй, ако не получат изрични заповеди.

- А кое е лошото?

- В Балея положението е много лошо. Политически сме толкова зле, че малко остава до открита война между Школите. Има стълкновения по границите на земите им, макар че досега само Арлън е пострадал. - Дензър спря да си поеме дъх. - Но това е нищо в сравнение със стихиите. Ситкан се е свързал с Ксетеск и са му съобщили за гигантски вихрушки в Корина, събудили се вулкани в планините Чернотрън и Балан, още урагани на север и нови наводнения на юг. Времето на Балея изтича...

- Ами Ериан? - подсети го Хирад.

- Почакай, не съм изредил лошите новини докрай. Ситкан ме осведоми и че цял флот на Дордовер е отплавал от Гиернат преди ден-два.

- Колко кораба и точно кога са потеглили? - веднага попита Дарик.

Дензър сви рамене и си сипа още чай. Корабът се наклони, чашата се плъзна към ръба на масата, но не се разля.

- Няма много подробности. И в Гиернат са преживели наводнения. Ако научи още нещо, Ситкан ще се помъчи да се свърже с мен въпреки разстоянието.

- Можем ли да си повикаме още подкрепления? - почуди се Хирад.

- Ситкан се опитва да провери и това.

- Напразно! - отсече Дарик. - Ако моите съгледвачи не са ме подвели, няма значителни отряди на Ксетеск на по-малко от десет дни от което и да е южно пристанище, а с корабите в Ко- рина е свършено. Разбира се, остават Закрилниците, но дори да хукнат обратно към Арлън и да се качат на корабите там, ще чакат поне един ден товаренето на припаси, иначе ще умрат от глад насред морето.

- Според теб кой командва силите на Дордовер? - попита' Дензър.

- Вулдарок - отговори без колебание Дарик. - Дебелият идиот трябваше да пристигне в Арлън преди няколко дни, но тъй и не се появи. Струва ми се, че е имал неприятности в земите на друга Школа...

- Значи имаме насреща си незнайно колко войници и магове - промърмори Хирад. - Дано онзи остров може да бъде отбраняван.

- Има само едно място на брега, където може да спре лодка- обясни Ренерей. - Островът е подбран много внимателно.

- Сега не му е времето да се притесняваме за това - възрази Илкар. - Какво знаем за Ериан?

- Има магически щит около нея - отвърна Дензър. - Трябваше да се очаква. Не мога да проникна през него, без да се усетят маговете, които го поддържат.

Той се вторачи в чашата си.

- Добре ли си? - сепна се Хирад, който още не можеше да се опомни, след като научи каква ще бъде участта на Дензър.

Чак сега, намерил малко спокойствие в капитанската каюта на „Слънцето на Калеюс“, истински усети бремето на тази новина. Илкар му бе казал едва ли не мимоходом, че спасението на Лиана ще струва живота на Дензър. Варваринът обаче лесно откри, че елфът вече тъжи за тъмния маг. И на него му се свиваше сърцето.

Още повече му тежаха угризенията, че се държа зле с Дензър в гората край Грейторн. През цялото време е знаел, че е обречен, а си е мълчал. Хирад се питаше дали това е върховна храброст или глупост. Сега Дензър имаше още по-всеотдайната подкрепа на останалите Гарвани, но защо не я бе потърсил по-рано?

Колкото и да го вбесяваше магът от Ксетеск понякога, Хирад не би се примирил да го загуби. Толкова безсмислени изглеждаха спречкванията и нежеланието да разговарят през последните години... Но във всеки миг знаеше, че Дензър го има. Откакто чу, че не му предстои дълъг живот, Хирад се чувстваше съкрушен.

Дензър го погледна с печална усмивка.

- Хирад, искам тя да бъде до мен. Не ни остава много време да сме заедно.

- Знам. Съжалявам. Ще ти я върнем.

- Ако някой може да успее, това са Гарваните - насърчи ги Дарик.

- Рен, какво каза капитанът? - попита Илкар, за да прекъсне тягостния разговор.

- Щял да говори с екипажа. И да се съобразява с времето и вълните. Не се обвърза с прибързани обещания.

- Ще му се наложи - изсумтя Хирад. - Няма да търпя оправдания.

- Ще ме изслушате ли? - намръщи се Ренерей.

- Разбира се - отвърна Илкар.

- Отдавна познавам капитана на „Океански бряст“. Знам, че ще прави каквото може да забави плаването, без да се издаде. Владее всякакви хитрини в занаята си. А вас моля да се доверите на Джевин. Той също е умел мореплавател, ще се опита да навакса изоставането, но не искайте от него да жертва екипажа и кораба си в името на бързината.

- Трябва да рискува донякъде - настоя Хирад. - Имаме само три дни.

- Той знае - напомни Ренерей.

- Винаги мога да му освежа паметта - закани се варваринът.

- Не го заплашвай - завъртя глава елфидата. - Така няма да стане.

Хирад избута чинията и чашата си встрани, за да опре лакти на масата.

- Рен, аз ще ти кажа как ще стане. Всички се радваме, че ти си с нас. Уважаваме те и заради знанията и опита ти, и заради помощта ти за Гарваните, особено за Ериан. Но ние сме Гарваните тъкмо защото винаги правим всичко необходимо, за да успеем. И няма да се променим, защото Джевин бил мъничко обидчив, разбра ли?

Тя отвори уста, но Илкар навреме докосна ръката ѝ.

- Недей - усмихна се неловко. - Ще ти обясня по-късно.

- Защо аз да не ти обясня още сега, но другаде? - предложи Дензър. - Искам да чуя от теб всичко за жена си и детето си.

- С удоволствие - ведро кимна елфидата.

Хирад отбягваше погледа на Илкар, докато ги чакаше да излязат.

- Ненадминат си в тактичността, Хирад - изтърси елфът щом вратата се затвори. - Браво на теб!

- Какво пък сега?

- Ти с твоите поучения „ние сме Гарваните“... Позагубил си убедителност. Само я подразни, а нали искаме да е на наша страна?

- Трябва да знае как постъпваме.

- Не ни е присъщо да се държим свадливо от отчаяние! - соп- на му се Илкар. - Да, винаги правим необходимото, но към всяка цел има различни пътища.

- И според теб аз свърнах в грешната посока.

- Да, колкото и да те учудва това - въздъхна елфът. - Е, не съм се надявал, че ще се промениш изведнъж...

Хирад се ухили. Знаеше, че Илкар току-що приключи със сдържаните укори.

- Така си е. Извинявай, но всичко потръгна накриво.

- За какво говориш?

- За нас. За Гарваните. Боговете да изчезнат в пламъци дано, но ни разпердушиниха. Незнайния осакатен, Ериан пленена, а за Троун какво да кажа... И най-лошото е, че Дензър ще се пожертва, а ние нищо не можем да сторим. Така не е редно.

Елфът стисна устни.

- Знам. И все пак още имаме шанс да победим.

- Няма да е никаква победа, ако Дензър умре.

Хирад вдигна рамене, защото изречените думи му прозвучаха странно, като от чужда уста.

- Но няма да е пълна смърт - промълви елфът омърлушено, макар и с искрена надежда. - Частица от него ще се съхрани в Лиана.

- Дензър няма да е с нас — завъртя глава варваринът. - Само това мога да разбера.

Млъкнаха и се заслушаха в скърцането на кораба, тропота на крака по палубата над тях и приглушения вой на вятъра. Хирад се почувства уморен. Дни наред не бе спал като хората. Мускулите го боляха, схващаше се в кръста и раменете. Преди не беше така, но щом се наложи отново да спи на открито без почти никаква защита от стихиите, да яде каквото улови или набере, натрупаните години си казваха тежката дума. Знаеше, че за него разцветът на силите е отминал, дългите сражения го изтощаваха. Неохотно призна, че принудителното бездействие на кораба май е добре дошло, макар че нямаше да се отърве и за миг от кипежа на мислите в ума си.

Седналият вляво от него Дарик не отваряше уста, сигурно за да не предизвиква хапливи отговори от Дензър, докато беше в каютата. Хирад се усмихна на себе си. Залавянето на Ериан дори не се случи заради стореното от пълководеца.

- Ей, стига си провесвал нос - подхвърли му той.

- Йе мисля, че стига - отвърна Дарик, без да го погледне.

- Всички знаем, че нямаш чак такава вина за цялата гадна бъркотия. Признара го и Дензър, когато е настроен по-разсъдливо.

- Но аз си нося вината - възрази Дарик. - Да бях послушал сърцето си, преди изобщо да поведа войската към Арлън. Ако ви бях оставил да продължите по пътя си, сега щяхте да сте отплавали с „Океански бряст“. И Незнайния щеше да е здрав. Аз съм глупак, можех да не допусна поне най-лошото. Трябваше да отхвърля заповедта за пленяването ви.

- И какво от това? - обади се Илкар. - При първата дума на неподчинение щяха да ти отнемат командването.

- Може ли да говорим за друго? - изрече Дарик по-остро, отколкото му се искаше. - Как е Троун?

Същият въпрос се въртеше на езика на Хирад. Вторачи се подканящо в елфа, който си подъвка устните.

- И той е много зле. Твърде дълго е бил вълк. Ясно е, че това му пречи да си върне човешкия облик. И двамата видяхте козината по лицето му, но тя покрива цялото тяло. А това е най- малката ни грижа. Свил се е в животинска поза. Мускулите му са смесица от човешки и вълчи, ходилата му повече приличат на лапи с остри нокти, сърцето му е прекалено голямо. Сигурно има и друго, което не се открива толкова лесно. Казано накратко - макар да прилича на човек, всъщност не е. Поне засега. Има надежда преобразяването на тялото и органите му да продължи, но не знаем дали ще се случи.

- Можете ли да поддържате живота му? - попита варваринът.

- Няма да е труд но, но като се замислиш що за живот ще бъде... Боговете да се сгромолясат, в главата му цари хаос. Кой може да познае какво е съхранил от човешкото съзнание и спомени? Ще се нуждае от постоянна помощ.

- Значи ще е добре някои от нас да оцелеят, за да му помагат - проточи Хирад.

- Вярно - кимна елфът.

- Не е за вярване, а? - промърмори варваринът. - Троун пак е с нас...

- Да. Жалко че не мога да те зарадвам с добри новини и за него - намръщи се Илкар.

- Е, какво ще правим сега?

- Не знам ти какво искаш да правиш, но вече е среднощ и аз едва се влача.

Хирад си каза, че и той е готов да заспи въпреки клатушкането на кораба. Едва го помисли и устата му се разчекна в про- зявка.

- Виждам, че сме на едно мнение - каза елфът.

- Ъхъ... - Варваринът стана и се протегна. - Хайде, генера- ле, и ти трябва да си отспиш.

- Идеята е добра.

Когато елфът минаваше покрай него, Хирад се ухили от внезапно хрумване. Вкопчи се в редкия шанс да разсее унинието.

- Ей, Илкар, тази Ренерей никак не е грозна, а?

Илкар го изгледа недоумяващо.

- Да, бива си я.

- Може пък да се облажиш. Хубав и прочут елф, че и старши маг в Джулаца... Току-виж плаването на юг мине по-весело за теб.

Илкар клатеше глава.

- Само ти, Хирад, си способен да мислиш за секс в положение като нашето.

Варваринът сви рамене и тръгна към койката си в отделените за тях каюти.

- Приятни сънища, Илкар.

29

През следващия ден „Слънцето на Калеюс“ се бореше със силни ветрове, които надигаха вълни до трийсетина стъпки. Джевин остави на мачтите повече платна, отколкото беше благоразумно, и не мръдна от рулевата палуба. Погледът му се плъзгаше ту по осветените от мълнии буреносни облаци, ту по такелажа, ту по вълните, тласкани от стихията в каква ли не посока.

Ренерей рядко се отделяше от него, увещаваше и насърчаваше. Дарик тънеше в мислите си, усамотен на палубата или проснат по гръб на койката. Рядко се мяркаше някой Закрилник - те си стояха в трюма и излизаше само по един да поиска храна или гореща вода. За тях това беше време да възстановят силите си.

Към средата на следобеда Хирад се бе вкопчил с едната ръка в релинга на предната палуба, а с другата крепеше Илкар, превит да повръща над фалшборда. Цялото тяло на елфа се тресеше от напъните, лицето му лъщеше и от солените пръски, и от пот. Този ден беше много мъчителен за него, но той повече се тревожеше за запасите си от мана и способността си да извършва точно заклинанията. В замисъла им за спасяването на Ериан елфът беше незаменим.

Варваринът си мислеше, че това е само едно от затрудненията, трупащи се като Планина. Илкар и Дензър вече отхвърлиха идеята му да поддържат Сенчести криле за Закрилниците. Не стига че елфът страдаше от морска болест, ами двамата магове изчерпваха енергията си да поддържат живота на Незнайния и Троун, потопени в дълбок сън. Надяваха се в най-добрия случай да задържат собствените си магически криле за полета до „Океански бряст“ и обратно, както и да си послужат пестеливо с нападателни и защитни заклинания, докато измъкват Ериан. Нищо повече. По неволя разчитаха и на самата Ериан, но как можеха да знаят дали е добре?

Поредната вълна блъсна корпуса на кораба, цял солен фонтан се изля върху предната палуба и пак ги измокри до кости. Илкар обаче твърдеше, че тук му олеквало, доколкото беше възможно.

Хирад се взираше напред. Далеч към хоризонта истинска стена от мълнии просветваше между облаците и водата, открояваше чернилката в небето и бушуващите сиви вълни, покрити с парцали бяла пяна. Дебелите плътни облаци се носеха нанякъде с плашеща скорост, гонени от такъв вятър, че ако задухаше със същия бяс над самото море, за броени мигове би пратил кораба на дъното. Отдавна не виждаха земя зад себе си и гърбът на варварина се смръзна от опасенията ще зърнат ли отново суша.

Лесно му беше да съчувства на суеверните моряци. Отначало го досмеша, но часове по-късно започна да разбира желанието им да потърсят поне малко спокойствие.

Във всяка каюта имаше малък олтар, посветен на някой морски или небесен бог. Виждаха се статуетки, сухи цветя, свещи и лодчици, пуснати да плават в дървени купи. А на стената над всяка койка бяха издълбани или изписани молитви в ярко червено и жълто. Нямаше моряк без метален талисман на шията- или риба, или птица.

Но най-чудатото суеверие беше свързано с котарака. Хирад знаеше, че на повечето кораби си имат котка, за да лови плъховете и мишките, но тук се бяха престарали. Животинчето разполагаше с удобна кошница и изобилие от месо, а паницата му за вода винаги беше пълна. Варваринът чу, че всеки ден някой от екипажа е длъжен да се грижи за безопасността на котарака, да провери няма ли тресчици, забили се в лапичките му, и да го сложи в кошницата в началото на първата нощна вахта. Естествено котаракът спеше където поискаше, но моряците не си позволяваха да пренебрегнат ритуала. Хирад нямаше нищо против, щом намираха духовна опора във вярванията си.

Илкар се поизправи и изви пепелявото си лице към него.

- Да се връщаме вътре, трябва да си легна.

- Джевин каза, че в каютата ще ти е по-гадно.

- Освен това каза, че до утре съм щял да свикна с морето, ама никак не ми се вярва. Помогни ми да сляза в трюма.

Изведнъж пак се задави и избълва малко стомашни сокове, отнесени от вятъра.

- Добре, върви от вътрешната страна.

Хирад плъзгаше ръка по релинга, без да го пусне и за миг, държеше елфа през кръста и го водеше към предните каюти. Отвори вратата, но чу силен вик - Ренерей размахваше ръка от рулевата палуба, после ги посочи. Може би искаше да говори с Илкар. Хирад завъртя глава и вирна брадичка. Рен показа с жест, че е разбрала и ще почака.

Елфът и варваринът деляха тясна каюта откъм левия борд. Решиха, че долната койка е за Илкар. Хирад му помогна да свали наметалото, сложи го да легне и избърса лицето му с кърпа. Корабът пак се наклони и варваринът залитна.

- Ох, богове, защо не умра... - изстена елфът.

- Опитай се да поспиш. Ще потърся още нещо, от което да ти олекне.

- Например нож в сърцето - смънка Илкар и закри лицето си с длани.

Хирад го потупа по рамото.

- Все ще ти намеря нещо. След малко ще те нагледам.

- Помоли капитана да вкара кораба в някое спокойно езерце.

Варваринът прихна.

- Дръж се.

Затвори вратата и пак излезе на палубата. Ама че смехория... Толкова рядко бе стъпвал на кораб, а нищо му нямаше. Успяваше да запази равновесие, освен при рязко хлътване на носа между валовете. Спа дълго, закуси с удоволствие и за разлика от Илкар се почувства свеж, както не се бе случвало от много дни. Докато изкачваше стръмните стъпала към рулевата палуба, в главата му се мярна въпросът дали не е сбъркал призванието си в живота...

Капитан Джевин и Ренерей стояха зад рулевия. И тримата елфи гледаха флага на мачтата, после се взираха в компаса вдясно от руля. Лицето на Джевин се бе сковало в свирепа гримаса, едва кимна на варварина, който застана до тях и извика в рева на вятъра:

- Как я караме?

Дъждът пак се сипеше като из ведро и Хирад се загърна по- плътно с дебелата кОжена куртка.

- Ами ще бъдем по-бързи от „Океански бряст“ - отвърна Джевин.

- Че защо?

- Защото корабът им е по-малък и на дължина, и на ширина. В такова време капитанът им ще внимава с платната. „Океански бряст“ не е пригоден за тези стихии. - Елфът стрелна с поглед Хирад. - Впрочем същото важи и за нашия кораб.

- Ще ги догоним ли?

Джевин близна показалец и го вдигна, може би за да се увери още веднъж в посоката на вятъра.

- Човече, как да знам, по дяволите?! Не ми е известно каква е преднината им, точно по какъв курс плават и колко са бързи сега. Мога само да предполагам. Такова време уж не биваше да съществува! Вятърът ни блъска от три страни, но на вълните не им пука откъде вее, а аз се доверявам на компаса, но може да бъркам. Знам, че сме се насочили на юг. Горе-долу това е.

Варваринът кимна. Разбираше, че зададе глупав въпрос.

- Извинявай. Моля те, направи всичко възможно. Животът на мнозина зависи от теб...

Рен изви глава учудено и на устните ѝ трепна усмивка. Докосна ръката на Хирад с безмълвна благодарност.

- Екипажът ми е от храбреци, а и аз съм прекалено млад да умра в това пътешествие - малко по-кротко каза Джевин. - Ти най-добре се грижи за вашите болни и остави рулевата палуба на моряците. - Варваринът понечи да се махне, но капитанът продължи: - Отбий се в камбуза и поискай от готвача да ти даде малко прах от лемир. Предай му, че аз съм наредил, иначе ще откаже. Разтвори го във вода. Ще успокои и главата, и стомаха на Илкар. Ще му помогне да се унесе.

- Благодаря.

Джевин кимна навъсено и пак се загледа в платната.

Скоро щеше да настъпи нощта, макар че и денят с ниските облаци, подмятащите кораба ветрове и проливния дъжд на пресекулки тъмнееше достатъчно.

Капитанът на „Океански бряст“ докосна рамото на рулевия. Жестът беше почти незабележим, но по-младият елф знаеше какво се иска от него. Завъртя руля съвсем леко, само на четири градуса, към още по-силен вятър. Корабът така се люшкаше в бурята, че беше немислимо Селик да открие промяната в посоката и забавянето. Той нищо не разбираше от мореплаване.

Капитанът го виждаше и в момента - впил пръсти в релинга на десния борд, лицето му брулено от вятъра, може би стомахът го мъчеше. Вече бе повръщал пет-шест пъти, откакто бурята се развихри. Дано умът му беше помътен, а вниманието - отслабено. Жалко че някои от маговете с него оставаха бодри. Особено най-старият.

Името му беше Бериан и той прекалено често идваше да дебне на рулевата палуба. Тъкмо той определи курса, затова капитанът го наблюдаваше преди да даде знак на рулевия да отклони кораба. У този дордоверец имаше стаена заплаха. Познаваше твърде добре морето и не откъсваше поглед от компаса, когато идваше при тях. Чакаше стрелката да се успокои за миг и чак тогава кимаше с одобрение.

Но Бериан не им досаждаше в ранното утро, а помощникът му нямаше представа какво вижда. През това време кривнаха далеч от набелязания курс и спечелиха скъпоценни часове за преследвачите. Капитанът още не си позволяваше да поглежда назад. Може би щеше да се озърта крадешком чак на третия ден от плаването, стига да не събуди подозрения.

Знаеше, че ще има кой да ги подгони. Уповаваше се на Ренерей, а тя би намерила друг елфически кораб, на който да се качи. Молеше се и Гарваните да са тръгнали с нея, но след битката на кейовете в Арлън, на която стана неволен свидетел, надеждата му се стопи. А искаше да знае, че когато доближат Херенденет, Ал-Дречар няма да се окажат беззащитни заради него. Ако ги догонеше друг кораб и успееше да мине през опасните води на Орнаут, имаха поне малък шанс.

По-рано през деня зърна за малко Ериан, на която бяха разрешили да подиша чист въздух на главната палуба под него. Успя да срещне погледа ѝ преди охраняващите магове да я отведат обратно в каютата. Искаше му се да я насърчи с усмивка, но тя се държеше като обречена и не можеше да я упрекне за това.

- Капитане...

Рулевият кимна към десния борд. До релинга стояха трима магове и говореха със Селик. Там беше и Бериан, неведнъж сочеше през рамо рулевата палуба. Личеше колко са разгневени. Капитанът си подъвка устните.

- Момко, поеми по курса - нареди шепнешком. - И запази хладнокръвие.

Младежът изчака да ги килне следващата вълна и побутна руля. Капитанът усети мъничко по-силното опъване на платната дори през дъските под краката си. Четиримата тръгнаха към тях.

- Гледай право напред - пак прошепна капитанът и на свой ред се вторачи в компаса.

По стълбата изтрополиха ботуши, тежките стъпки доближиха по палубата. Грубо избутаният настрана капитан успя да си придаде изражение на вбесена изненада, когато Селик опря меч в гърдите му.

- Сега пък какво сме ти виновни? Сипахме много захар в чая ли? - изсъска и погледна маговете, струпали се около компаса.

Ловецът на вещери го цапардоса по бузата с опакото на дланта и изломоти:

- Не изпитвай търпението ми... Бериан, какво става?

- Плаваме по курса - отвърна старият маг.

- Но не през цялото време, а, капитане?

Селик натисна по-силно с меча и капитанът осъзна, че при първото рязко разклащане на кораба ще се прости с живота си.

- Невъзможно е да поддържаме точно направление в тези условия - оправда се той. - Правим всичко по силите си.

Втори безмилостен шамар.

- Лъжец... - Здравото око на Селик злобно гледаше капитана. - Слушай, елф, не се мисли за много хитър, захцото тези хора са по-умни от теб. Те определят посоката чрез потоците мана и установяват къде сме по светлината и вятъра, а и с магия. Не ги затруднява някакъв си елф, който играе хазарт с живота на своя екипаж, защото е решил да ни бави.

Този път капитанът премълча. Селик се отдръпна.

- Не знаем точно колко си ни навредил. Подозираме, че е загубено много време. За всяка вреда трябва да има и разплата. - Върхът на меча замря под брадичката на капитана. - Защо ли не се разправя с теб? Опасявам се обаче, че твоите моряци няма да понесат леко смъртта ти. За щастие има мнозина, които ще платят...

Завъртя се и намушка рулевия в шията. Младият елф замря, изхърка и се строполи. Умираше в гърчове, докато кръвта шуртеше от страшната рана.

На капитана му се гадеше, но яростта надделя. Напрегна се да скочи и мечът на Селик отново се опря в корема му.

- Ти направи още една крачка към смъртта си! - процеди капитанът.

Селик дори не се усмихна на думите му.

- Знаеш ли, съмнявам се да си прав. Накрая праведните ще бъдат възнаградени, а злодеите - поразени. Така е от памтиве- ка. Сега ти предлагам здраво да хванеш руля преди пак да сме се отклонили от курса. Ще наредя на хората си да изхвърлят този труп в морето. Не остана време да спазваме вашите жалки обичаи, нали?

Капитанът впи поглед в гърба на Селик, който тръгна към стълбата. Жадуваше някоя вълна да го отнесе от палубата или да се подхлъзне и да си строши врата долу. В краката му беше тялото на рулевия, чиято кръв дъждът измиваше. Капитанът отправи молитва към морските богове да приемат душата му и се вкопчи в окървавения рул. Ненавистта го изгаряше.

* * *

На третия ден Хирад излезе на палубата съвсем рано и напрегнато се взираше да открие „Океански бряст“. Знаеше, че не може да се мери по зоркост на погледа с елфите, но нали трябваше да прави нещо? Дензър и донякъде възстановилият се Илкар полагаха грижи за Незнайния и Троун. Както винаги Рен беше при Джевин, а Дарик... Дарик още се тормозеше. Това не беше присъщо за генерала, но Хирад го остави насаме с угризенията му.

Времето ставаше все по-неблагоприятно и Джевин неохотно нареди да свият още платна, иначе не би могъл да управлява кораба. Това също изнервяше Хирад, но той се утешаваше, че и на „Океански бряст“ се сблъскват със същите трудности. Доверяваше се на Джевин, че ще бъдат по-бързи от другия кораб. Колко по-бързи?

Дори да зърнеха „Океански бряст“ още сега, можеха ли да скъсят разстоянието, за да опитат полет със Сенчести криле през нощта? Варваринът удари с юмрук по релинга и отметна глава към дъжда и чернеещите облаци. През цялото време му беше студено, събраната в съня енергия се изцеждаше заради гнетящата безпомощност. От тях зависеше да помогнат на Незнайния, за да не остане сакат до края на живота си. Хирад не можеше да направи нищо, ако...

- Кораб пред нас! - разнесе се силен вик от наблюдателницата на гротмачтата. - Кораб пред нас!

Хирад не го виждаше. Чу и Джевин да крещи от рулевата палуба, но на елфически. Наблюдателят отвърна също на собствения си език. Варваринът се втурна към стълбата.

- Внимавай, Хирад, с припряност не се стига по-бързо - каза му Ренерей.

- Добре де, добре. Капитане?

- Да, има кораб отпред. Още не се знае дали е „Океански бряст“, но плава в почти същата посока малко вдясно от нас.

- Тоест?

- Ако са те, отклонили са се от курса. Може би екипажът го е направил нарочно - обясни елфидата.

- Ще ги настигнем ли? - веднага попита варваринът.

- Няма съмнение - успокои го Джевин. - Остава въпросът кога ще се случи.

- До свечеряване! Трябва да ги доближим до свечеряване.

Джевин го изгледа непреклонно.

- Знам, че времето ни изтича. Ще направя каквото мога, стига корабът ми да не потъне. Разбрахме ли се?

Хирад изви очи към небето от досада.

- Да, но...

- Без „но“, Хирад - прекъсна го Джевин. - Както вече ти казах, бъди така любезен да оставиш рулевата палуба на моряците. Защо не обмислиш пак плана си? Иди хапни нещо или си намери друго занимание. Например занеси на Илкар още ле- мир.

- Значи да ти се махна от главата, а?

Най-сетне Джевин се усмихна.

- Да, схвана същината.

Варваринът се обърна към стълбата, а гласът на Джевин прокънтя над палубите:

- Боцман! Искам още платна на фокмачтата. Нека тази мръс- на буря ни понесе напред! Нека покажем на невежите човеци що е то моряшко изкуство!

Хирад завъртя глава ухилен, мина по главната палуба и слезе към камбуза. Готвачът му даде лемир, без да възрази, и след минута той се вмъкна тихо в каютата, където Дензър и Илкар седяха при спящите. Тук беше задушно въпреки открехнатия илюминатор, миризмата на урина противно се смесваше с дъх на груб сапун.

Варваринът наля вода в голяма чаша, разбърка праха и подаде сместа на елфа с думите:

- Чудя ви се как търпите тази воня.

- Имаме ли избор? - Илкар взе чашата и продължи да разбърква. - Благодаря. Тази билка е силна. Питам се защо не ми дадоха веднага от нея.

- Досещам се, че е скъпа и запасите са оскъдни - поклати глава Хирад, - Имаш късмет, че си се родил елф, иначе на Джевин щеше да му е все едно колко се мъчиш.

- Уверявам те, че пак си се мъча - промърмори Илкар, изпи чашата на един дъх и лицето му се разкриви от отвращение. - Колкото ще да е добра, но лъха на мухъл въпреки сладкия вкус. Все едно пия стрита гнила кора от дърво със захар.

- Е, годен ли си за заклинания? - подхвърли варваринът. Дензър се озърна стреснато и Хирад го тупна по рамото. - То- ку-гцо видяхме кораб пред нас.

- Дали е „Океански бряст“?

Най-сетне помръкналите очи на мага от Ксетеск блеснаха.

- Според теб още колко кораба се навъртат точно в тези води?

- Може и никакви да няма - оживено закима Дензър. - Казвай, Илкар...

- Имаме целия ден. Ще отдъхвам, ако не сте против. И ако опрем само до прости заклинания, ще издържа. Само не искайте от мен да опитвам Заличителя на умове.

- Ами Сенчести криле? - плахо попита Дензър.

- Ще се напрегна докрай, но вероятно ще успея.

- Постарай се да успееш - натърти Хирад, - защото и аз ще бъда с вас.

- Не ти ли хрумна, че в такова време е невъзможно да носим дори за кратко твоето туловище? Жалко, но ще бъдем само аз и Дензър.

Варваринът завъртя глава неотстъпчиво.

- Не позна. Друго ми хрумна - как ще го направим.

30

Преди да притъмнее напълно Хирад също виждаше „Океански бряст“ въпреки пелената от дъжд, сливаща се с надвисналите облаци. Вятърът понамали буйството си, вълните не се надигаха толкова високо и Джевин заповяда на боцмана да бъдат опънати толкова платна, с колкото беше склонен да рискува, защото знаеше, че капитанът на другия кораб ще протака да направи същото, ако му позволят.

Но когато нощта започна да скрива тяхната цел, разстоянието все още беше твърде голямо и с тази скорост биха я догонили за не по-малко от денонощие. Щом морето се укротяваше, пъргавият „Океански бряст“ можеше да се откъсне от търговския кораб с по-широк и тежък корпус. Хирад се улови, че си пожелава нова буря. Посред нощ желанието му се изпълни, но далеч по-страшно, отколкото би искал.

Както се бе проснал на койката, за да събере сили за странното нападение, отведнъж се събуди в непрогледна тъма - корабът се наклони плашещо и едва не го събори на пода. А Илкар тупна на дъските и изтърси проклятие. И долу се чу как се разтичаха моряците по палубата и заехтяха заповеди.

- Не звучи добре - изсумтя Хирад, който ловко се спусна от койката да помогне на елфа.

- Кое време е?

- Минава полунощ, ако не се лъжа. Как си с корема?

- Понася се. Трябваше да са ни събудили досега...

Стовариха се заедно в ъгъла, когато следващата вълна блъсна кораба странично. От моряшкия олтар изпопадаха фигурки, одеялата се свлякоха от койките.

- Да се качваме - реши Хирад. - Иди да доведеш Дензър, ще се видим на рулевата палуба. Дано сме доближили „Океански бряст“ толкова, че да ви стигнат силите.

- И аз се надявам.

Хирад се добра опипом до вратата към палубата. Напомни си, че оставят Незнайния и Троун без надзора на маговете за поне няколко часа, но Дарик щеше да седи при тях, а те бездруго бяха приспани непробудно със заклинания.

На палубата кипеше нервно оживление, Джевин и боцманът прегракваха от усилията екипажът да чуе какво искат. Платно на гротмачтата плющеше, разкъсано на две. Навсякъде около кораба се надигаха огромни вълни и Хирад забеляза как рулеви- ят се напъва да обърне носа срещу най-лошите от тях. Дъждът се лееше като водопад върху палубата, а по такелажа елфите се боричкаха с платната, за да стане по-управляем корабът.

Щом различи очертанията на рулевата палуба, той се устреми натам. Нямаше дори един запален фенер, за да не се издадат, пък и елфите не се нуждаеха от светлини дори в тази буря. Хирад пропълзя по последните стъпала, като се държеше и с двете ръце.

- Какъв е този ад?! - изрева и в същия миг килът заора между две вълни.

- Връхлетя изневиделица - отвърна Джевин. - Готови ли сте?

- Защо, близо ли сме?

Дъждът преминаваше в градушка, която болезнено биеше по главите им. Хирад придърпа куртката върху темето си.

- С плаване пак ще ги гоним повече от ден. Не знам колко ще летите с тези ваши криле. Но тази нощ едва ли ще скъсим разстоянието. Ако онези на „Океански бряст“ са с всичкия си, вече са прибрали платната и само ще се надяват да устоят. И аз заповядах да свият платната, освен най-горните, иначе ще се преобърнем.

- Благодаря ти за всичко, което правиш - от сърце каза варваринът.

- Дали пък няма да заслужа и по-добро заплащане?

- Смятай го за уредено - кимна Хирад.

Илкар и Дензър се качваха по стълбата. Колкото и да беше блед, елфът изглеждаше по-добре - изпитият лемир му даде време да отдъхне и да хапне каквато храна стомахът му можеше да понесе. Очите на мага от Ксетеск просветваха диво от решимост и настървение. Хирад бе виждал този поглед и знаеше, че Дензър ще бъде много силен, но непредсказуем.

- Или сега, или никога! - извика гръмогласно на двамата. - Джевин казва, че тази нощ няма да наваксаме още, а Незнайния не може да чака повече.

- Виждаш ли „Океански бряст“ ? - обърна се Дензър към Илкар.

Елфът се вторачи напред през плътната преграда от градушка. Хирад едва различаваше дори носа на „Слънцето на Кале- юс“. Нататък всичко беше мракът на бурята.

- Не - призна накрая Илкар. - Не остава друго, освен да полетим нависоко и да се надяваме.

- Страхотно...

- Не се отдалечавай от мен - заръча елфът. - Аз съм твоите очи.

Дензър ги подкани с жест да го доближат и опря длани на раменете им.

- Нужни са ни криле за бързина, не за носене на товар, а щом Хирад ще виси под мен, няма да бъда особено устойчив. Илкар, поглеждай ме често, защото ако той падне, ти ще го ловиш във въздуха. И помнете какво каза Рен - каютата на Ери- ан е под кърмата. Дано не са я преместили.

- Ако е в друга каюта, тази нощ ще ни се стори въздълга - промърмори варваринът.

Той размота краищата на въжето, което бе увил около кръста си. Илкар върза единия край за лявата си китка, Хирад легна на палубата и изчака другият край да бъде закрепен за левия глезен на Дензър. В никакъв случай не биваше да пречи на безплътните криле, с които магът щеше да лети.

- Запасихте ли се с оръжия? - провери отново Хирад. - Този път май повече ще размахваме кинжалите.

- Погрижихме се. Готов ли си?

- Не съм, то е ясно!

Илкар го тупна по гърба.

- И тъй да е, хайде да излитаме.

Варваринът се напрегна. Дензър се разкрачи колкото той да се хване за прасците му.

- Не мога да повярвам, че го правя - процеди Хирад.

Градушката трополеше все по-силно по палубата. Хирад чу вика на Дензър и миг по-късно увисна без опора под краката си. Ураганът заглуши вопъла на ужас.

* * *

- Ами убий ме! - изкрещя капитанът. - Убий когото си щеш. Защото вдигнем ли още платна, всички ще измрем.

Опря длан в гърдите на Селик и го тласна ядно назад. Ловецът на вещери се задържа на крака и пак пристъпи към него с нож в ръката.

- И каква ще ни е ползата от онази носна кърпичка, която остави да се ветрее там горе, а? - изсъска Селик и го стисна за гърлото.

Трима от съратниците му стояха настръхнали около тях, готови да се разправят с елфа, ако посегне на предводителя им.

Разбеснялата се буря изненада всички на борда. Стовари се откъм юг под толкова ниски облаци, че сякаш можеха да бъдат докоснати. Капитанът незабавно извика и почиващите моряци, екипажът висеше по такелажа и се мъчеше да свие платната, докато вълните заливаха палубата. Двама от Черните криле и един елф бяха отнесени към гибел в безмилостния океан. Друг моряк падна от реята и се премаза долу, той също щеше да умре скоро.

Но Селик изфуча по стъпалата към рулевата палуба и поиска да продължат по-бързо напред. По-бързо ли? Добре че още се задържаха на повърхността...

- Ще ти кажа каква е ползата, невеж глупако! - изръмжа капитанът. - Дава ни достатъчно маневреност, за да останем обърнати срещу вятъра и да оцелеем в тази напаст. Ти не искаш ли да останеш жив?

- Говориш ли ми така, ще пострадаш лошо.

Елфът хвана китката на Селик и придърпа ножа към гърлото си.

- Направи го още сега. Все ми е едно.

Селик се взря в очите му, отскубна ръката си от пръстите му и се дръпна.

- Ами онези зад нас? - попита троснато.

- Ако техният капитан не си е изгубил ума, ще направи същото като мен. Няма да ни настигнат, колкото и да съжалявам за това. А дори да успеят, има ли значение? Не могат да се промъкнат през Орнаут с толкова широк и тежък кораб.

Казваше самата истина. Корабът, който неведнъж зърнаха далеч назад, газеше твърде дълбоко, за да се промуши между рифовете чак до Херенденет. За щастие обаче толкова голям кораб носеше едномачтови лодки за превоз на товари от и до брега. И Селик вероятно не подозираше за това. Ако Рен беше на преследващия ги кораб, тя би посъветвала капитана му да пусне котва навреме.

- Колко е жалко за цивилизования свят - изсумтя елфът, - че знам какво да правя и в такава буря.

Селик прихна надменно.

- Цивилизован ли? Вие тачите злото на магията. Елфи... Чувал съм, че живуркате като диви зверове на онзи свой континент.

- Не ми досаждай, Селик, и ме остави да си върша работата, иначе скоро ще се нагълташ със солена вода.

- Ще ти видя сметката - обеща Ловецът на вещери, докато даваше знак на подчинените си да се отдалечат от елфа. - Отдавна живееш с време назаем, помни ми думата.

Капитанът повече не отвори уста, докато Селик слизаше от рулевата палуба, но в душата му пламтеше жаждата за мъст. Подсмиваше се безмълвно. Тези тъпанари бяха поискали на палубата да бъдат запалени фенери още с падането на нощта, за да обикалят по-уверено по клатещия се кораб. Светлините може да се видят от няколко мили, ако дъждът отслабне поне малко.

- Хайде, Рен, хайде...

* * *

Полетът до „Океански бряст“ беше същинско изтезание за Хирад. Вкопчваше се в краката на Дензър, а градушката го шибаше по лицето и цялото тяло и полека изсмукваше силите му. Нищичко не виждаше. Илкар често се мяркаше наблизо, иначе варваринът знаеше само, че ако зърне някоя вълна и усети пръски по краката си, значи Дензър се е спуснал твърде ниско.

Поне се успокояваше, че не са объркали посоката. Елфът откри целта скоро след като се отдалечиха от „Слънцето на Калеюс“ и доближи Дензър, за да му извика новината. Хирад обаче нямаше представа колко остава дотам. Дъждът и вятърът го смразяваха, мускулите на ръцете му се схващаха, пръстите му изтръпваха неумолимо дори през ръкавиците. Надяваше се разстоянието да не се окаже прекалено голямо.

Внезапен тласък на вятъра ги запрати надолу и Хирад кресна - ботушите му разплискаха вода от гребена на вълна. Дензър припряно набра височина и се изсули от изстиналите ръце на варварина, който се залюля подобно на махало под левия глезен на мага. Две стъпки въже бяха единственото му спасение от удавянето. Засега.

Внезапната промяна наруши равновесието на Дензър. Хирад вдигна глава, видя го да се бори с вятъра, а след миг самият той цопна в океана. Студът го прониза като острие и спря дъха му. И главата му се потопи във водата. Повлече и Дензър, който за малко не се заби челно в следващата вълна, но кривна нагоре в последния миг и издърпа подгизналия Хирад.

Варваринът пак се загледа в него - Дензър му викаше нещо, но не се чуваше нищо. Студът полека го вцепеняваше. Хирад висеше и опитваше да се издърпа по въжето, макар да разбираше колко е болезнено това за Дензър, който пък с последни усилия задържаше и двамата над повърхността.

Въжето се врязваше в дясната китка на варварина и той го стисна с все сила, за да облекчи малко дърпането. Молеше се неистово да стигнат до „Океански бряст“ преди ботушът на Дензър да се изхлузи. Пак се напъна да докопа въжето и с другата ръка, но вятърът го подмяташе и въртеше в шеметни кръгове. Гадеше му се, замръзваше и главата му се размътваше, градушката и солените пръски го заслепяваха, по дясната му ръка вече се стичаше кръв от прежулената китка.

Със силен тласък на крилете Илкар се гмурна под него и го повдигна, за да улови въжето удобно.

- Благодаря! - изграчи Хирад.

- Съвсем близо сме.

Елфът пак се скри от погледа му.

Завиха и се понесоха над вълните, за да минат зад кораба. Там нямаше фенери - всичките бяха наредени край двата борда. Насърчени от увереността, че никой елф не би ги издал, те се прокраднаха към кърмата под равнището на палубата.

Въпреки клатушкането на „Океански бряст“ намериха благословен завет от бурята и сърцето на Хирад започна да бие по- равномерно. Дензър се издигна бавно, варваринът присви колене към брадичката си, за да не закачи релинга, и щом напипа опора с краката, легна по корем както при излитането. Така Дензър застана спокойно на палубата, след миг Илкар ловко стъпи до тях. Хирад не можеше да отвърже въжето с пръстите си, които не усещаше, но елфът бързо се справи с възела. Варваринът веднага намота въжето около кръста си - щеше да му потрябва по-късно. Вдигна кървящата китка към очите си, за да я огледа.

- Това ще боли гадно. Дензър, как е глезенът ти?

- Ще издържи - прошепна тъмният маг. - Сега какво ще правим?

- Ослушваме се - нареди Хирад.

Чуваха пискливия вой на вятъра, случайна дума, стигнала до тях с бурята, и скрибуцането на корпуса. Така нямаше да научат кои и колко са на палубата, но поне узнаха, че никой не обикаля чак до кърмата.

- Ако е построен като „Слънцето на Калеюс“, трябва да се вмъкнем през вратата към задните каюти - промърмори Дензър.

- Голям риск - възрази Илкар.

- Като гледам, няма друг начин, освен да пробием дупка в дъските оттук - вдигна рамене тъмният маг.

- Бездруго оттам ще излезем на палубата - напомни Хирад. - Иначе как ще си послужите с крилете? Е, ако искате, опитайте да направите заклинанието, след като скочите във водата.

- Ами да не губим повече време - натърти Илкар.

Варваринът кимна и извади два кинжала, хвана единия с дясната ръка, другия стисна със зъби. Мечът остана в ножницата на гърба му. Тръгна присвит по левия борд към главната палуба, двамата магове пристъпяха зад него. Вървеше по мокро дърво, корабът се люшкаше, а градушката пак преминаваше в дъжд, смесен с морската вода. Лявата китка го болеше все по-силно, а с нея се държеше за релинга.

Долепи гръб до стената и започна да се прокрадва по-бавно, за да се открива палубата постепенно пред погледа му. Оставаха в плътна сянка, но неспирно клатещите се фенери му позволиха да види как трима Ловци на вещери при носа се държаха за фокмачтата, за да пазят равновесие. Имаше още един от тях до релинга на левия борд и Хирад предположи, че има и други. Може би стояха при десния борд и на рулевата палуба, под която се криеха Гарваните.

Озърна се към Илкар.

- Ще ти стигнат ли силите за Невидимо було?

- За него, за щит и пак за криле. Нищо повече - прошепна елфът.

- Трябва да знаем какво става около вратата към задните каюти.

Илкар кимна.

- Само се молете да не налетя на щита, с който пазят Ериан.

Той създаде формата за заклинанието, внимателно прекрачи и изчезна от погледите им.

- Дензър, добре ли си?

- Да я измъкваме оттук по-скоро, иначе ще си изтърва нервите...

- Ще мъстим друг път, разбрахме ли се?

Магът от Ксетеск изсумтя, вторачен напред.

Чакаха в сенките. Черните криле не помръдваха от местата си за разлика от елфите, които проверяваха въжетата и се катереха по такелажа. Хирад се питаше какво ли си мислят и дали животът им ще струва нещо в очите на Селик, когато Ериан я няма на кораба. Дали да не отстъпи пред желанието на Дензър и да се опитат да избият всички Ловци на вещери?

Въздухът се раздвижи до него и Илкар пак се показа.

- Не съм разпръснал формата за Булото, тъй че да побързаме. Има дордоверец на рулевата палуба, друг говори с двама Ловци на вещери от отсрещната страна. Може би ще влезем, без да ни видят, а може би не. Повече ни пречат онези отпред, които гледат насам, и другият до фалшборда. Ще ни забележат непременно, затова нямаме много време.

- Време за какво? - намръщи се Дензър.

- Слушайте какво ви казвам, имаме един-единствен шанс. Щом пак се върна там под Булото, пребройте до десет и тичайте колкото сили имате след мен. Така ще мога да отворя вратата, вие нахълтвате и аз я залоствам зад вас. После ще видим. Ще имаме насреща си и мечове, и магия, но поне не ни очакват. Съгласни ли сте?

- Да, сега разбрах защо Незнайния измисля кога какво да правим - подсмихна се мрачно Дензър. - Хайде да приключваме.

Илкар изчезна отново. Хирад нарочно започна да брои на глас, за да съхрани хладнокръвието си за схватката. В теснотията вътре не можеха да се разбеснеят.

- ... девет, десет. Тръгвай!

Варваринът хукна изправен към ъгъла тъкмо когато носът на кораба заора във вълна. Хирад се подхлъзна и излезе на светло. На носа креснаха и Черните криле се устремиха към него. Без да им обръща внимание, той се врътна на място и скочи към вратата на задните каюти, която тъкмо се отваряше. Трептенето на въздуха до нея му подсказа, че Илкар всеки миг може да загуби Булото.

- Тичай, Дензър!

Варваринът се хвърли с тежък тропот към отвора, влезе приведен и огледа коридора.

Двама Ловци на вещери стояха на стража при врата на десетина крачки пред него, до тях седяха двама магове. Стражите се озърнаха при шума и в първия миг не знаеха какво да направят... за разлика от Хирад. Той изтича натам с рев и метна в движение единия кинжал. Острието се заби в рамото на единия страж, който отстъпи с пъшкане. Другият обаче препречи коридора с меч в ръка.

- Дензър, има магове! - напомни Хирад.

- Знам - отвърна глас само на крачка зад гърба му.

Пазачът нямаше място да замахне и мушна рязко напред с оръжието. Хирад се дръпна пъргаво и Ловецът на вещери го последва, като опита втори удар. Този път варваринът се притисна в стената и мечът мина покрай него.

- Сега, Дензър! - изкрещя заповедно.

Стовари юмрук по ръката на врага и раздра гърдите му с върха на кинжала. Успя да хване по-здраво ръката с меча, придърпа мъжа към себе си и му разпори бузата. Дензър се пъхна в пролуката, а зад него вратата се затвори и здравото резе се плъзна на мястото си.

- Илкар, помогни на Дензър! - провикна се варваринът и заби юмрук в лицето на пазача.

Но тъмният маг не се нуждаеше от помощ. Стовари се върху ранения Ловец на вещери и го наръга в гърдите. Варваринът изрита в корема своята жертва и щом онзи падна, тежко стъпи на шията му. Всички останали в коридора чуха пращенето на прешлените.

Двамата магове тепърва се опомняха от унеса, в който поддържаха щита около Ериан. Разправата с тях беше бърза. Дензър и Илкар нямаха милост към изменниците от Дордовер.

Хирад разби с ритник вратата на каютата и влезе, готов да удари с кинжала. Но вътре беше само Ериан, свита на койката си. Гледаше го облещено.

- Хирад, как...

- Няма време. Подготви се за Сенчести криле. Или се махаме веднага, или ще ни довършат.

Дензър и Илкар също влязоха тичешком.

- Вече напъват външната врата - промърмори елфът.

Дензър се втурна към Ериан и я притисна до себе си в трескава целувка.

- Ще я разбият всеки миг. Нещо да предложите? - Хирад извади меча от ножницата и хвана кинжала с лявата ръка. - Дензър, пусни Ериан най-сетне. По-късно ще имате време за това.

Някой с трясък отвори врата наблизо. Хирад незабавно пристъпи към коридора. Щом Ловецът на вещери показа половината си лице иззад рамката, варваринът заби кинжала в окото му, издърпа го рязко и мъртвецът се свлече, без да издаде нито звук.

- Тоя сбърка и мястото, и времето. Е, Илкар?

Пак блъснаха тежко по външната врата.

- Ще опитат веднага заклинание, нуждаем се от щит. Нека Дензър се заеме с това. Аз ще подготвя формата за Силов конус. Трябва да ги изтикаме назад, за да си освободим място и да изтичаме към кърмата... Нали натам ще се насочим?

- Съгласен - кимна Хирад. - Готови ли сме?

- Аз ще вдигна щит против стрели - предложи Ериан, ликуващо почувствала, че отново може да борави с магия. - Те имат и арбалети.

Варваринът поумува и пак кимна.

- Добре, благодаря ти. Но не забравяй за Сенчестите криле. Важи и за трима ви.

Излязоха в коридора. Илкар вървеше пръв, за да отправи Силовия конус, Дензър и Ериан сътвориха двата щита, Хирад пазеше тила на малкия отряд. От съседна каюта изскочи Ловец на вещери, може би вътре се спотайваха още неколцина. Вратата пред тях засега не поддаваше, но в края на коридора се появи мъж с арбалет във всяка ръка.

- Няма да ходите никъде - сопна им се завалено.

- Не спирайте - подхвърли Хирад през рамо. - Аз ще се заема с него.

- Я стига, няма да излезете оттук. На кораба разполагам с трийсетина бойци и цяла дузина магове. Смел опит, но се провалихте.

- Селик, много се радвам да видя как те е обезобразила Ериан. Жалко че си останал жив.

- О, Хирад Хладнокръвния... Да. Един-единствен мечоносец. Оставете я и ще ви пощадя.

Доближаваха входната врата. След поредния тежък удар резето се огъна, пироните изскърцаха.

- Съсредоточете се - напомни Илкар.

- Умри, щом го искаш! - процеди Селик и стреля едновременно с двата арбалета.

Стрелите трябваше да пронижат Хирад, но отскочиха от щита на Ериан, едната се заби в дъска до главата му, другата изтрака на пода,

- Не стана, а? - поклати глава варваринът, а Селик отстъпи заднешком. - Единствен мечоносед, но с трима магове. Никой от Гарваните не е сам. Сега идва твоят ред...

Хирад понечи да се хвърли към Селик, който захвърли арбалетите и посегна към меча си, но в същия миг вратата се разцепи.

- Хирад, върни се под проклетия щит! - изсъска Ериан. Варваринът ловко отскочи назад и видя как Селик се ококори преди да се метне обратно в каютата си. С оглушителен грохот по коридора профуча Леден вятър. Навсякъде около тях въздухът замръзна на кристалчета, щитът се замъгли от скреж. Заклинанието покри цялата дървения с дебел пласт лед и порази дори част от каютата, където се криеше Селик. Но щитът издържа.

- Бива си те, Дензър! - каза Илкар. - Да не стоим на място, те няма да се забавят със следващото заклинание.

Хирад усети как Силовият конус се разгърна, майсторски насочен от елфа. Гарваните продължиха напред по коридора.

- Селик... - промърмори Хирад. - Ето сгоден случай да го докопам.

- Не - скастри го Илкар. - Време е да се махнем. Готови ли сте?

- Готови сме.

- Изскачаме на палубата и завиваме наляво. Поддържайте щитовете. Бегом!

Селик се появи до замръзналата врата с меч в ръка, Хирад му махна, врътна се и побягна, но не пропусна да извика през рамо:

- Много ти здраве! И до скоро! Избутай ги, Илкар, че тоя ще ми диша във врата!

Елфът тласна мощно със заклинанието и разпиля подредилите се в дъга Черни криле и магове.

- Илкар, вади меча, гледай да не ти излезе някой насреща откъм кърмата! Дензър, Ериан, задръжте щитовете. Аз ви пазя гърбовете.

Гарваните изскочиха на палубата, Илкар хутаа наляво, подметките му се пързаляха по мазното и мокро дърво. Зад него тичаше Дензър, хванал за ръка Ериан. И двамата държаха кинжали. Накрая беше Хирад, гонен от Селик, а съборените Ловци на вещери бързаха да се надигнат.

Корабът се наклони, Хирад залитна надясно, падна по гръб, превъртя се на колене, но изтърваният кинжал се плъзна далеч от ръката му. Изправи се и в този миг Селик надникна през изкъртената врата. Хирад изпсува - нямаше как да удари с меча от тази страна. Замахна с празната ръка, юмрукът му улучи предводителя на Черните криле в слепоочието. Чу как главата на Селик се блъсна в рамката и изрева:

- Това el

Пред него някакъв Ловец на вещери изтича да догони маговете. Хирад нарочно се заби в релинга, за да'стъпи устойчиво, втурна се след врага и завъртя меча над главата си. Острието се впи дълбоко в шията на жертвата. Ловецът на вещери се килна напред, излетелият от пръстите му меч изсвири над главата на Ериан, а конвулсивно размаханите ръце закачиха магьосницата и я повлякоха надолу.

Дензър се обърна.

- Не спирай! - пришпори го с вопъл Хирад. - Аз ще я доведа.

Срита умиращия, хвана Ериан за лакътя и я издърпа към кърмата.

- Нямаме щит... - смънкатя.

Сякаш за да потвърди думите ѝ, стрела от арбалет спря с глухо пращене в релинга.

- Богове... - изръмжа Хирад. - Върви! - избута жената пред себе си. - Върви де!

Ериан се шмугна зад ъгъла, той щеше да направи същото, но тъкмо се обръщаше и нова стрела проби прасеца му. Варваринът залитна към релинга с такава сила, че дървото изпука. Чу тържествуващите викове на враговете и трескаво изпълзя да се махне от погледите им.

- Мамка му!

- Хирад... - озърна се Ериан.

- Няма време! - озъби се варваринът. - Дензър, Ериан, направете си Сенчести криле и да ви няма. Илкар, какво става?

Стъпеше ли на ранения крак, болката го разтърсваше до темето. В ботуша се стичаше кръв. Все пак стрелата не бе засегнала костта, което си беше малко чудо. Той прехвърли меча в лявата си ръка.

- От моята страна тичат към нас, не знам колко са - отговори елфът. - Аз ще ги задържа.

Хирад зачака своите противници, знаеше колко скъпоценен е всеки спечелен миг.

- Мога да ги спра с Огнени кълба - каза Дензър.

- Не, човече, разкарай Ериан от тоя скапан кораб! - не издържа Хирад. - Изчезвайте преди да съм ви хвърлил в морето! Ей сега идваме и ние.

- Не се бавете!

- Излитайте!

Първият от Ловците на вещери се показа и понечи да замах- не на височината на раменете си. Хирад отби удара и също замахна надясно. Мъжът срещу него отклони тялото си и мушна право напред. Хирад пак отби, фрасна го с дясната ръка и налетя, макар че от болката в крака чак му се скова гърбът. Мечът на варварина проби кожената броня и върхът зачегърта в гръбнака на врага. Хирад издърпа оръжието и Ловецът на вещери се сви на палубата.

- Илкар, как е при теб?

Варваринът се метна напред, щом зърна подаващия се иззад ъгъла арбалет. Острието на меча му остърга дървото и върхът потъна в окото на Ловеца на вещери. Врагът падна с писък, показалецът му се сви на спусъка и стрелата одраска кожената куртка на Хирад.

- Засега ги спирам - задъхано отвърна елфът. - Едва...

- Продължавай. Пази се от арбалетите.

Хирад се огледа. Ериан и Дензър не бяха на кораба.

- Илкар, време е да се махаме.

- Как?

Варваринът чакаше присвит, раната му пулсираше мъчително. Следващият противник беше по-предпазлив. Хирад се ослушваше - ето, подметка на ботуш се плъзна по дъските. И отново. Варваринът се опря на ръка, без да го е еня за болката в напрегнатия мускул на прасеца, и замахна ниско към глезена на мъжа. Мечът разкъса ставата, Ловецът на вещери се стовари назад с вой. Още стрели изсъскаха към кърмата, но прелетяха далеч от Хирад.

Нямаше повече време. Той изкуцука обратно към релинга на кърмата. Илкар губеше сили.

- Зад теб съм - ободри го варваринът. - Кажа ли ти, клекни.

Елфът отби удар, насочен към корема му, и изтласка назад нападателя, който обаче беше здравеняк - задържа се на крака и тутакси замахна над главата си.

- Сега!

Илкар клекна, мечът на Хирад се завъртя отдолу, спря замаха и Ловецът на вещери загуби равновесие. Хирад прекрачи над елфа, халоса врага в лицето и го запрати две крачки назад.

- Илкар, Сенчести криле и да те няма!

- Ще ни надупчат, както излитаме.

- Аз ще ги задържа. Излитай.

- Не.

Варваринът замахна отново и противникът с голямо усилие отклони удара.

- Довери ми се. Само не ме губи от поглед. Сега изчезвай.

Отмести се крачка встрани и този път мечът му сряза шията на врага, който се преметна зад борда.

- Още един ще нахрани рибите - изръмжа варваринът. - Кой е следващият?

Чу как безплътните криле на елфа се разпериха зад гърба му.

- Ще ти налетят от двете страни! - извика Илкар отгоре.

Хирад опря гръб в задната стена на каютите. Ловци на вещери се прокраднаха покрай релинга, зад тях имаше още, които държаха арбалети.

- Илкар, да не ме изгубиш! - пак се провикна варваринът.

- Хвърли оръжието! - заповяда му някой от враговете.

Хирад се усмихна.

- Не си познал.

Хвърли се напред и скочи над релинга, протегнал напред ръката с меча. След миг потъна в морето.

Водата го обгърна в смразяващ мрак. Той се изтласка с крака и подаде глава на повърхността. Раната засмъдя от солта. Погледна към небето, но не виждаше нищо. „Океански бряст“ се отдалечаваше мудно, поредната вълна издигна варварина върху вала си. Вятърът свиреше в ушите му, градушка се сипе- ше по главата му. Усещаше се твърде тежък.

Знаеше, че е най-добре да пусне меча и да смъкне куртката, но се заинати. Пак се потопи във водата. Изрита повторно нагоре, вятърът го лъхна грубо и той побърза да напълни дробовете си с въздух.

- Илкар! - кресна в бурята.

Приятелят стремително се спускаше през градушката.

- Хвани се краката ми и да не си посмял да се пуснеш.

Хирад докопа единия му ботуш и докато магъг се издигаше над водата, започна да се катери по краката му. Успокои се чак когато се хвана здраво за прасците му. Наблизо се мяркаха още два силуета - Ериан и Дензър.

Понечи да се озърне към кораба, питаше се дали маговете от Дордовер ще се опитат да ги догонят, но се сети, че почти незабавно са станали недостъпни за погледите им в стихията.

- Успяхме! - изрева варваринът. - По дяволите, успяхме!

Държеше се колкото сили имаше за краката на Илкар и крещеше от радост, докато летяха обратно към „Слънцето на Калеюс“.

31

Капитанът на „Океански бряст“ беше предоволен. Нямаше власт над кораба си, мнозина от екипажа му бяха убити, а той се чудеше как да устои на най-свирепата буря, която бе преживявал в Южния океан, но в душата му цареше умиротворение.

Току-що видя с очите си спасяване, което уж нямаше и нищожен шанс за успех... ако с него не се бяха заели Гарваните. Мъжът, проснал Селик с един удар, явно не си позволяваше да допусне мисълта за провал.

И сега, както бяха насред океана на кораб, превзет от Черните криле, той и екипажът му се почувстваха свободни. Ериан вече не беше пленница и те можеха да изберат своята участ. Тъкмо това щяха да направят.

Седмина от Ловците на вещери бяха мъртви... Градушката трополеше по дебелата кожена шапка на капитана, но той си каза, че нощта е прекрасна.

А предстоят още по-хубави мигове, помисли той, щом усети тежките стъпки по стълбата към рулевата палуба. Капитанът бе отпратил новия рулеви, за да не пострада след набега на Гарваните. За своя живот не се боеше и ухилен посрещна Селик, който се помъкна към него. На едната му буза изпъкваше синина, на слепоочието му от другата страна се издуваше цицина колкото яйце.

- Да ти подам ли ръка? - стрелна го с весел поглед елфът.

Селик гневно навря лицето си в неговото.

- Не забравяй кому е подчинен този кораб.

- Не забравям - увери го капитанът. - Винаги е бил подчинен на Гилдията Дреч. Вие трябваше само да пазите една жена и дори с това не се справихте. Е, как си с настроението сега?

Селик го награби за ризата.

- Чуй ме, елф - с тези подигравки ще си изпросиш много бав- на смърт. И за себе си, и за целия екипаж. Помни кой разполага с оръжия и магия тук.

Капитанът го изгледа сериозно, но усмивката играеше по устните му.

- Помня.

- Ще продължиш към Орнаут. Кривнеш ли пак от курса, ще навлечеш големи мъки на моряците си.

Капитанът се разсмя.

- Ловецо на вещери, нищичко не си проумял. Нямам никакво намерение да насоча кораба другаде. Орнаут е нашият дом, но вие ще разберете колко сте чужди там. А откакто Ериан не е на кораба, има промяна. Преди ви карах към Орнаут, за да убивате, сега ще ви отведа там, за да умрете.

* * *

Макар че умът ѝ още се бореше с пресните спомени за Черните криле, Ериан се труди до края на нощта. Принудителното бездействие ѝ бе дало огромни запаси от мана. Отчаяно копнееше за прегръдката на Дензър, но точно сега друг се нуждаеше много повече от нея.

Костите в таза на Незнайния приличаха на парчета от ваза, изтървана върху камък. Късчетата бяха заседнали в мускули и сухожилия, които постепенно се превръщаха в мъртва плът. Ставата беше като паяжина от пукнатини, не би издържала никакво натоварване. Въпреки дълбокия сън след заклинанието Незнайния сигурно бе изпитвал непоносими болки.

Очите ѝ се насълзяваха, докато откриваше увредените тъкани с леки докосвания на пръстите и със съзнанието си. Изкушаваше се да каже, че и с Телесна цялост нищо не може да бъде възстановено, но как да забрави погледа на Хирад, когато я помоли да помогне? Той дойде да я спаси, нямаше да му се отплати с неблагодарност. Дори не позволи да извадят стрелата от прасеца му, преди да чуе от нея, че ще опита всичко възможно.

Тя създаде формата за Телесна цялост - заклинанието можеше да бъде прилагано по изумително различни начини, но винаги си оставаше твърде трудно за овладяване. Поддържаше се с топлина и ръцете ѝ се сгряваха приятно. Отново започна да прониква в костите на Незнайния и мънички нишки се протягаха да успокоят възпалената плът около тях, насочвани от нейната воля. Ериан обаче не отклоняваше вниманието си от най-лошия проблем.

Използваше маната да освободи парченцата едно по едно, връщаше ги постепенно към горния край на бедрената кост. Преценяваше взаимното разположение на ръбовете им и разгадаваше къде са се намирали. Ако бяха прекалено дребни, измъкваше ги внимателно, за да паднат на окървавения чаршаф. Надяваше се костта да зарасне след време и да запълни дупчиците.

Само че тъкмо времето не стигаше. Нито за миг не можеше да забрави, че скоро ще има още битки. Дордоверците щяха да намерят пътя до Херенденет и тя искаше Незнайния да е сред Гарваните, когато се случи неминуемото.

Телесната цялост съединяваше, пресъздаваше, събираше и изцеляваше. Работата беше бавна, изискваше усърдие и изтощаваше силите. Ериан признаваше, че не може напълно да излекува Незнайния. Ако беше веднага след като са го ранили, щеше да е друго... Тялото си имаше свои, несъвършени пътища за изцеление. Някои от промените бяха необратими. А и много от костните трошки се оказаха безполезни. Магията не беше всесилна.

Незнайния нямаше да бъде същият както преди. От него зависеше как ще се приспособи към новото си състояние.

* * *

Хирад се качи при Рен, Илкар и Джевин на рулевата палуба, когато слънцето се спускаше в небето на следващия ден. Още усещаше болката от стрелата, но Дензър поработи усърдно с умерено силен Топъл лек, а елфите имаха целебни мазила, които уталожваха болката. Варваринът очакваше да е оздравял преди отново да стъпят на суша.

И бурята се укроти донякъде, „Слънцето на Калеюс“ не се люшкаше толкова по вълните. Облаците изтъняха, мяркаше се и мъждива слънчева светлина, когато дъждът спираше за малко.

Джевин бе заповядал да вдигнат всички платна и корабът се носеше бързо напред. Изоставаха с няколко часа от „Океански бряст“, но Хирад често забелязваше смътните му очертания на южния хоризонт.

- Защо продължават на юг? - чудеше се той.

- Защото така ни показват пътя - отвърна Ренерей. - И когато стане невъзможно да продължим навътре в архипелага, той ще измисли как да ни даде знак, за да спуснем лодките на вода.

- Ами ако не измисли?

- Не бих позволила този кораб да заседне в плитчините - завъртя глава тя.

- Нито пък аз - изръмжа Джевин.

- Колко остава до островите? - попита Илкар.

- Три дни, може би и малко повече. Снощи се забавихме.

- Май ще ги проспя - подсмихна се Хирад.

- Заслужи си го - кимна Илкар.

- Ти също. Ама беше забавно, нали?

Илкар го изгледа втренчено.

- Не беше, освен ако си представяш забавлението като търсене на един глупак сред черно като катран море късно през нощта, след схватка на кораб. Защо се цамбуркаше така под мен? Първия път, когато щях да те хвана, ти ми се изплъзна, защото се мъчеше да напипаш ножницата на гърба си.

- Прибирах си меча, какво толкова.

Колко съм недосетлив... И защо не пусна това парче желязо да потъне? Можеше да се удавиш заради него. - Илкар тупна Хирад по ръката. - Друг път не си търси белята така.

- Няма да се разделя с този меч, докато не пронижа с него Селик.

- Дали ще имаш тази възможност? - проточи Ренерей.

- Убеден съм.

Парчета от прозореца се разхвърчаха в цялата спалня, Авиана нададе писък, който отекна в умовете на другите Ал-Дречар. Мириъл тъкмо се обличаше, за да поеме бремето на бдени- ето, но сега всички бяха будни, стреснати от зова за помощ, който не спираше.

Мириъл извика на младите елфи, които влязоха тичешком:

- Отнесете ме там веднага. Доведете и останалите.

Сплетоха ръцете си, на които тя седна, и припряно излязоха от стаята. Пътьом с викове вдигаха от сън другите елфи.

Вятърът беснееше по коридорите, тласкан от съзнанието на Лиана, и немилостиво удряше лицата им. Чуха отдясно оглушителен трясък и от другата страна на градината западното крило на къщата се разклати и рухна, разтърсвайки и пода под краката им.

- Милостиви богове, тя се е изтръгнала на свобода. По-бързо, по-бързо! - подканяше Мириъл младежите.

Те пробягаха през балната зала и нахлуха в трапезарията. Сложиха Мириъл да седне, отвориха вратата към стаята на Лиана и се натъкнаха на бушуващ ураган. Авиана бе просната възнак, а момичето седеше вдървено на постелята с развята около главата коса и стискаше куклата в изопнатите си ръце, но отворените ѝ очи не виждаха нищо.

- Доведете и другите! - изкрещя Мириъл.

Тя се довлече до леглото и седна на края, придърпа детето към себе си и го прегърна. Щом настрои ума и очите си към спектъра на маната, видя случващото се в целия му ужас.

Около Авиана се кълбеше тъмна сивота, пулсираше над съзнанието ѝ и нападаше безпощадно, но Мириъл не можеше дори да разгадае каква сила я запраща. Нещо зло се спотайваше у Лиана, то трябваше да бъде намерено и премахнато. А съзнанието на детето се обгръщаше в оранжево, обсипано тук-там с тъмнокафяво. Изглеждаше, че насочва маната безупречно, извличаше хаотичната основа на магията, сътворяваше вихрушки и ги освобождаваше в същински поток на унищожението.

Мириъл оформи рехава мрежа и я премести нерешително към Лиана с надеждата да я отдели от силата, която се стоварваше върху безпомощната Авиана. Сякаш отдалеч долови движение зад себе си и разбра, че някоя от двете ѝ посестрими дава своята подкрепа. Пак побутна мрежата, но изобщо не доближи Лиана. Но момичето я откри и кълбото избълва спирали от оранжева мана, които разкъсаха мрежата и погълнаха нейната енергия. Мириъл разпръсна остатъците малко преди разрухата да стигне и до нейното достатъчно изтерзано съзнание, после светкавично излезе от спектъра на маната. Болката се надигаше на вълни в главата ѝ, зрението ѝ се размътваше.

Лиана я буташе и Мириъл разтвори прегръдката си. Детето се взираше пронизващо в нея и явно я позна. Елфидата едва не извика, но в този миг Лиана отвори уста.

- Здравей, Мира. Защо ме държите в онова тъмно място?

Да, гласът беше на момичето, но натежаваше от мрачно предвестие и отекна из цялата стая, разнесен с вятъра.

- Ох, Лиана, не ние те задържаме. Твоето съзнание те отведе там, а ние пазим, за да престане да те мъчи.

- Но аз вече не искам да съм на тъмно - оплака се Лиана, притисна куклата до себе си и я погали по главата.

Мириъл се намръщи. Нощта на Лиана не бе свършила. Маната не се укротяваше. Момичето я владееше само колкото да прекрати своите страдания. Но нито разбираше, нито усмиряваше някак силите, които пускаше на свобода. По-добре щеше да бъде, ако още тънеше в унес и се учеше как да ги оформя и приема безболезнено.

- Нали знаеш, че не можеш сама да спреш вятъра в главата си? Сигурно си самотна в тъмното място, но това ще ти помогне да си весела и доволна по-късно.

Лиана завъртя глава.

- Не. Ана искаше да остана, аз пък не исках и нещо излезе от мен, за да ѝ стори зло. - По бузите на момичето потекоха сълзи. - Не искам да съм лоша с никого. Затова не искам повече да сте при мен в главата ми.

Мириъл се огледа. Ефимер се бе съсредоточила до плашещо неподвижното тяло на Авиана, но Клирес гледаше към тях и сви рамене в ням израз на недоумение.

- И без това - продължи Лиана - мама скоро ще си дойде и аз искам да си среша косата.

Тя спусна краката си от леглото, стъпи на пода и излезе в трапезарията, без да пуска куклата. Мириъл само я гледаше.

- Клири? - промълви умоляващо след малко.

- Не знам, Мира. Мисля, че я изгубихме.

* * *

В дълбините на Южния океан на двеста мили от бреговете на Балея дъното се напука и размести, към повърхността се понесоха тласъци, каквито не бе имало от хилядолетие. Движението им образува вълна колкото грамаден хълм, последвана от още много, които не можеха да се равняват с нея по величие.

Вълната неумолимо се устреми на север, ширнала се на цяла дузина мили. Фучеше неспирно през океана, без изобщо да забавя своя ход. Все някъде трябваше да срещне суша и това място се оказа Гиернат. С доближаването към брега вълната надвисваше досущ като хищен звяр, готов да се стовари с цялата си тежест върху жертвата.

Пристанището се славеше с най-яките вълноломи в цяла Балея. Те бяха изградени да възпират свирепостта на вълните, надигнати от зимните бури, за да не залеят градските улици и крайбрежните поля. Градската управа с право се гордееше с тях. Но какви стени можеха да устоят на вълна, висока сто и петдесет стъпки, чийто вал беше дебел половин миля?

Хората побягнаха, но беше твърде късно. В мига, когато последният кораб се раздроби на трески една миля навътре в сушата, не бе останал никой.

* * *

„Слънцето на Калеюс“ пореше все по-спокойните води на два дни от първите острови в архипелага Орнаут. Настроението се разведри видимо. Между облаците се показваха ивици синева, вятърът духаше равномерно от запад, а градушката беше само неприятен спомен. Не изоставаха от „Океански бряст“ и Джевин беше убеден, че другият капитан нарочно забавя своя кораб. Затишието в стихиите им позволи да се надяват, че Ал-Дречар наистина са започнали да обуздават Лиана.

Хирад се излежаваше в каютата, която деляха с Илкар, но елфът беше на палубата и за пръв път се радваше на морското пътешествие. Варваринът умуваше над думите на Ериан, че е направила всичко възможно със заклинанието Телесна цялост. Незнайния най-после можеше да бъде събуден. Тогава щеше да проличи още с какво може да му се помогне и с какво просто ще се примирява по неволя.

А Троун... за него беше по-добре да остане в магическия унес. Илкар твърдеше, че част от козината му е опадала, а стъпалата му приличат повече на човешки ходила, не на ноктести лапи. Но вътре в тялото му нищо не беше променено докрай. Още една причина непременно да опазят Ал-Дречар. Всички се надяваха, макар и да си мълчаха, че прастарите елфически магьосници ще направят нещо за него.

Дензър и Ериан пък почти не излизаха от каютата си, откакто тя привърши лечението на Незнайния. Хирад знаеше, че Ериан има нужда от разтуха, но докога ли тези двамата можеха да наваксват след раздялата, без да се изтощят докрай?

Усети, че се подхилва, и веднага се намръщи. Колко време му оставаше на Дензър? В редките мигове, когато го виждаше прегърнал Ериан на палубата, магът отКсетеск изглеждаше някак разсеян в щастието си. Значи още не ѝ бе казал... Хирад го разбираше - Ериан би потънала в скръб, а преживя толкова несгоди напоследък. Дензър обаче трябваше да ѝ признае истината, и то преди да пристигнат на острова.

Хирад тъкмо се протягаше с ръце зад тила, когато почувства мисления зов. Затвори очи и вдиша дълбоко, преди да започне безмълвния разговор, на който го бяха научили.

- Велики Каан, помислих, че си ме забравил.

- И аз си казах същото за теб - отвърна драконът. - Долових, че отдъхваш. Така ли е?

- Да, а сега ми е още по-леко, сгряват ме твоите мисли.

- Сгрява те и мисълта колко далеч си от тази мразовита планина - ехидно добави Ша-Каан.

Хирад се сепна - шега от Великия Каан? Нещо е потръгнало зле...

- Както виждам, придобил си чувство за хумор.

- Нямаме друга утеха, докато чакаме смъртта или избавлението си - беззвучно избоботи драконът.

- Разкажи ми какво става.

- Състоянието ни се влошава. На Хин-Каан му е трудно да лети, аз се уморявам твърде бързо. И тримата загубихме огъня в гърлата си. Тази ваша прокълната земя го изсмука от нас. Убива ни все по-бързо с всеки изминал ден. Другите двама ме помолиха да те попитам има ли вести. Дано са добри.

- Да, повечето - увери го Хирад, покрусен от упадъка, който понасяха драконите. - Върнахме си Ериан и сме на два дена път от Ал-Дречар. Очакваме още неприятности от Школата Дордо- вер, но ще опазим и Ериан, и детето. Стихиите не ни връхлитат, не се знае докога. Толкова се надявам Ал-Дречар да ви помогнат!

- Те са последният ни шанс, Хирад. Прекалено дълго бяхме откъснати от нашето Люпило, от живителния въздух на Беша- ра и целебните потоци на маната между измеренията.

- Ами ловците? - едва се застави да попита Хирад.

Усети уморената въздишка на Ша-Каан.

- Започна да ни се струва, че наоколо гъмжи от тях. Вестта, че пътешестваш някъде, се е разнесла. Идват на все по-големи групи. Убиваме ги, когато се налага, но това не обезсърчава останалите. Помогни ни.

Варваринът блъсна с юмрук по дървената преграда между каютите. Бедствие след бедствие и като че само невинните умираха...

- Ще ви помогна, Велики Каан. Ще те потърся веднага щом стигнем при Ал-Дречар.

- Нека е по-скоро - настоя старият дракон. - Иначе някой от ловците ще се сдобие с желаните трофеи.

Хирад се задушаваше. Скочи от койката и излезе на палубата. Застана при десния борд и се загледа в кроткото море, толкова хубаво, когато синееше. Почеса се по главата и изпухтя - как му се искаше корабът да плава по-бързо! Чу как някой го доближи.

- Нещо те безпокои ли? - попита Илкар.

- Обичайното.

- Каан.

Хирад кимна.

- Не знам какво да...

Но елфът не го слушаше, а се взираше напред. Втурна се към носа на кораба, дорй се наведе над водата, за да огледа пустия хоризонт отвъд „Океански бряст“. Хирад изтича при него.

- Илкар, казвай де!

Елфът клатеше глава.

- Боговете да се удавят дано, онези са толкова много...

- Кои?!

И от наблюдателницата се разнесе вик.

- Онези - посочи Илкар към морето.

Варваринът напрегна очите си, зърна в маранята мънички силуети. С платна. Преброи седем. Дали не бяха повече?

- Кои са? - попита пак, макар че знаеше отговора.

- Дордоверците. Целият проклет флот на Дордовер.

Хирад не се помайваше. Нямаше време да умува. Върна се в каютата. Нуждаеха се от помощ, а не се сещаше кой друг да помоли, ако ще и да нямаха вече огън...

Драконите Каан.

* * *

Дензър целуваше нежно гърдите на Ериан, езикът му се плъзгаше по зърната, а ръката му - по хълбока и дясното ѝ бедро. Тя се засмя и вдигна глава да го погледне в очите.

- Откога си мечтаех за това - промърмори той.

- Дано не си се упражнявал - подхвърли Ериан и придърпа главата му към себе си, за да го целуне. - Чудя се какъв ли ще бъдеш, ако тази четина по лицето ти не ме драска така?

Дензър опипа брадата си.

- Ами ще изглеждам по-млад. Да, доста по-млад.

Тя обаче виждаше, че ѝ се усмихва насила.

- Какво има, любими? Недей да се чумериш така. Скоро ще стигнем.

- Да, знам.

Той се извърна и плъзна ръка надолу по корема ѝ. Ериан усети топлина в цялото си тяло, но отмести ръката му.

- Не ми ли отговориш, край на забавленията.

Очите му жадно шареха по лицето ѝ. Накрая кимна.

- Както искаш. По-добре ще е да ти кажа сега.

Той се вдигна от койката и взе дрехите си. Сърцето на Ериан се забърза изведнъж, в ума ѝ се гонеха безброй тревожни мисли.

- Дензър?...

- Облечи си ризата и погледни това.

Тя напипа ризата си и я обърна, за да я навлече през глава, докато той отваряше шкафче и вадеше някакви пергаменти. Подаде ѝ единия лист.

- Виждала ли си това преди?

Ериан придърпа ризата надолу и седна. Разгъна листа и ахна.

- Откъде го взе?

- От вашата библиотека. Има и други, но сега искам да прочетеш този текст.

Гледаше я с плашеща тъга. Сърцето ѝ затуптя още по-тежко.

- Това са ключови знания. Вярно, просто кодирани, но принадлежат към тайните на Дордовер...

- Държиш част от Предсказанието на Тинджата.

- Не съм виждала това - призна Ериан.

- Знам. Крият го от хората, които според тях не бива да го прочетат, а на останалите направо отказват да дадат превода.

- На останалите като теб.

- Точно така. Затова я откраднах. Исках да знам. - Лицето му се разкриви, той преглътна тежко и Ериан докосна бузата му, за да облекчи болка, която не проумяваше. - И вече знам - добави Дензър.

Даде ѝ друг лист и Ериан се зачете. Превод. Кратък, с много пропуснати думи, но пък съвсем разбираем. Пергаментът затрепери в ръката ѝ. В гърлото ѝ заседна буца, стомахът ѝ се сви. Гледаше ту предсказанието, ту превода, сравняваше дума по дума и търсеше грешка.

- Не, не...

Погледът ѝ напрегнато следеше редовете, по които се плъзгаше показалецът. Имаше грешка. Твърде голяма, но често срещана при магове, повърхностно изучили кодираните знания на друга Школа.

- Дензър... Сбъркано е. Не знам кой е превеждал, но е неправилно.

- Къде... как?

Незнайно защо той грабна листовете. Ериан му посочи думата в оригиналния текст.

- Не е в мъжки род, а в женски... - смънка и успя да си поеме дъх преди да рукнат сълзите. - И означава не баща, а майка.

32

Облаците изтъняваха, слънцето сгряваше, щом надникнеше през синевата, а ветровете стихнаха до обичайната сила за тази част от Южния океан, както твърдеше Джевин.

Дензър и Ериан дълго проливаха сълзи зад залостената врата на каютата, не искаха нищо, освен да бъдат заедно. След време се овладяха и можеха да понесат миговете, когато не се притискаха един в друг. Ериан прочете всяка думичка на листовете от предсказанието, които Дензър бе донесъл, с надеждата да открие още някаква грешка в тълкуванието му. Но Тинджата твърде добре бе отгатнал бъдещето.

В ранната вечер на шестия ден от плаването Дензър лежеше, обгърнал с ръка раменете на Ериан, и галеше ръката ѝ с върховете на пръстите си. Любиха се чувствено и безмълвно, наслаждаваха се взаимно на телата си, а и вече нямаха нужда от думи.

Скоро щяха да излязат, за да хапнат с останалите Гарвани и да погледат как светилото залязва във величествено червено и пръска лъчите си в притъмняващото небе под разкъсаните облаци. Още не искаха да станат, рееха погледи в тавана, сгрети от близостта си и прекрасната тишина. Дензър вдишваше уханието на Ериан и си казваше, че може би саможертвата ѝ не е неизбежна.

Не забравяше, че е възможно дордоверците да навлязат в архипелага Орнаут преди тях. Но незнайно защо беше уверен, че няма да успеят. Поглъщаше го изцяло напиращата надежда, че Нощта на Лиана е отминала. Ако времето остане устойчиво, ако стихиите се укротят над Балея и океана, това би означавало, че Лиана се е научила да управлява силата си - това умение бе жизненоважно и за самата нея, и за целия континент. И тогава Ериан няма защо да умира.

Нещо засенчи слънцето. Дензър изви глава към илюмина- тора, чакаше сянката да се махне, но тя притъмняваше още. Магът се намръщи.

- Залезът да не е подранил?

Опря се на лакът и сведе поглед към Ериан.

- Не е подранил - прошепна тя. - Пак се почна...

Въздухът изстиваше, корабът се разклати. Вълните се надигаха с наближаващата буря.

- Знаехме, че няма да трае дълго, нали? - промълви Ериан.

Той кимна. Отново не намираше думи.

Над тях зазвучаха заповеди, моряците се разтичаха. Чу се плющене на отпуснато платно, корабът завиваше. Някой настойчиво потропа на вратата.

- Моля и двама ви да ме извините, но трябва да видите това. Чакам ви на палубата - меко, но непреклонно каза Илкар и стъпките му се отдалечиха.

- Длъжни сме да излезем. Какъв смисъл има да се давим в съжаление към себе си? - Ериан се подпря да седне, целуна го страстно и дори се усмихна, когато се отдръпна. - Ще имаме още време. И Незнайния ще се събуди скоро, не бива да пропускам момента. Може би ще успея да направя още нещо за него.

Тя се наведе и събра дрехите си от пода.

- Обичам те, Ериан.

Тя сподави хлипането си.

- Гледай да не забравиш.

Облякоха се припряно, но поспряха за дълга прегръдка преди да излязат. Щом отвориха вратата към палубата, вятърът ги посрещна с брулещ напор. Корабът се люшкаше все по-силно.

- Пак същото - промърмори Дензър.

Изведе я за ръка в сгъстяващия се сумрак и потърси с поглед Илкар. Елфът стоеше до релинга на левия борд заедно с мнозина други - Хирад, Ренерей, Дарик, един от Закрилниците и половината екипаж. Елфът им направи място, за да виждат добре.

Ярък лъч се издигаше към небето над архипелага Орнаут, чиито разпръснати острови скоро щяха да видят. Огромният светлинен стълб беше жълт със зеленикави оттенъци, в него се примесваха оранжево, кафяво и потискащо черно. Губеше се във висините, облаците се въртяха наоколо, сгъстяваха се и плъзваха на всички страни.

И сега се простираха към хоризонта, закриваха спускащото се светило и с всеки миг пълзяха към Балея. Под проблясващите мълнии на поне десетина места плътни струи вещаеха проливен дъжд. Вятърът побесняваше над разпененото и отново смъртно опасно море. Вече се мятаха вълни, високи десетина стъпки. Корабът продължаваше напред, но Джевин бе заповядал да свият всички платна, освен две.

- Милостиви богове... - въздъхна Дензър. - Виж какво причинява нашата дъщеря на всички.

Ръката на Ериан се сви сковано около кръста му. Нейните очи отразяваха същата болка, която изпитваше и той. Хвана я за потръпващите рамене и я завъртя да не гледа.

- Не е зле да се нахраним преди вълните да станат още по- големи - подхвърли на Илкар, докато минаваха покрай него.

- Ще се погрижа, не се занимавайте с това.

Вратата към предните каюти се отвори и оттам се подаде толкова позната грамадна фигура с бръсната глава. Щом ги видя, Незнайния им махна да дойдат при него и хвана по-здраво чаршафа, с който се бе увил.

- Случайно да знаете къде са дрехите ми?

- Радвам се да те видя - каза му Ериан.

- И аз се радвам да те видя. Още по-хубаво ще бъде, когато ми разкажете какво е ставало тук и след като преглътна малко храна. Направо умирам от глад, да му се не види.

* * *

Бученето на урагана проникваше в Чоула. Още не се бе съмнало и нощта навън чернееше под ширналите се облаци, неспирно сипещи дъжд. Ша-Каан събуди драконите от своето Люпило. Гаснещите им очи се взряха в него с досада.

- Тук не правим нищо, освен да чакаме смъртта си - каза им той. - Хирад Хладнокръвния е прав. Трябва да им помогнем.

- На нас се пада по право не да помагаме, а да ни помагат - възрази Hoc-Каан. - Ние сме драконите Каан.

- Тук не е Бешара и не властваме - напомни старият дракон. - Затова ще помогнем на моя Драконан. Поне той го е заслужил с верността си. Без него отдавна да сме погинали. Разперете криле, млади Каан, за да полетим. Но внимавайте - ловците дебнат навсякъде.

- Както заповядаш, Велики Каан.

- Аз ще ви водя.

Ша-Каан се премести встрани, за да има повече място за крилете си. Движенията вече го затрудняваха и единствено тръпката на лова му позволяваше да забрави това мъчение. Той беше стар още когато попадна в безизходица тук. Тежките условия само приближаваха мига на смъртта му. Но още не губеше надежда. Ал-Дречар имаха и знанията, и силата да им помогнат. Докато продължаваше техният живот, той щеше да съхрани своя.

Отвори огромната си уста, засмука въздух, отпусна мускулите около протоците за огъня и усети хладния повей в празнотата на торбичките зад жлезите. Задаваше си въпроса колко по- самонадеяни щяха да бъдат ловците, ако знаеха, че източникът на драконовия огън е пресъхнал у тримата. Предполагаше, че нямаше да се плашат чак толкова. Но размисли, щом огледа ноктите си и опипа с език върховете на гигантските резци в устата си.

Изви шия и видя другите от Люпилото да разкършват уморените мускули на крилете си и да опъват съхнещите пукащи мембрани. Бяха готови въпреки всичко и нямаше да го подведат.

- Да тръгваме, Каан. Ще летим високо и бързо. И дано Небесата ни закрилят.

- Дано Небесата ни закрилят - повториха двамата.

Ша-Каан закрачи към изхода, острото му зрение проникваше през мрака и не откриваше нищо, освен тъмни скали, превити от бурята дървета и гъсти дъждовни струи.

- Балея... - изръмжа той. - По-скоро да се махаме оттук, че да ми лъснат пак люспите.

Разпери криле с рев, подскочи във въздуха и се понесе с мощен замах нагоре. Нос и Хин го последваха. Старият дракон доближи върха, под който се бяха приютявали, и закръжи в очакване на другите.

Долу нещо се раздвижи. Той нададе отсечен тревожен вик и им заповяда по-скоро да се устремят към висините. Съзря лъскав метал в гъстия шубрак. И дочу глухия удар дори в свисте- нето на вятъра около върха. Дълго острие се стрелна нагоре и Хин-Каан писна за миг, когато то проби лявото му крило и продължи полета си в дъга, завършила обратно на земята.

С оглушителен вопъл Ша-Каан пикира към храстите. Хората вече се бяха пръснали в търсене на скривалище, но един закъсня. Драконът го стисна с челюсти и го понесе в празнотата на небето, дребното тяло се извиваше смешно и безсилно. Над върха Ша-Каан наведе глава, хвана човека с предна лапа и го доближи до едното си око.

- Падни. Това искаше да причиниш на моя Каан.

Захвърли виещата фигурка към гибел и повече не я погледна. Размаха криле и се върна към обикалящите над планината по-млади дракони. Хин търпеше болките, а раната не беше чак толкова страшна. Но Нос изпрати гневна мисъл:

- Все още ли искаш да помагаш на хората?

- Те не са еднакви. Хин-Каан, върни се в Чоула, ако разстоянието ще бъде непосилно за тебе.

- Когато стигнем до въздушните потоци горе и можем да се носим с тях, няма да ви бавя. Велики Каан, не искай от мен да остана тук.

- Тогава ме следвайте. Този полет ще реши участта ни.

* * *

Лиана бродеше из градината и под обувките ѝ хрущеше стъкло. Тя беше нещастна. Старите жени рядко говореха с нея. Ами че те не бяха ѝ продумвали, откакто се събуди! И мама не се връщаше, а уж беше близо, когато още държаха Лиана в тъмното място, за което я предупредиха духчетата.

Затова дойде пак да ги види. Да си поиграе с тях. Но сега те не танцуваха по дърветата както в спомена ѝ. И дърветата не бяха същите, имаше прекършени. Духчетата бяха нападали по земята, скупчени по ъглите. Приличаха на листа, окапали през есента.

Лиана приклекна и прокара ръка през наветите листа, които преди бяха духчета. Тук нямаше живот.

Изправи се и захлипа. Приятелите ѝ ги нямаше, останаха само старите жени, а те май не я харесваха. Втурна се обратно към вратата, в която зееха дупки вместо стъкла. Чудеше се какво ли е станало. Може би някой от елфите ще ѝ каже. Може би Рен е тук, макар че мама не се е върнала.

- Рен! - извика, щом влезе в къщата. Под краката ѝ всичко беше мокро. - Ефи!

Гласът ѝ заглъхна в коридора. Тя заплака.

Не разбираше. Преди да отиде в тъмното място всичко беше наред и слънцето си грееше. А откакто се върна, нищо не беше същото - студ, нападали от стените картини, подгизнал под, притихнали стаи.

- Мирааа! - изхленчи Лиана.

Нито звук в отговор. Цялото небе чернееше. Виждаше се само светлината, която Лиана прати нагоре, та мама да не обърка пътя. Вятърът в главата ѝ я научи как да го направи. Тя не знаеше защо облаците все напират да отнемат силата на светлината. Опитваше се да ги разпръсне, но те край нямаха...

- Мира! - изпищя момичето.

Никой не я чуваше. Това не беше редно. Вятърът ѝ заговори. Можеше да ги събуди насила, да ги накара да я чуят, за да разбере най-сетне защо е толкова студено и влажно.

Лиана се обърна и бавно тръгна към стаята си.

Земята вече боботеше. Това щеше да ги събуди.

* * *

Хирад и Илкар пак бяха на любимото си място при носа на кораба, но варваринът вече не придържаше елфа превит над фалшборда. Утрото отминаваше, бурята позатихна и макар че Джевин бе заповядал да опънат още платна след разсъмване, нямаше да догонят флота на Дордовер. Седемте кораба, над които се развяваха флагове с оранжев цвят, още плаваха пред „Слънцето на Калеюс“ и малко вдясно. Сега успяваха дори да различат мъничките фигурки на хора по палубите им. Всички се бяха насочили към проток, по който можеха да навлязат в архипелага. „Океански бряст“ щеше да ги изпревари, вторият елфически кораб - не.

Непременно трябваше да възпрат дордоверците, крайно време беше драконите Каан да се появят. Илкар и Хирад непрекъснато оглеждаха небето. Варваринът заговори, колкото да разсее трупащото се напрежение.

- Онези двамата пак не си показаха носовете навън цяла сутрин.

- Завиждаш им.

- Ами - побърза да възрази Хирад, - просто се чудя откъде черпят толкова сили.

- Може би от факта, че не им остава много време да са заедно - сопна се Илкар.

- Знам. И въпреки това...

- Хайде да говорим за друго, бива ли? Например къде са се дянали твоите дракони, а? - Елфът присви очи към варварина.

- Мислех си, че тези затруднения ще са по-важни за теб от ненаситността на нашите приятели в страстта.

- Ще долетят, не се притеснявай.

- Убеден ли си, че ще ни намерят в тази бъркотия?

Илкар размаха ръка към плътните дъждовни облаци.

- Няма нужда да ни виждат, ще ни открият по присъщите на моя ум белези - с лека досада напомни Хирад. - Знаеш го отдавна.

- Жал ми е за всеки, който е свързан с твоя ум в момента - заяде се елфът. - Защото прелива от нечисти мисли.

Пак затрещяха гръмотевици след почти неспирните проб- лясъци на мълнии в облаците. Изведнъж рукна порой. Трополеше по палубата, барабанеше по издутите платна и жилеше лицата.

Хирад и Илкар припряно минаха по предната палуба под все по-плътните потоци вода. Затичаха се през главната палуба към вратата на кърмовите каюти. Там ги чакаше Дарик, вперил поглед в небето, без да обръща внимание на дъжда. Усмихна им се.

- Освежаващо, нали?

- Всички проклети войници - промърмори Хирад - търсят случай да се изфукат колко са корави.

- Не позна - вдигна рамене Дарик. - Чудех се какво причини този внезапен порой.

- Докато се чудиш, може ли да се дръпнеш от вратата? - нетърпеливо помоли Илкар.

Дарик го послуша и продължи:

- Рекох си, че може би нещо е проникнало в облаците и е предизвикало мълниите. Дали не са били те? - посочи нагоре над носа на кораба.

Преди да вдигне поглед Хирад чу приветствието в мислите си. Драконите се спускаха под облаците към дордоверските кораби.

„Нали с тези искаш да се разправим?“ - поиска да се увери Ша-Каан.

„Да, Велики Каан. Корабите с оранжеви флагове. Всичките седем. Внимавайте с магията им.“

„Вие внимавайте да не се блъснете в останките.“

Ша-Каан пак беше настроен весело. Явно се размекваше с възрастта, но това с нищо нямаше да помогне на дордоверците. Забравил за дъжда, Хирад тичаше към носа и с крясъци насъскваше драконите.

33

Драконите се снижиха от облаците като клин, с Ша-Каан беше в средата. Плъзнаха се шеметно над флота и видяха как хората долу се разбягват подплашени, някои се шмугваха в трюмовете, други се криеха където сварят. Старият дракон обаче долавяше и присъствието на твърде много магове. Прав беше Хирад Хладнокръвния - в тях се криеше страшна заплаха.

Щом подминаха флагманския кораб, тримата набраха височина, обърнаха се плавно и се насочиха за нападение.

„Разпръснете ги. Ако можете, счупете мачтите. Ще ви пресрещнат със заклинания.“

Драконите пикираха с рев в наситения с влага въздух - всеки си набеляза цел. Корабите вече завиваха в различни посоки, но бяха толкова мудни.

Ша-Каан се спусна към носа на избрания кораб и разпери криле да забави полета си. Здравите му нокти се забиха в предната палуба, от тежестта на неговото туловище корабът подскочи и се наклони напред. Водата покри бушприта, вече заливаше трюма.

Шията му се изопна напред, челюстите захапаха мачта и я прекършиха. Стисна още веднъж и мачтата се стовари, повлякла платна и въжета. Ша-Каан се оттласна от палубата щом зърна тичащи към него хора. Тези бяха магове. Затъркаляха се безредно, когато корабът пак се разлюля тежко. Драконът спокойно размаха криле и профуча към тях, челюстите му защракаха, задните му лапи одраха всичко по палубата, опашката му помете каквото ѝ се изпречи.

Мнозина не помръднаха повече, други немощно пълзяха с изпотрошени ръце и крака. Ша-Каан се издигна високо, над обсега на всяко заклинание, и огледа стореното. Корабът остана без една мачта, хората тръпнеха от ужас, влачещите се във водата платна забавяха хода на морския съд. Това не стигаше.

Този път не се спусна прекалено ниско, а налетя отстрани. Усещаше първите болезнени убождания от заклинанията, с които го нападнаха отделни магове, но рязко забави полета си и стисна със задните си лапи средната мачта. Дървото се потроши в ноктите му. Нямаше как да стисне по-здраво, за да изтръгне мачтата, затова използва инерцията си, яростно размаха криле и корабът бавно се килна настрани.

Още заклинания поразяваха гърба му, непоносимата горещина и смразяващият студ прояждаха неговите съхнещи люспи. Заръмжа измъчено, метна се напред и мачтата се прекърши под огромната му тежест. Превъртя се към водата, пусна парчето и се гмурна надълбоко, за да угаси магическия огън. Изненада се, че хората успяха да му навредят толкова, и отново изпрати мислено предупреждение на другите двама от Люпилото. Изхвърча нагоре и се взря в кораба. Мачтата бе изкъртила голямо парче от палубата, в корпуса зееше дупка. Корабът беше обречен. Време беше да си избере друга цел.

Закръжи и призова двамата при себе си. Под тях два кораба потъваха, но нападнатият от Хин-Каан още се държеше на повърхността, а раненото крило на младия дракон бе много по-зле.

„Хин, тази битка завърши за теб. Можеш да се спуснеш на някой от островите. Трябва да си починеш.“

„Не, стига да не ми заповядаш. Още мога да летя.“

Ша-Каан въздъхна.

„Нищо няма да ти заповядам, но искам да живееш. Сега ще бъдат подготвени, а ние тепърва трябва да се постараем. Не рискувай.“

„Всички може би ще доживеем да видим Бешара, но само ако попречим на тези врагове.“

Старият дракон не възрази.

„Объркахме флота, не плават в желаната от тях посока. Сега да ги ударим кораб по кораб. Нос, заеми се с мачтите отпред, за мен са рулевата палуба и задната мачта. Хин, разбий руля отзад и им се изплъзни под вода. Следвайте ме.“

Ша-Каан за трети път полетя надолу. Насочи с рев двамата към непокътнат кораб, който се връщаше към първоначалния курс. Стрелнаха се заклинания. Край него съскаха кълба от пламъци, студени струи закачаха краищата на крилете му и смразяваха вени и мастни жлези. Той кривна мигновено, за да подложи гърба си, и връхлетя отляво. Челюстите му разнебитиха рулевата палуба и отнесоха щурвала, рулевия и компаса. Ша-Каан изплю каквото бе заседнало между зъбите му и се зарея над водата.

Шумно разплисканата вода зад него му подсказа, че Хин-Ка- ан се гмурна, протяжното пращене оповести събарянето на мачта. Още пламъци достигнаха гърба му преди да се отдалечи. Болката задълбаваше в люспите и плътта, всеки замах на крилете разлютяваше раните. През годините в Балея кожата и люспите на драконите бяха станали далеч по-уязвими, отколкото Ша-Каан бе допускал. Може би хората щяха да довършат сами битката за Херенденет.

* * *

Вулдарок гледаше нападението на драконите и собствените му думи, че не си струва да подценяваш Гарваните, горчиво кънтяха в ума му. Само за час-два ликуването се смени с безсилна ярост, а грижливо подготвените планове потъваха като разбитите кораби.

Щом се увери, че войската от Закрилници е тръгнала към Арлън, той напусна града, равнодушен към участта му, и потегли към Гиернат. Там качи на кораби далеч по-многобройни сили, отколкото бе възнамерявал в началото. Не си позволи да забрави как завърши сблъсъкът му със Ситкан.

Товаренето на припаси за цяла армия го забави с още няколко дни, но получената вест за пленяването на Ериан го успокои, че е направил верния избор. Вече предвкусваше как ще унищожи Ал-Дречар и изчадието, при които ще го отведе самата майка на момичето. Наслаждаваше се на изтънчената ирония в този обрат и дори бе готов, макар и неохотно, да признае колко умело са се справили Селик и неговите Черни криле. Поредното правилно решение.

Разбира се, Селик нямаше да се завърне в Балея. На онези, които си позволяваха хладнокръвно да убиват магове от Дордовер, трябваше да бъде отредена същата съдба.

Но лека-полека всичко се заплете. Глупакът Горстан не успя да отплава с кораб от Арлън. Битката там завърши с разгром и се случи най-лошото - Гарваните откраднаха кораба. И не се задоволиха само да преследват Черните криле, ами отмъкнаха Ериан изпод носа на онзи идиот Селик.

И това нямаше да е чак толкова страшно, защото с този нов лъч в небето, по-ярък от всеки фар, само слепец би пропуснал целта. Естествено, промъкването в прочутите с коварството си протоци нямаше да е лесно, но на корабите имаха достатъчно гребни и едномачтови лодки.

Но ето че Гарваните повикаха на помощ любимите си зверове и нанесоха тежки щети на флота. Все пак драконите не се оказаха непобедими, каквито си ги представяше досега Вулдарок. Очевидно вече не можеха да бълват огън и телата им бяха уязвими за заклинания. От маговете просто се искаше да ударят заедно и съгласувано.

Сега той стоеше и чакаше с още тридесет магистри от своята Школа. За щастие нищо не попречи на подготовката им - техният кораб не бе нападнат, макар че по неволя плаваше встрани от желаната посока. Мигът на разплата щеше да настъпи. Вулдарок нареди и на маговете по другите кораби наблизо да са готови.

Господарят на Кулата в Дордовер наблюдаваше как драконите изтърбушват един от корабите, видя падането на мачтите, изчезването на рулевата палуба в облак от трески и разпарчетосва- нето на руля от зъбите, лапите и опашката на третия звяр.

Твърде неравна битка - всеки от драконите беше с размерите на кораба. Те просто чупеха морския съд като играчка. Довършеха ли го, щяха да си изберат следващия. Но Вулдарок нямаше да им позволи.

Посочи разпенената вода при кърмата на разрушения кораб.

- Онзи там е ранен най-тежко - каза на маговете зад него. - По моя заповед...

Драконът къртеше и трошеше, подмяташе с лекота целия корпус. Рулят се отчупи с трясък и водата се успокои малко. Звярът се бе гмурнал.

- Чакайте! - отсече Вулдарок.

Взираше се в обрамчените с бяло вълни, надигнати от бурята. Ето ги браздите по повърхността, които се отдалечаваха.

- Чакайте...

Дракон изскочи от морето на четирийсетина разкрача от тях, крилете изтласкваха туловището нагоре и коремът му за няколко скъпоценни мига се превърна в чудесна мишена.

- Целете се по-нависоко. Сега!

Вулдарок замахна рязко надолу, макар че никой не се оглеждаше за дадения знак. Леденият вятър, сътворен от тридесет магове, разкъса въздуха.

Драконът се издигаше бързо, но не им се изплъзна. Заклинанието го порази в долната част на корема и по цялата опашка. Пронизителен вой се изтръгна от устата му и заглуши рева на вятъра и тътена на вълните.

Все още успяваше да набира височина, но опашката вече беше безполезна за уравновесяване на полета, а Леденият вятър продължаваше да разяжда плътта му. Крилете се движеха по- бавно. Обърна глава към убийците си, дългата шия се изви и тялото се превъртя. Очите проблеснаха и звярът пак нададе вопъл, на който другите отговориха. След миг се стовари във водата.

* * *

Щом пропадна под повърхността, Хин-Каан загуби представа къде се намира. Не можеше да си поеме дъх. Цялата задна половина на тялото му изтръпна като мъртъв товар. Люспите му се напукаха от студа, но плътта му гореше като подпалена.

Отправи зов към останалите Каан и помоли Небесата да го опазят, но знаеше, че никога няма да се върне в Бешара. Очакваше го самотна смърт далеч от предводителите на Люпилото, далеч от покоя. Огромното тяло се разтресе, устата зейна и крилете замахнаха, но не го изтласкаха нагоре. Хин-Каан губеше сили, ударите на сърцето му ставаха все по-редки, а студът пропълзяваше в гръдния кош.

С последните ясни мисли се сети, че може да направи още нещо.

* * *

Тържествуващите крясъци на палубата скоро секнаха.

- О, милостиви богове... - смънка Вулдарок и се извъртя към останалите магове. - Силови конуси - веднага! И да са свързани помежду си. Искам това влечуго да отскочи от тях. Хайде де!

Те трескаво замърмориха, мнозина коленичиха, за да намерят устойчивост, докато се подготвят. Драконът неумолимо се носеше към кораба, изопнатата му шия мърдаше насам-натам, за да запази посоката, мембраната на крилете се прокъсваше, но те оставаха разперени. Нямаше начин да се пропусне такава огромна мишена. Разполагаха с броени мигове.

Вулдарок долови промените в маната. Невидимите прегради се оформиха, закрепени неподвижно от маговете в отчаян опит да отблъснат гигантското същество.

Хин-Каан се блъсна в стената от Силови конуси и огромната инерция на туловището му ги размята заедно с маговете, които се разхвърчаха над палубата или се премазваха във фалшбордовете.

- Бягайте!

Който можеше, вече правеше тъкмо това. Мнозина скачаха в морето, а рулевият мигновено завъртя щурвала, за да избегне удара. Закъсня.

Умиращият дракон се заби с главата напред малко под равнището на главната палуба. Сблъсъкът беше страховит и звукът заехтя на много мили над вълните. Грамадното тяло разцепи кораба по средата. Пречупени дъски и греди изригнаха като гейзер, прекършената в основата гротмачта се стовари върху останките на палубата, отскочи и цопна във водата. Крилете на дракона доразкъсаха отслабения корпус, замръзналата опашка се пръсна на парчета.

Двете половини на кораба хлътнаха по средата, тялото на Хин-Каан замря между тях и с тежестта си още по-бързо повлече корпуса към дъното.

Докато се отдалечаваше над вълните със Сенчести криле, които бе подготвил за всеки случай, Вулдарок трепереше от непоносим страх още какво ли би могло да ги сполети от бурното небе.

Ша-Каан нададе такъв рев на ярост и скръб, че прогони тишината. Двамата с Hoc-Каан лудешки се спуснаха натам, където водата погълна Хин-Каан и кораба.

Намериха го мъртъв, оплетен във въжета и заклещен в разкривени дъски. Главата с помътнелите очи сочеше нагоре, шията също се бе проточила, сякаш морето искаше да придаде достойнство на последния му покой.

Ша-Каан зави, нареди на Hoc-Каан да го следва и се понесе във въздуха. След толкова несгоди в Балея неговият събрат бе погубен от хората. Трябваше да има възмездие за смъртта му.

Но докато се издигаше към облаците и се озърташе в търсене на врагове, отново човек го спаси от собствения му гняв.

„Недей, Ша-Каан. Ще те убият.“

Драконът се взря по-внимателно надолу, видя колко магове са се скупчили по палубите на оцелелите кораби и призна, че Хирад Хладнокръвния е прав.

* * *

„Слънцето на Калеюс“ продължи напред между останките - разкъсани платна, сандъци, парчета дървения, въжета. И трупове. Десетки трупове.

Драконите бяха попилели флота на Дордовер. Само три кораба бяха годни за плаване, но те се отдалечаваха на север и на запад, за да избягат от продължение на битката. Други два, безнадеждно повредени, бавно потъваха и малцината оцелели моряци бързаха да спуснат лодките. Трети се накланяше опасно, парчета от мачтите и платната се влачеха във водата, вълните го блъскаха и разнебитваха все повече.

Хирад гледаше всичко това, без да го вижда. След последния полет на Хин-Каан другите, още живи, но целите в рани, се бяха гмурнали подир него. Сега се мяркаха високо между облаците. Варваринът ги наблюдаваше посърнал. Нали той ги помоли да помогнат! Ето че Хин-Каан срещна смъртта си, а нито Ша, нито Нос биха издържали на следваща магическа атака.

„Полетете към Херенденет, за да се възстановите.“

„Засега ще останем над вас - отвърна Ша-Каан. - Техните магове не биха посмели дави нападнат. Щом притъмнее, ще си потърсим убежище. Нямахме защита срещу заклинанията им... Отпадаме с всеки замах на крилете.“

„Толкова ми е мъчно, Велики Каан!“

„Хирад, не ти, а твоят свят ни отне силите. Въздухът е нечист за нас, храната не поддържа живота ни, не можем да се изцелим между измеренията... Желая ви сполука в идните дни.“

„Благодаря ти, Велики Каан. Ти ни даде шанс да победим.“

Но старият дракон вече бе затворил съзнанието си. Хирад пак огледа океана. Драконите направиха онова, за което долетяха. Дали щеше да е достатъчно? Кой знае...

Гарваните имаха на своя страна Закрилниците, всеки от които струваше поне колкото петима войници. Ако не оставят на врага друг избор, освен сражение в тясно затворено пространство, може и да надделеят.

Но нямаха магове. От изпратените с войската на Дордовер останаха живи поне шейсетима - срещу тримата в отряда на Гарваните. А ако Ериан точно бе преценила чезнещата жизненост на Ал-Дречар, едва ли трябваше да разчитат много на старите елфиди.

Хирад си напомни, че преди битката е задължително да си изяснят какво и как ще защитават, тоест трябваше да са на острова преди всеки враг. Дръпна се от релинга на носа и махна на Дарик, който стоеше при вратата към предните каюти.

- Събери Гарваните. Пак е време да си поприказваме. Не забравяй Незнайния, искам и вас с Рен в капитанската каюта. Ей сега идвам.

Варваринът се изкатери по стълбичката към рулевата палуба. Джевин му кимна.

- Невероятно... Какви царствени същества са те! Сега имаме предимство.

- То е твърде дребно и лесно ще го загубим, затова трябва да се възползваме веднага - натърти Хирад. - Ако наистина си убеден в това, с което се заехме, сега е времето да рискуваш всичко. Е, може ли твоят кораб да се разбърза поне малко?

* * *

Капитанът на „Океански бряст“ доволно следеше как „Слънцето на Калеюс“ скъсява разстоянието, виждаше на мачтите му да се издуват повече платна, отколкото подсказваше благоразумието.

Всички бяха гледали назад, когато драконите се нахвърлиха върху флота на Дордовер. Пулсът се ускоряваше от изумителните, чужди за този свят гледки и звуци.

Капитанът бе чул отдавна, че след войната със западняците в Балея са останали дракони, макар и принудително. Знаеше, че са свързани някак с Гарваните. Изобщо не допускаше, че и неговият кораб е заплашен, и тихомълком сподели догадката си с екипажа, но не и с Черните криле и маговете от Дордовер на борда. Тяхната паника, припряната подготовка на заклинания и изопнатите лица го поразвеселиха. Още изчерпани запаси от мана, още объркани от страха мисли. Чудесно...

До този ден не се и надяваше, че ще види дракони. Дъхът му спря, когато осъзна размерите и мощта им. Жалеше с цялата си душа за смъртта на единия и тежките, може би гибелни рани на другите двама. Те обаче наклониха везните. Сега той имаше грижата Рен - стига да е на „Слънцето на Калеюс“ - първа да стъпи на Херенденет.

Тя познаваше добре протоците и пътя през тях, обаче трябваше да научи още една подробност - кога дълбокото газене на „Слънцето на Калеюс“ ще се превърне в непреодолимо препятствие. Капитанът на „Океански бряст“ щеше да ѝ даде знак по единствения възможен начин.

Дъждът постепенно отслабваше, но вълните оставаха все така застрашителни. Той заповяда да свият платна, за да забави кораба още мъничко, ориентира се по стъписващия магически фар, блеснал над Херенденет, помоли се Ал-Дречар да са живи и тупна рулевия по рамото.

- Поддържай този курс, момко.

34

Когато се свечеряваше, бяха на няколко часа път пред дор- доверците и около час зад „Океански бряст“. Всеки капитан, опиращ се на здравия разум, би заповядал да пуснат котва, когато навлязоха между първите острови на архипелага Орнаут, но Джевин дори не помисли за това.

Другият елфически кораб не спираше и не биваше да го изтърват далеч напред, а и не искаше да позволи на дордоверците да наваксат изоставането. Екипажът му прекара безсънна нощ - онези, които не бяха заети пряко с управлението на кораба, бдяха на носа, кърмата и по двата борда. Неспирно пускаха лотове, за да мерят дълбочината.

Рен също не мръдна от рулевата палуба до сутринта, съветваше Джевин кои места в протоците са безопасни и го успокояваше, докато корабът се плъзгаше опасно близо до отвесните скали.

Маговете се прибраха в каютите си, за да отдъхнат и да съхранят запасите си от мана, но Хирад, Незнайния и Дарик останаха в капитанската каюта, премисляха отново и отново тактиката в отбраната и силите си. Разсеяно дояждаха остатъците от вечерята и ги преглъщаха с леко вино, в което сипваха доста вода.

Незнайния се чумереше. Левият му крак беше опънат напред и той неспирно разтриваше с длан хълбока си.

- Май е време прямо да ни кажеш как си - настоя Хирад. - Така най-добре ще ти намерим мястото.

- Искам Аеб да стоя вляво от мен. Иначе никакви особени грижи, разбрахме ли се? Не можем да си ги позволим.

- Няма да ми се измъкнеш толкова лесно. Кажи най-после как си.

- Кракът ми е схванат и слаб. Тепърва ще заздравявам мускулите, засега са както ги е възстановила Ериан. Веднъж-дваж усетих гърч в крака. Ериан казва, че това ще мине, но дотогава нямам свобода на движенията.

- И какво реши?

- Няма да въртя двуръчния меч, не ми стига силата да пазя равновесие. Елфите имат оръжия в повече на кораба. Не съм свикнал с такива мечове, но имаме ли избор? Ще си помагам с кинжал в лявата ръка. - Незнайния тръсна глава. - Съжалявам, Хирад. Като гледам, аз ще бъда слабото звено във веригата.

Варваринът само изви вежди, но Дарик не сдържа смеха си.

- Слабо звено ли? Тоест ще бъдеш по-добър боец от повечето срещу теб, вместо да превъзхождаш всички несравнимо?

- Незнаен, какви са най-големите ни затруднения, след като чу Ериан и Ренерей? - попита Хирад.

Незнайния изсумтя.

- Онези няма да се втурнат на тълпа нагоре по пътеката, щом стъпят на острова, нали? Имат си магове, които могат да пренасят във въздуха войници, макар и на къси разстояния. Ще очакваме нападения от всички посоки. Ако не успеем да запре- чим поне някои от входовете към онази голяма къща, направо ще ни стъпчат. Впрочем не успеем ли да защитим къщата от разрушителни заклинания, всичко останало няма никакво значение.

- Дали ще го направят? - усъмни се варваринът.

- Аз бих постъпил така на тяхно място - увери го Дарик. - Няма да рискуват живота на своите хора и ще се надяват бързо и безпощадно да постигнат целта си.

- Има ли начин да им попречим?

- Зависи колко от Закрилниците си склонен да рискуваш извън къщата - проточи пълководецът. - Може би дордоверците ще предположат, че ние ще изберем плътния защитен ред. Знаят, че идваме на острова с един-единствен кораб, значи не сме многобройни.

- Не забравяй, че те не знаят каква съпротива да очакват от обитателите на самия остров - вметна Незнайния.

- Вярно, но скоро ще проумеят, че там не е имало почти никакви сили - завъртя глава Дарик. - Ако скрием Закрилници извън къщата, могат да се разправят с малки групи магове, за да не извършат поредното заклинание. Е, зависи колко мечо- носци са им останали на дордоверците.

- Ти колко Закрилници би отделил от отбраната на къщата? - попита Хирад.

- Не повече от осмина. Не знаем какъв е теренът там. Не бива да се виждат и отгоре, и откъм земята...

- За друго сещаш ли се? - прекъсна варваринът Незнайния.

- Да, още не сме огледали как е на острова, но пристигнем ли, няма да остане време дори да се почешем.

- Не бива да се делим на малки групички, докато не ни принудят - отсъди огромният мъж. - Но и идеята на Дарик си я бива, стига наистина да ги изненадаме. Твърде много зависи от здравето на Ал-Дречар. Не е добре нашите магове да хабят запасите си от мана за поддържане на щитове около къщата. Опрем ли дотам, трудничко ще отблъскваме войниците да не нахлуят.

Той въздъхна и се изправи с гримаса.

- Имам нужда от почивка. Първо ще походя по палубата да се отпуснат малко тези мускули. Някой друг?

- Защо пък не!- кимна Хирад.

Дарик се усмихна.

- Аз избирам да тупна няколко пъти от койката, докато се мъча да поспя.

Хирад изгледа Незнайния.

- Хайде, старче, да качим тия твои скърцащи кости на палубата.

- Виждаш ли ми юмрука? Все същият си е, да знаеш. Не съм толкова сакат, че да не те просна.

- Първо трябва да ме хванеш - прихна варваринът.

* * *

По зазоряване „Слънцето на Калеюс“ напредваше по-бавно. Вятърът виеше около островите, превиваше дърветата по склоновете и Джевин бе принуден да намали платната. На „Океански бряст“ сториха същото, а когато трите кораба на Дордовер се натъкнеха на свирепите внезапни вихрушки, и те щяха да стигнат до това решение.

Плаваха по широк проток между два големи острова. Облаците надвисваха по-ниско от когато и да било, поглъщаха планинските върхове и дори високите хълмове. Единственото облекчение бяха укротените вълни.

Рен още стоеше на рулевата палуба и рядко отделяше поглед от кърмата на другия кораб - чакаше знак, че е време да продължат с лодките. Всички моряци, които не бяха на вахта, се тълпяха по палубите редом с Гарваните и всички Закрилници. Джевин не го свърташе на едно място, искаше да са готови за незабавни действия, ако корабът заседне. Закрилниците щяха да спуснат лодките по указания на моряците.

Херенденет се намираше право пред тях на около един ден плаване. Огромният светлинен лъч разпръсваше дори сивата мътилка на утрото, прекрасен, но и вдъхващ опасения. Той беше роден от магическа сила, която нямаше нищо общо с желанията на Ал-Дречар - неоспоримо свидетелство, че магьосниците не можеха повече да защитят Лиана от самата нея. Рене- рей със страх си мислеше какво ли ще заварят на острова.

Изведнъж корабът се разтърси, килът зачегърта. Моряците с лотове в ръцете смутено клатеха глави.

- Поддържай курса! - процеди Джевин на рулевия, но пръстите му, впити в релинга пред него, побеляха.

На Ренерей ѝ се стори, че цяла вечност се влачат по дъното, понякога тежко и мудно, след миг почти се откъсваха от пясъка, повдигнати от поредната лека вълна. Не се чуваше обаче зловещо пращене на корпуса, не нахлуваше вода в зейнали пролуки. Накрая стъргането отслабна и спря.

Джевин се обърна пребледнял и задъхан към нея.

- Този път беше само пясък - каза ѝ тихо. - Ами следващия? Докъде можем да продължим?

- Още малко - насърчи го тя, макар да трепереше. - Ще останем невредими, те няма да ни навлекат беда.

- Ако капитанът им е сред живите - сопна се Джевин. - Няма да застрашавам още дълго нито екипажа, нито кораба си. Впрочем какъв знак очакваш?

Рен се канеше да свие рамене, но пак погледна към „Океански бряст“ и лицето ѝ грейна в усмивка.

- Ето го - посочи тя.

Селик отново дотича на рулевата палуба, след миг се качиха и двама от неговите бандити.

- За твое добро ще е да имаш сериозна причина за промяната в курса - изрече дрезгаво и избута капитана встрани от рулевия.

- Ти сам виждаш протоците и чуваш какви дълбочини измерват моряците ми - невъзмутимо отвърна елфът. - Няма да стигнем до острова, ако продължим право напред.

- Лъжеш ме. Виждам го в лукавите ти елфски очички. Върни кораба в правилния курс. За слепец ли ме мислиш?

- Не, но ако не познаваш по-добре от мен дълбочината на протока, който заобикаляме сега, остави ме на мира. За какво ми е да те откарам някъде встрани? С удоволствие ще те заведа на острова. Щастлив съм, като си помисля, че там ще изгние трупът ти.

Селик се замисли.

- Да, явно ме вземаш за глупак... Кога ще се насочим отново към острова?

- След половин ден - увери го капитанът. - Зависи от вятъра. Ако не вярваш, убий ме и командвай кораба сам.

Очите на Селик блеснаха студено.

* * *

- Това ли е знакът? - промърмори Джевин.

- Да - потвърди Ренерей. - Трябваше да продължат по протока. Не биваше да се отклоняват чак докато отминат следващия остров.

- Разчитам на твоя опит - кимна той. - Какво искаш от мен сега?

- Ако е възможно, продължавай до мястото, където те се отклониха от курса. Там ще спуснем колкото лодки са ни нужни и ще продължим към Херенденет. Вие или следвайте „Океански бряст“, докато намерите закътан залив, за да се скриете, или се върнете. Няма друг излаз към океана оттук. Решавай сам.

- А какво има наляво?

- Остров до остров. За един ден ще стигнете до лагуна, където корабът ще е в безопасност, но трябва да останете плътно до десния бряг през цялото време. Покрай левия е пълно с рифове.

Джевин кимна отново.

- Ами „Океански бряст“?

- Не знам... - Гласът ѝ пресекна от тревога. - Сигурно ще се помъчи да отдалечи Черните криле от острова. Капитанът е един от най-смелите елфи, които познавам.

Палубите гъмжаха от хора и елфи, оръжия, сгънати платна и сандъци с храна. Закрилниците се струпаха около гредите с макари, закрепиха на тях големите лодки и ги спуснаха на вода откъм подветрената страна на кораба, после пъргаво слязоха по мрежите и заеха местата си при веслата.

Джевин реши да даде на отряда две големи лодки, в които се разпределиха Закрилниците. Дарик и Ренерей щяха да тръгнат с тях. Също и Троун, макар че още спеше. Хирад не искаше да слуша възражения.

- Ако ще се мре, поне да бъдем всички заедно. И дано Ал- Дречар успеят да направят нещо за Троун.

Гарваните щяха да се поберат в по-малка едномачтова лодка. Това беше всичко, което капитанът на „Слънцето на Калеюс“ пожела да отдели. Трябваше да останат лодки и за екипажа, ако корабът пострада в архипелага.

Елфите помогнаха на Незнайния да слезе по мрежите, спуснати от борда на кораба. Той не поиска да седне, а намери опора в мачтата. Хирад се спогледа притеснено с Илкар, после двамата също заеха местата си отпред. Дензър щеше да бъде кормчия. Ериан седна до него.

- Спомням си предишния път... - подсмихна се той.

- Значи не си забравил, че Тривернският залив беше езерце в сравнение с това тук - троснато отвърна Илкар. - Но ти така забиваше лодката във вълните, че все едно вилнееше буря. Не е за вярване, че пак ти позволяваме да го правиш!

- Не чух някой друг да си предложи услугите.

Дензър се взираше в Ериан, която седеше със скръстени пред корема ръце, а раменете ѝ бяха превити сковано. Тя гледаше към Херенденет.

- Скоро ще бъдем там, любима.

- Знам. - Тя изви глава към него. - Толкова ми беше мъчно за нея, но...

Преглътна тежко последните думи.

- Винаги има надежда - ободри я Дензър, макар че не си вярваше.

- Няма - отсече Ериан. - Просто се погрижи да пристигнем невредими. И по-скоро.

Хирад се отблъсна от кораба, всички размахаха ръце и извикаха последните си благодарности към екипажа. Незнайния вдигна платното, което улови вятъра и лодката се устреми да догони Закрилниците.

* * *

Капитанът на „Океански бряст“ ги бе видял много преди на кораба да се вдигне яростна врява. Отиде да надникне към кърмата - маг от Дордовер се взираше назад в сумрачното утро. Селик крачеше забързано към стълбата.

- Проклети да сте! - промърмори елфът и се върна при руле- вия. - Махни се от палубата. Ако ги е видял и онзи маг, дето прислужва на Селик, отрепката ей сега ще се качи да ме убие. Знаеш какво да правиш.

- Да, капитане.

- Помнете - Единството трябва да бъде съхранено, а Ал-Дре- чар са по-важни от всичко друго. Направихме каквото беше по силите ни.

Капитанът хвана щурвала и се вторачи напред. Рулевият пък изтича към главната палуба и размени по няколко думи с боцмана и старшия помощник. Двамата се озърнаха за миг към капитана, кимнаха и се заеха с прекъснатата работа.

Щом се чу тропот на ботуши, сърцето на капитана се разтуптя и той до болка стисна щурвала. Когато главата на Селик се подаде над палубата, погледът му прогони всякакви съмнения у елфа.

Зад него се качиха двама магове и един Ловец на вещери, Селик стисна капитана за гърлото иго избута назад. В другата ръка държеше кинжал. Обезобразеното му лице се гърчеше от бяс.

- Хайде пак да те чуя. - Огледа се и заповяда: - Ти дръж щурвала в същото положение. Засега. - Вдигна кинжала на два- три пръста от дясното око на елфа. - Говори!

- Ти дори не си направи труда да ми зададеш правилните въпроси, нали? Толкова си самодоволен, че си представяше как ще ти пълзя в краката и Ще ти позволя да опропастиш онова, което е най-скъпоценно за мен. Е, аз си свърших работата. Измъкнаха ти Ериан, а аз показах верния път на онези, които могат да те възпрат. С всеки миг надеждите ти на убиец чезнат.

Долната челюст на Селик увисна, от безчувствената лява половина на устата му протече слюнка. Той дори отстъпи малко, но върхът на кинжала не трепваше.

- Никой не може да се противопоставя на праведните - прошепна той и в очите му се разгоря настървение. - Ти предаде всяко живо същество в Балея...

Капитанът виждаше как омразата се разбушува, усещаше вливането на пръстите в шията си. Знаеше, че му остава малко време.

- Закъсня, Селик. Ериан ще се върне при детето си и двете заедно ще унищожат и тебе и всичко, за което се бориш. Ако това е, което съм предал, ще умра щастлив. Хайде, Ловецо на вещери, забий ножа. Не можеш да ме смачкаш.

Селик се озърташе. С вдигнати платна „Океански бряст“ се носеше бързо по спокойните води между островите. Капитанът не знаеше накъде продължават, а и вече не го засягаше. Рано или късно килът щеше да се разбие в скалите, но той нямаше да доживее гибелта на кораба си.

Кинжалът почти опря в окото на елфа, който не мигаше.

- Разбира се, ако те убия, моряците ще откажат да се подчиняват. Не съм чак толкова глупав.

Капитанът се разсмя.

- Погледни по-внимателно. Те вече отказаха. Ти загуби, а аз спечелих.

Селик го завъртя грубо, за да вижда какво става на другите палуби. Елфите още бяха по такелажа или при въжетата, дори имаше оставени къде ли не кофи, парцали и лотове. Но никой от моряците не шаваше. Чакаха.

- Насочете скапания кораб накъдето трябва! - ревна им Селик. - Иначе любимият ви капитан ще умре.

Никой не мърдаше.

- Твоят човек нали държи щурвала? - изрече спокойно капитанът.

Селик се ухили злобно.

- Да, така е. Ей, насочи кораба към средата на протока.

- Но...

- Веднага! Да не е чак толкова трудно? Завърти щурвала.

Капитанът само гледаше. Ловецът на вещери се подчини,

„Океански бряст“ зави, платната изплющяха за малко преди пак да се издуят от вятъра. Трябваше да бъдат нагласени за новия курс. Капитанът не се огледа, но знаеше какво правят моряците. Всеки идваше толкова близо до рулевата палуба, колкото му позволяваха злодеите.

- Захващайте се за работа! - изкрещя Селик.

- Никой не може да избира курса на този кораб, освен капитана - с равен глас му напомни елфът. - Няма да си мръднат пръста, каквото ще да заповядваш.

Селик обаче се взираше в издутите платна и накрая пак се засмя.

- Май вече нямам нужда от тебе, драги капитане. Сигурен съм, че моряците ти не искат да се удавят заради смешните правила, които спазвате на корабите. Е, ти няма да научиш как ще постъпят.

Кинжалът се заби, но в краткия грохот на болката преди края капитанът знаеше, че скоро и Селик ще се присъедини към него при морските богове.

Те щяха да отсъдят и да въздадат заслуженото.

35

Веслата в ръцете на Закрилниците се потапяха във водата с безупречна съгласуваност, но Гарваните с издуто от вятъра платно на лодката се носеха бързо по протока и скоро ги изпревариха.

Хванал с едната ръка въжето на платното, с другата - румпела, Дензър управляваше лодката под бдителния и все по-одобрителен поглед на Незнайния, който още стоеше подпрян на мачтата.

За пръв път зърнаха Херенденет преди здрач. Отначало им се стори, че виждат равна стена от непристъпни канари, но по сивата преграда стърчеше зеленина, сякаш подала се през открехнати вратички.

Ериан вдиша през зъби.

- Илюзията се разпада навсякъде. Убедена съм, че техните магове ще открият къщата веднага щом полетят над острова.

- Трябва да знаем какво става там - обади се Незнайния.

- Защо не отлетиш към острова, за да провериш още сега? - предложи ѝ Дензър. - Кажи им, че идваме, пък и ще имаш малко време за Лиана преди всичко да ни се струпа на главите.

Тя грейна.

- Чудесно хрумване!

- Случва ми се понякога - подхвърли той.

Тя се надигна, обви шията му с ръце и го целуна страстно.

- Противна гледка - ухили се Хирад.

Ериан стъпи устойчиво, подготви заклинанието, издигна се във въздуха и замря за миг зад Дензър.

- Не се бавете.

- Ще се постарая.

Тя полетя на юг ниско над водата, за да я предпазват скалите отляво от по-бурните повеи, и скоро се смали до точица в мът- ното небе.

- Я слушай... - проточи Незнайния, свел поглед към Илкар, на когото явно му призляваше. - Не искаш ли да погледнеш какво става зад нас? Трябва да знаем и колко са изостанали онези.

Елфът кимна.

- Готов съм на всичко само да се махна от тази крехка купчинка подскачащи дъски.

- Не ги доближавай прекалено - заръча Хирад.

- С очи като моите няма нужда.

* * *

Джевин насочваше кораба плътно вдясно през протока, както го бе посъветвала Ренерей. Мнозина бдяха, наредени по левия борд, и когато отекна първият вик, той не се изненада от видяното, но му беше тежко да гледа.

„Океански бряст“ лъкатушеше по водата като пиян великан. Зад щурвала бе застанал човек, който нищичко не разбираше от съчетаното управление на кораба чрез руля и платната, нямаше представа как да се възползва от вятъра и инерцията на прекрасния морски съд. От първия миг си пролича, че не е елф от екипажа. Джевин и моряците знаеха, че е време да скърбят за мъртвите си сънародници.

Той се помоли на морските богове да приютят душите им и зачака неизбежното.

Клатеше глава, взрян в хаотичното движение на „Океански бряст“, тласкан от вятъра във всички платна. Никой от негодниците нямаше да е готов за бедствието и в душата му се прокрадна злорадство. Надяваше се повечето да се издавят, да преживеят безкрайни страдания в дълбините преди смъртта.

Чудеше се дали поне един от тях се е замислил защо той е заповядал да оставят толкова малко платна и се задоволява с мудното движение по протока. Всъщност дали изобщо бяха забелязали, че има друг кораб зад тях?

Когато се случи, от гърдите му се изтръгна въздишка. Погубена красота... Само на миля пред тях „Океански бряст“ спря изведнъж, сякаш ръката на някой бог се вкопчи в носа му. За миг се надигна, после бързо се наклони встрани, пробойните в корпуса зееха безнадеждно.

Мигове по-късно чуха приглушен трясък и скрибуцане. Предсмъртните вопли на безпомощен кораб. На Джевин му се искаше да не си е въобразил, а наистина да е чул и писъците на отрепките, падащи в безмилостното море или премазани при сблъсъка. Водата около потъващия кораб се разпени.

- Стрелците да са нащрек! - заповяда той.

Една дузина елфи с опънати лъкове застанаха отляво.

Предвиди точно постъпката на страхливците, прекалено загрижени да опазят собствените си кожи, вместо да опитат спускането на лодки, за да се спасят всички. Маговете отлетяха, зарязвайки оцелелите на борда да търсят избавление както могат. Следеше неотлъчно движението им в небето. Само един от тях носеше някого, както Дензър бе носил Хирад.

- Не позволявайте да ни доближат - предупреди Джевин. - Никой от тях няма да стъпи на моя кораб.

Лъковете се огънаха. Джевин чакаше, а маговете продължаваха назад по протока, може би с надеждата да намерят корабите на Дордовер. Но той нямаше да ги пропусне безнаказано след всичко, което сториха с екипажа на „Океански бряст“.

- Надупчете ги!

Дванадесет стрели изсвириха нагоре. Петима се стовариха с крясъци и стонове към водата, изгубили в миг магическите си криле. Морето скоро погълна мятащите се тела и Джевин си позволи надеждата, че боговете са ги завлекли право в ада. Тримата оцелели кривнаха надалеч от кораба, сред тях беше и онзи, за чиито крака се държеше друг. Тетивите избръмчаха отново.

Още един маг цопна във водата, а носеният мъж изохка гръмко. Джевин не успя да различи къде го е поразила стрелата. Може би му предстоеше бавна смърт в мъки.

Той кимна на екипажа си.

- Приберете оръжията! Всички да гледат по левия борд! Нека проверим няма ли оцелели елфи.

Но израженията на моряците показваха, че предчувствията им не се различават от неговото.

Илкар полетя обратно към лодката. Видя каквото искаше. Вятърът брулеше лицето му и пак носеше дъждовни капки. Елфът се утешаваше, че скоро ще стъпи на твърда земя. Нямаше никакво намерение да седне отново в лодката.

Зарея се до Незнайния, тъкмо когато дъждът заплющя жилещо.

- Как е зад нас? - попита Незнайния.

- Три дордоверски кораба ни преследват. До свечеряване няма да стигнат чак дотук, защото се промъкват предпазливо в протока, но ще се доберат до мястото, където ние спуснахме лодките.

- Хм... - Незнайния се опитваше да пресметне разстоянията. - Значи няма да е чудно, ако нападнат през нощта. Могат да пратят магове и бойци с лодки към острова и по тъмно, особено ако сред тях има елфи. Мракът няма да попречи и на маговете да полетят. Жалко че не можем да угасим онзи дяволски грамаден лъч.

- Не се знае - възрази Илкар.

- Ами щом не ти се иска да се возиш с нас, защо не прехвърчиш до острова? Току-виж измислиш нещо.

- И на мен ми се върти същата идея в ума - призна елфът. - Бих взел и някого от вас, но предпочитам да не прахосвам из- лишно мана.

- Добре, ще се видим след час-два.

- Драконите не се ли мярнаха някъде? - нерешително попита Хирад.

Илкар завъртя глава.

- Не. Не видях и елфическите кораби. Съжалявам.

Елфът охотно се устреми към Херенденет, за да се скрие най-сетне от бурята.

Ударите на сърцето ѝ туптяха чак в гърлото, когато доближи острова. Нямаше я по-малко от две седмици, а завари толкова зловещи промени.

Сега виждаше добре, че малко остава илюзията да се разпадне окончателно. Имаше завихряния, накъсваше се, възстановяваше се помътняла и се дробеше на парченца като мозайка в най-слабите места. Тук-там бе изчезнала напълно заради неустойчивостта в извънредно сложната форма от мана. Ериан си каза, че вече е все едно.

Отгоре пролуките в илюзията още повече се набиваха на очи. Тя полетя на стотина стъпки над земята и веднага зърна къщата, градините и гробниците. Щом доближи, разрушенията я стъписаха.

Нямаше го цялото западно крило - купчини камъни и дърво бяха нападали в раз лом, който продължаваше нагоре по склона.

Кротките ручеи, езерца и водопадчета се бяха превърнали в неукротими реки, прелели извън руслото. Ериан забеляза, че поне на четири места са наводнявали сградата. Не можеше да преброи дупките по покрива, а земята наоколо беше осеяна със следи от урагани - стъкло, трески, раздробени каменни плочи.

Но над всичко властваше неимоверният стълб от мана, видим като светлина и сътворен от Лиана - кой друг беше способен на това? Издигаше се към небето безмълвен и изумителен, обагрен с цветовете на четирите Школи, допълнени с меко кафяво и редки черни ивици. Слабото завихряне в основата му се ускоряваше до шеметни спирали нагоре.

Ериан обиколи набързо лъча, започващ от средата на градината, и когато се спусна към земята, най-после зърна нещо, което укроти неравните удари на сърцето ѝ. Дъщеря ѝ изтича през разбитата рамка на главния вход и се загледа в нея.

Ериан извика името ѝ и безплътните криле замахнаха така, че да се задържи неподвижно преди да стъпи долу. Веднага прекъсна заклинанието, приклекна и притисна Лиана до гърдите си в прегръдка, на която не се бе надявала често през отминалите дни.

- Милата ми, колко е хубаво пак да съм при теб! Разкажи ми всичко. Мама липсваше ли ти? Толкова ми беше мъчно за теб, сладка моя. Ти какво правеше? Помниш ли? Е?

Отметна глава назад да погледне Лиана, чиито очи се прис- виваха насмешливо.

- Какво има, скъпа?

Момичето се намръщи.

- Знаеш какво правих. Бях в тъмното място. Старите жени ме държаха там. Ти нали тръгна заради това? Мислеше си, че няма да науча. Ама аз научих и направих светлина, за да я виждаш отдалеч, когато се върнеш. Защо те нямаше? - пресекливо попита детето.

Ериан потисна желанието си да я прегърне отново.

- Но нали знаеш защо трябваше да замина? Нали ми махаше на прощаване от брега? Не помниш ли? Отидох да доведа помощници, защото Ал-Дречар бяха много уморени. Исках да доведа и твоя татко.

Лиана обмисли думите ѝ и кимна.

- Да, но аз не исках да остана в тъмното място, а старите жени искаха, затова ги накарах да не ми пречат и се събудих.

Сърцето на Ериан се сви. С внезапно отмаляла ръка отмести кичура, паднал пред лицето на дъщеря ѝ.

- Как си ги накарала?

- Сторих зло на Ана. - Брадичката на детето трепереше. - Не знам какво стана. Мамо, не се сърди, моля те, аз не исках. Уплаших се.

Тя се разплака и Ериан я залюля лекичко в ръцете си.

- Не ти се сърдя, разбира се.

Огледа се към разрухата наоколо. Сега разбираше причината. Питаше се тревожно колко ли е увредено съзнанието на Ави- ана... ако старата магьосница е оцеляла. Но колкото и да я съжаляваше, имаха много по-страшен проблем. Ако Лиана казваше истината, значи нейната Нощ не бе свършила. И дъщеря ѝ не бе придобила цялостно умение да борави с маната. Значи можеше всеки миг да изпадне отново в същото състояние, но нямаше кой да предпази и нея, и Балея.

Ериан събра волята си, за да остане гласът ѝ ведър. Не биваше Лиана да долови колко е уплашена.

- Как се чувстваш, миличка?

Дъщеря ѝ се усмихна.

- Ами добре. Наболява ме главата и май не биваше да правя светлината толкова голяма. Още усещам вятъра в главата си. Старите жени уж щяха да ми помогнат да го спра, но не можаха.

Ериан се изправи и ѝ протегна ръка.

- Да навестим ли Ал-Дречар?

- Те не ме харесват - оплака се детето. - Вече не говорят с мен.

- О, това не може да е вярно - с мек укор възрази Ериан. - Нека отидем при тях и ще ти покажа, че още са твои приятелки.

- После може ли да гледаме кога ще дойде татко? Имам си любимо местенце, откъдето гледам. Там те чаках всеки ден.

- Благодаря ти, мила. Така ми помогна да се върна по-скоро при теб.

Лиана позволи да я поведе към къщата, макар че явно не ѝ се искаше. Ериан стъпваше по напоени с влага дъски, подминаваше счупени или разкривени прозорци, пръснати на парченца вази и разкъсани картини. Стараеше се да не покаже какво чувства. Лиана като че не забелязваше съсипията и бърбореше за някакви нейни приятели в градината и за вкусната супа, която изяла на обяд.

Забавиха крачка пред стаите на Ал-Дречар. Ериан бездруго се плашеше от това, че чуваше само свиренето на вятъра в изкъртените прозорци и продупчения покрив. Обзета от опасения, тя отвори вратата към коридора. Нямаше елфи, които да я посрещнат. Дори не надникна в стаите. Знаеше, че са празни.

Взе Лиана на ръце и припряно тръгна към балната зала с напразната надежда, че всички са седнали около масата в трапезарията и си подават лулата. Момичето пък гледаше назад над рамото ѝ. Не се възпротиви, че майка ѝ я носи на бегом, но се размърда неловко, когато Ериан отвори вратата на залата и се закова на място, вторачена в големите полилеи, които лежаха на пода подобно на побелели от времето скелети.

- Мамо, кой е този мъж?

Ериан се огледа стреснато.

- Илкар! Слава на боговете! Лиана, той е от приятелите на мама и татко. Ще ни помага. Няма ли да го поздравиш?

Детето завъртя глава и се извърна.

- Може и без поздрави - каза дотичалият Илкар. - Ериан, тук всичко е опустошено. Какво се е случило, по дяволите?!

Тя кимна към дъщеря си.

- Познай от първия път. Слушай, никого не намирам. Навсякъде трябваше да има елфи от Гилдията, не виждам и четирите Ал-Дречар. Струва ми се, че попаднах в пълно мъртвило. Ела с мен, моля те, че вече тръпки ме полазват.

- Накъде? - усмихна се той.

Ериан тръгна през залата към трапезарията. В тавана зееше дупка колкото каруца, мазилката се бе пръснала чак до стените. Ериан не поглеждаше встрани, мъчеше се да върви спокойно към последното място, за което таеше надежда.

Натисна дръжката със свободната си ръка и бутна вратата.

- О, не...

Веднага притисна длан към носа и устата си. Лиана издаде гърлен звук на погнуса. Илкар застана до тях. Едва се сдържаше да не повърне.

- Ериан, изведи Лиана оттук. Аз ще направя каквото мога. Дензър ще дойде само след час-два. Опитай се да убедиш Лиана, че трябва да махне тази светлина. Корабите на Дордовер не са много далеч зад нас.

Ериан кимаше и сподавяше риданията.

- Не искам всички да са мъртви... Не искам...

- Ще направя каквото мога - тихо повтори елфът. - Сега излезте на чист въздух.

Ериан избяга назад през балната зала, отчаянието я изпълваше.

* * *

Илкар разбираше какво ги е подтикнало да потърсят подслон тук, в може би единствената суха стая. Откъм камината срещу него още се усещаше топлина, а капаците на прозорците бяха затворени плътно.

С избутването на голямата маса към стената се бе освободило място за четири легла и на поне едно от тях имаше труп. Той пристъпи навътре, макар че му прилошаваше от вонята.

Трябваше да проветри някак. Втурна се към врата вдясно и попадна в друга спалня, чийто единствен прозорец беше изкъртен. Вдиша с пълни гърди, заклещи вратата с голямо кресло и тръгна към друга врата. Тя водеше към кухни. Илкар поспря и сви вежди. Пещите излъчваха горещина, вътре играеха пламъци. Не виждаше никакви продукти, измити и нарязани за готвене, нито пък съдове с вода, но съвсем наскоро бяха сложени достатъчно дърва...

- Ей, има ли някой? - подвикна и доближи двете врати в стената срещу трапезарията.

Извади меча си и бутна лявата врата. Килер, където нямаше никого. Натисна дръжката на другата врата, надникна и от смайване неволно отстъпи назад.

- Боговете да са ни на помощ! Какво правите?! - попита на общото за всички елфи наречие.

Не вярваше на очите си.

Откъм скупчилите се в ъгъла тела се чу мъжки глас. Илкар преброи шестима елфи, но може и да бяха повече.

- Чакаме края. И се молим за избавление.

- Избавление от кого?

- От Лиана.

36

Илкар убеди наплашените елфи да излязат от скривалището си и да се преместят в кухнята. Но първо бе принуден да им обясни подробно кой е и какъв е, за да се престрашат дори да го погледнат, камо ли да го послушат.Оказасе,чесаосмина- той не бе забелязал веднага двете малки деца. По-млад мъж сложи вода на печката, за да пийнат нещо топло, а Илкар придума останалите да седнат около масата. Не забравяше нито за миг, че зад вратата Ал-Дречар умират. Трябваше да вдъхне на тези хора малко решимост.

- Трудно ми е да схвана какво става - каза той на възрастна двойка, които май бяха по-склонни да разговарят с него.

Илкар се питаше дали тези двамата не са вече две столетия в Гилдията Дреч. Какво би могло да им вдъхне такъв ужас?

- Защото не си бил тук - отвърна старият Арин. От набръчканото му лице се взираха все още ясни синьозелени очи. - Спо-. летя ни толкова внезапно...

- Но вие сте от Гилдията Дреч! - напомни Илкар.

- Никога не сме се сблъсквали с толкова могъща сила - намеси се Нерейн, съпругата на Арин. - И толкова необуздана.

- Аха... - промърмори Илкар.

Във въображението си виждаше как Лиана ги тормози безмилостно, желаеща единствено гибелта им.

- Тя си е малко момиче - разпръсна подозренията му Арин. - Тъкмо в това ни е проблемът. Не разбира Какво прави. По- добре щеше да е, ако още тънеше в своята Нощ с щитовете на Ал-Дречар около съзнанието ѝ.

- Както виждам, Нощта вече е отминала за нея - възрази Илкар.

Чайникът кипна и друг елф започна да пълни чаши. Движенията му издаваха преумора, сякаш не е мигвал две-три денонощия. Дали не беше точно така?

- Не е така - обясни Арин. - Тя разкъса щитовете преди три дни. Ходи, говори и се храни, но изобщо не е стигнала до нор- мално приемане на маната или до пълното ѝ овладяване. Само неосъзнатата ѝ сила се е развила до безпрепятствено боравене с маната. Изобщо няма представа какво оформя. По-точно - какво разрушава.

- Не знам дали разбирам... - Илкар вдигна глава, когато младежът сложи чаша билков чай до дясната му ръка. - Благодаря ТИ. <L

- Ще опитам да ти обясня - каза Арин. - Нейната Нощ не е като при другите магове. Твърде малка е да осмисли своите сили и да ги овладее, като се опира на съвестта си, за да не вреди и на себе си, и на околните. По-скоро някоя от разновидностите мана владее нея. Всяко чувство, всяка реакция се отразява в маната, която Лиана привлича в себе си. Ядоса ли се, мълнии поразяват острова. Ако се натъжи, вали дъжд. Щом се радва, слънцето грейва. Простички образи. Можеш ли да очакваш друго от петгодишно дете?

- Да, макар че в нейния случай са стихийно бедствие... - из- сумтя Илкар. - Има и друго, нали?

Нерейн кимна.

- И още как. Можеше да се предвиди, че маната ще буйства повече, когато чувствата ѝ са по-силни. Изтърпявахме някак и това, освен в най-тежките случаи. Най-лошото е, че тя неволно създава твърде опасни форми, за да наложи волята си. Така получава от нас каквото иска. Гневът ѝ например не се ограничава само с мълнии, откакто се събуди...

Илкар кимаше.

- Значи пряко напада съзнанията ви?

- Да, когато иска нещо от някого - потвърди Арин. - Вече си видял западното крило на къщата. Поредният пристъп на гняв... и мощен трус отне живота на седемнадесет елфи от Гилдията. Ние сме последните оцелели.

Арин огледа седящите в кухнята, Нерейн обви раменете му с ръка.

- Съжалявам... - промълви Илкар.

Нерейн сви рамене в унило отчаяние.

- В момента Лиана използва Ал-Дречар, за да подхранва с мана онзи лъч в градината. Разбира се, не съзнава какво е сторила. Не смеем да я помолим да угаси лъча. Веднага се ядосва.

- Криехте се от нея, нали?

- Да. Знам, глупаво е да се плашим от невръстно дете, но тя не понася думата „не“. Искаше насила да събуди Ефимер. Не я пуснахме да влезе, тя побесня и половината таван в балната зала падна. Случи се вчера. Имаме късмет, че никак не обича да влиза в кухнята, иначе едва ли би заварил и нас живи.

Извръщаха погледи от срам, но той нито ги укоряваше за нещо, нито му хрумваше да омаловажи усилията им. Нямаше как да се опазят, какво друго им оставаше, освен да се крият? Чувството за дълг и отговорност беше може би най-важно в съзряването на мага. Лиана тепърва имаше да учи толкова много неща.

- Никой от вас ли не е минавал през тази врата? - посочи към трапезарията.

- Никой - потвърди Арин. - Знаем, че Авиана е мъртва от два дена, но Лиана не ни позволи да преместим тялото...

- Добре, добре - спря го Илкар. - Вижте, имаме работа, която задължително трябва да свършим. Лиана е с Ериан извън къщата. Изнесете мъртвата магьосница оттук и се погрижете за останалите. Ще дойдат още трийсетина наши приятели, но скоро след тях тук ще бъде и голям отряд от Дордовер. Онези хора искат Лиана да умре. Помогнете ми да не допуснем това. Какво ще кажете? - Струваше му се, че говори на деца. - Моля ви, доверете ни се. Ериан ще убеди Лиана да угаси лъча, може би Ал-Дречар ще се възстановят. Искам да знам още сега ще ни помагате ли изобщо.

Арин се мръщеше.

- Защо пък ще желаят смъртта ѝ?

Илкар въздъхна.

- Всичко, което сте преживели тук, се стоварва върху Балея повече от десет седмици. Хиляди загинаха, други хиляди останаха без дом, цялата страна е опустошена. И някои смятат, че смъртта на Лиана е най-сигурното спасение. Ериан и Дензър са убедени, че има и друг начин. Е, ще ни помогнете ли?

- Нямаше нужда да питаш - отвърна старият елф. - Та ние сме от Гилдията Дреч! Обрекли сме се на Единството. - Обърна се да погледне останалите. - Чухте какво имаме да вършим. Допийте си чая и двама да изнесат трупа на Авиана. Други двама да видят как са Ефи, Мира и Клири. А двама да приготвят храна за тридесет души. Вижте какво е останало и ако няма друго, започвайте да печете хляб. Аз ще отида с Илкар да огледам къщата.

- Благодаря ви - усмихна се Илкар.

- Ние ти благодарим. Идването ти беше спасение за нас.

Магът изви вежди.

- Още не се знае, приятели.

* * *

Ериан остави Лиана да я води надалеч от миришещата на смърт къща. Още ръмеше, но въпреки топлината на острова не беше задушно. Слънцето се показваше нарядко през изтъняващите облаци.

Доволното момиче подскачаше и подканяше майка си да върви по-бързо по пътеката към закътаното място, където идващите към острова можеха да слязат от лодките.

- Татко няма да знае къде да слезе на брега.

Майка ѝ осъзна, че това е вярно - откъм морето брегът изглеждаше непристъпен. Малко преди пътеката да свърне надясно и да се спусне към брега, Лиана тръгна към доста стръмна скала, висока двайсетина стъпки. Отдолу вече се чуваше шумът на прибоя.

- Мамо, сега ще ти покажа как се катеря!

Момичето се изкачваше с учудваща ловкост и увереност.

- Кой те научи? - попита Ериан, готова да я хване, ако падне.

- Никой - заяви леко задъханата Лиана, телцето ѝ се изпъваше докрай, за да напипа следващите опори за ръцете и краката.

Майка ѝ се смръзна. Никой ли не бдеше над детето? Гневът ѝ пламна. Повери Лиана на онези, които се кълняха, че тя била безмерно скъпоценна и това било единственото подходящо място за нея в целия свят. Но никой не ѝ бе попречил да се катери сама по тези назъбени камъни. Едно подхлъзване. Само едно...

- Не те ли наглеждат? - попита тя.

- Аз не им позволявам - похвали се момичето. Стигна до си- гурна опора и се изправи. - Мамо, видя ли колко е лесно? Сега ти опитай.

Ериан нямаше избор. Сви рамене и започна да се катери. Наистина беше по-лесно, отколкото изглеждаше. Лиана я наблюдаваше засмяна.

Направиха две-три крачки по разядената от ветровете и солта новърхност и морето се откри за погледите им. Вдясно скалата пропадаше към тесния равен отрязък от брега, вляво преминаваше в отвесни канари. А пред тях бяха рифовете и прото кът към океана.

Дъждът бе спрял и слънцето най-после грейна между облаците. На синьосивата вода между мрачни черни зъбери се открои светло петънце. Лодка с платно.

- Виждаш ли лодката? - посочи Ериан.

- Татко скоро ли ще пристигне?

- Да, скоро. Ще дойдат и всички наши приятели, които ще ни помогнат.

- Като онзи елф в къщата ли?

Ериан пак си спомни за трапезарията и изтръпна. Седна на мокрия камък с изпънати крака.

- Лиана, трябва да ти обясня нещо. Ела при мен като добро момиче.

Лиана се настани в скута ѝ и вдигна глава да я погледне. Ериан откри в очите ѝ нещо, което я смути - то отнемаше невинността от детското личице.

- Идват и лоши хора - започна Ериан. - Ще ни сторят зло, ако могат. Ще ни отведат оттук.

- Знам - простичко рече момичето. - Всички ще умрем заради тях - аз, ти, старите жени.

Ериан млъкна, за да помисли. Лиана беше само на пет години - твърде малка, за да проумее идеята за смъртта, какво оставаше пък да я приеме толкова невъзмутимо.

- Но ние можем да ги спрем - каза накрая. - И ти също има с какво да помогнеш.

- Тъй ли? - оживи се Лиана.

- Да, лесно е. Твоята светлина ми помогна да те намеря. Сега по-добре я махни, иначе и лошите хора ще те намерят.

Детето си подъвка горната устна.

- Татко ти ще докара лодката на брега дори ако махнеш светлината веднага - настоя Ериан.

- Ще я махна щом го видя. Тогава ще ги освободя.

- Кого ще освободиш?

- Старите жени. Те ми помагат.

Ериан проумя защо Ал-Дречар бяха застинали на леглата си. Молеше се Дензър да дойде по-скоро на острова. Лиана разбираше маната и магията на твърде много равнища, само че не успяваше да ги свърже. Затова дори разговорът с нея беше изпитание, а опитите да изяснят какво всъщност знае за собствените си способности - безнадеждни.

- Защо не ги оставиш да си починат? Всички сме тук с теб. Няма да те дадем на никого.

Лиана се взря в бавно уголемяващото се платно.

- Той ще дойде след малко...

- Да, ще дойде - промълви Ериан.

Седеше спокойно, прегърнала дъщеря си, и се стараеше да забрави колко малко време им остава да са заедно.

* * *

Илкар видя как елфи от Гилдията увиха тялото на Авиана в лек памучен саван и го положиха в празния зимник. Не споменаха за погребение. Трябваше да отложат церемонията засега, а Илкар се боеше, че още мнозина ще легнат в земята до старата елфида преди всичко това да свърши.

Обиколката из къщата го обезсърчи и заради разрушенията, и защото беше извънредно трудно да я отбраняват. Надяваше се неговите съратници бойци да измислят нещо.

Седеше в кухнята и отпиваше още чай, когато Ал-Дречар се събудиха. Долови колко им олекна на елфите наоколо. Скоро го заведоха в трапезарията, където бяха настанили стариците по-удобно.

С влизането срещна погледа на една от престарелите елфи- ди, която седеше облегната в леглото и пушеше дълга лула. Макар заниманието ѝ да беше привидно нелепо, той на мига позна миризмата на дима.

- Лемир... - промълви, когато пристъпи по-наблизо.

Рядко се случваше да изпитва подобно страхопочитание. Тук се изправяше пред жива история и величава сила. Пулсът му се ускори, устата му пресъхна.

- Отварата от билката е чудесна - отвърна старицата с дълбок дрезгав глас, - но превъзходно възстановява силите и когато я пушиш.

Илкар седна на креслото до постелята. Взря се в костеливото лице, обрамчено от дълга бяла коса, и тутакси бе запленен от искрящите пронизващи очи. Другите две Ал-Дречар също го наблюдаваха от леглата си, но около тях още се суетяха елфи от Гилдията. Лицата на стариците бяха измършавели и бледи.

- Аз съм Ефимер - представи се онази, която го заприказва. - Отляво е Клирес, отдясно е Мириъл. Безмерно съжалявам, че не се появи по-рано, за да се срещнеш и със скъпата ни посестрима Авиана. Боя се обаче, че сега няма време дори да скърбим за нея.

Няма - кимна Илкар. - И аз скърбя за вашата загуба. Аз съм Илкар, маг от Джулаца и един от Гарваните. Щом сте будни, Ериан явно е убедила Лиана да угаси онзи лъч.

- Да. Думите не стигат да опиша дарбите на това момиче. Уви, не ни стигнаха и силите да я задържим по-дълго под закрила в нейната Нощ. Тя не подозира какво причинява на всички наоколо.

- Досетих се вече - промърмори Илкар. - Неприятно ми е да прекъсвам отдиха ви, но трябва да ви обясня положението, в което изпаднахме, и да науча в какво състояние сте вие трите.

Ефимер се усмихна измъчено.

- Подозирам, че никой от нас няма добри новини за другия.

- Така е - съгласи се той. - За жалост в Арлън имаше тежки сблъсъци, когато се опитахме да отидем при Ериан. Преследва ни силен вражески отряд. Заедно с Гарваните идват двадесет и четирима Закрилници от Ксетеск. Те ще ни подкрепят. Войската на Дордовер обаче е далеч по-многобройна и не е изключено да нападнат още през нощта. Ако не ги отблъснем, ще избият всички тук.

- Любопитно е коя Школа чия страна заема. Не се учудвам, че от Ксетеск са готови да ни помогнат, нито че дордоверците се стремят да ни унищожат. Страхът и невежеството са могъщи подбуди. Но какво искаш ти, Илкар от Джулаца?

- Като маг от Джулаца аз съм разтревожен от връщането към Единството - без колебание отвърна той. - То е заплаха, макар че в момента ми изглежда твърде незначителна в сравнение с другите. Но Ериан и Дензър са мои приятели. Те са от отряда на Гарваните и ще направя всичко възможно за тях... Нека чуя сега как се чувствате след събуждането си.

- Правилно ли се досещам, че тази къща е пострадала доста зле? - попита Ефимер, сякаш не чу думите му.

- Меко казано - увери я Илкар. - Затова се налага да знам на какво сте способни. Дордоверците ще нападат с магия, значи трябва да пазим къщата с щитове. Няма начин да запречим всички възможни входове, но поне не бихме допуснали да ни поразят със заклинания.

- Засега не мога да ти отговоря. От много време всичко свързано с Лиана изсмуква жизнеността ни, а ние сме твърде стари и напоследък се възстановяваме трудно. Мъчно беше и да я опазим, когато се потопи в своята Нощ, а после тя ни изчерпваше докрай за поддържането на онази необикновена светлина. Ще се облечем, ще хапнем, после ще се разтъпчем в градината, ако нещо е останало от нея, и по-късно ще ти кажем какво можем. Но те моля да бъдеш скромен в очакванията си.

Илкар се изправи, не биваше да им отнема повече време. Чувстваше се неловко пред Ал-Дречар, досущ като през първите си дни в Школата, ако застанеше пред някой от старшите магистри.

- Неудобно ми е да настоявам, но ние, Гарваните, разполагаме само с трима магове, а сред дордоверците може да има двайсетина пъти по толкова. Опасността за всички ни е огромна.

- Имам още два въпроса преди да излезеш - спря го Ефимер. - Каква е участта на екипажа на „Океански бряст“ и Ренерей?

- Ренерей е невредима и се върна с нас. Но екипажът бе пленен от Ловците на вещери и имам опасения за живота им. Съжалявам... - сви рамене Илкар. - Какъв е другият въпрос?

- Може да се заблуждавам, но докато бях в унес, долових досега на древни умове, които ни търсеха. Много силни съзнания. Отдавна не бях усещала присъствието на дракони Каан.

- Вярно е. Три дракона Каан ни помогнаха, докато плавахме насам. Един бе убит от магията на Дордовер, другите двама пострадаха зле. Толкова зле, че няма как да ни помогнат още веднъж. Сега събират сили някъде из архипелага.

Хм... В съзнанията им имаше покой, едва ли не примирение. Трябва да ми обясниш по-късно как са попаднали в нашия свят. Дали пък ние няма с какво да им помогнем?

- Убеден съм, че можете, ако говорим за изцелението им, но те се нуждаят от още нещо. Проходът към измерението им е недостъпен за тях и по неволя са изгнаници в Балея. Затова те и Хирад Хладнокръвния дойдоха тук. Хирад е Драконан на Ша-Каан.

- Ша-Каан е тук?! - ахна Ефимер. - Какво великолепие... Непременно ще си поговоря с този Хирад.

Илкар сдържа усмивката си. Не би пропуснал този разговор. Той се обърна и Арин му отвори вратата към голямата зала.

- Илкар? - пак го спря Ефимер. - Много бих искала да видя Ериан и Лиана. Моля те да им предадеш, че могат да дойдат при нас, ако искат.

- Разбира се.

- Горката Ериан...

Той сви вежди.

- Това пък защо?

- Струва ми се, че знаеш. Видях и твоята тъга. Надявахме се да избегнем това, но сме толкова изтощени... Боя се, че вече няма друг път, силите ни не стигат.

Илкар тръгна през балната зала, загубил и онази надежда, която дълбоко в душата си се бе опитвал да запази.

37

Хирад влезе през полусрутения вход на къщата доволен, че пак стъпва на твърда земя. Зад него Дензър се радваше на дъщеря си след толкова дългата раздяла. А Незнайния, изтормозен от болки в хълбока и крака след неприятните за него часове в лодката, полека куцукаше по пътеката.

Под ботушите на варварина хрущеше стъкло. Огледа се в голямото, вмирисано на влага преддверие, видя вдясно само срутени греди и рамки на врати и тръгна наляво по дълъг подгиз- нал коридор.

- Илкар?

По-нататък се отвори врата, елфът излезе и тръгна към него.

- Хирад, загазихме.

- Радвам се, че забелязваш.

- Този път говоря за Ал-Дречар. Една от тях е мъртва, другите три си стискат душите в зъбите. Ако не могат да пазят с щит дори част от тази голяма сграда...

- Схванах - промърмори варваринът. - Ти обиколи ли навсякъде?

- Да. Зле сме. Ще ти покажа, когато дойдат Дарик и Незнайния. С колко изостанаха лодките на Закрилниците?

- С около час според Незнайния.

- А той как е?

Хирад се почеса по главата и погледна през рамо.

- Намира ли се някаква храна? Прегладнявам.

- Има, бъди спокоен.

Илкар го заведе в кухнята, сипа му паница супа и чаша чай. Откъм пещите ухаеше на пресен хляб.

- Още не е изпечен, съжалявам - сви рамене елфът. - Сега ми кажи за Незнайния, без да увърташ повече.

- Ами не е добре. Не седна нито за миг в лодката, сега се тът- ри нагоре по пътеката като някой дядо. Ериан уж щеше да го излекува, но не личи да е така...

- Дяволите те взели! - избухна Илкар. - Само преди седмица малко му оставаше да умре, а днес е здрав и ходи, без да се подпира. Какво още искаш? Тя възстанови тазовите кости и ставата, заздрави мускулите и сухожилията, но той никога няма да бъде предишният боец. Уврежданията бяха страшни. В момента има нужда от умерени упражнения и дълги почивки, но ще бъде лишен и от едното, и от другото. В сражението ще бъде какъвто го виждаш сега. Примири се и ми кажи ще може ли да се бие?

Този път варваринът вдигна рамене.

- Ще му се да вярва, че си е същият. Очевидно това няма да го бъде. Не е уверен в себе си - и ти чу как поиска Аеб да се бие от лявата му страна.

- А ние какво можем да направим?

- Първо нека не издаваме пред него, че се тревожим.

Вратата откъм балната зала се отвори широко и с накуцване влезе Незнайния.

- Щом няма да се издавате пред него - изръмжа той, - говорете по-тихо, че се чувате навсякъде.

Илкар стисна клепачи.

* * *

Дарик стоеше в края на градината пред срутеното западно крило. Зад него Ал-Дречар провлачваха нозе, придружени от Ериан, Лиана, Ренерей и всички оцелели елфи от Гилдията Дреч. Не намираше поводи за увереност в гледките и зад гърба си, и пред очите си.

Веднага щом стъпи на брега, той се зае да проучи къщата и подстъпите към нея. Научи с изненада, че Гарваните оставят на него да реши как да се отбраняват, докато те умуват как да се справят с маговете от Дордовер. Знаеше и преди, че уважават способностите му на пълководец, и въпреки това се почувства поласкан. Тате бяха Гарваните...

Щом се увери, че няма как да скрие никого другаде на острова, насочи цялото си внимание към ширналата се постройка. Закрилниците вече преграждаха задните входове на основната сграда и трите сравнително непокътнати крила. Дарик бе помолил Аеб да обиколи с него.

- Големият проблем е, че могат да проникнат и през градината, и през трите източни крила, и през дупката в покрива на бал- ната зала, ако я забележат отгоре. И оттам, разбира се - посочи главния вход. - Богове... Как да отбраняваш такова място?

- Ще направим всичко, което поискаш - каза Закрилникът.

Тръгнаха по коридора, градината остана вдясно от тях. Тук имаше три двойни врати към крилата. Помещенията в първото се използваха рядко, в средното бяха покоите на Ал-Дречар, третото беше за Гилдията. Оттам можеше да се влезе направо в залата, кухнята и складовете. Същински лабиринт, който много безпокоеше Дарик.

- Можем да срутим таваните - подсказа Аеб.

- Което няма да им попречи. Ще се промъкват през всеки отвор. Освен това сме длъжни да вярваме, че ще победим. Не бива да доразрушим всичко, ако не е неизбежно.

Очите зад маската не мигаха, раменете не помръдваха.

- Първо победата, после удобствата - промълви Закрилникът.

- И ти си прав, но сме отговорни и пред онези, които ще дойдат след нас.

С всяка крачка Дарик се обезсърчаваше. Трийсетина бойци за отбраната на здание, което можеше да побере стотици. Минаха по заден коридор, който свързваше трите крила, и се озоваха при помещенията на Гилдията.

- Тук трябва да преградим на две места. Немислимо е да ги оставим да влизат свободно и през тази част.

- Каквото и да сторим, никъде няма да ги възпрем за дълго.

- Знам - кимна Дарик. - Важното е да ги насочим натам, където искаме да дойдат, после да се оттеглим към следващото място, където ще е лесно да ги убиваме. Твърде тежък ден ни чака.

И Аеб кимна.

- Всички те трябва да умрат.

* * *

Натъпкани по едномачтовите и гребните лодки, дордоверците бавно и упорито напредваха към острова. Слънцето залезе, но бледата лунна светлина се отразяваше от водата. Вятърът и вълните се укротиха, облаците се разкъсаха и Вулдарок най-сетне можеше да си внуши, че всичко е потръгнало добре.

Стигаше обаче да се огледа веднъж назад с магически усиленото си зрение и беше принуден да събере цялата си смелост, за да повярва в това. На гаснещия хоризонт сякаш бе гравиран черният силует на единия кораб с толкова нелепо наклонени мачти, че краищата на рейте чак се потапяха в морето. Вулдарок твърде ясно запомни страшното чегъртане на дърво по камък, разцепването на корпуса и нахлуването на водата в трю- моветб, преди да избяга от обречения кораб.

Рулевите на другите два бяха завъртели лудешки щурвали- те, капитаните им крещяха гръмогласно, за да надвикат пани- ческата врява по палубите. Малцина пострадаха при засядането, но цялата войска от бойци и магове бе принудена да продължи с лодките. Предвидливо бяха качили всички лодки от корабите, потрошени от драконите, и сега можеха да поберат в тях малко под сто и петдесет души. Изглеждаше, че е доста- тъчно, но Вулдарок се досещаше колко уморени ще бъдат войниците от дългото гребане, а маговете, сменящи се да летят над протока, за да облекчат претоварените лодки, губеха скъпоценни запаси от мана.

Все пак не си позволяваше съмнения. Щяха да се доберат до острова часове преди зазоряване и да си починат в бивак, а с първите лъчи на утрото да смажат жалката съпротива на Гарваните и шепата Закрилници. Драконите ги нямаше и той се надяваше, че вече не са опасни. Впрочем можеха да ги отблъснат с общо заклинание от мнозина магове, а без своите пламъци зверовете ще са принудени да долетят в гибелна за себе си близост.

Пак се вторачи напред и с голямо усилие различи очертанията на острова. Смайващият светлинен стълб бе изчезнал, но вече не се нуждаеха от него. Елфи управляваха всяка лодка и той не се боеше, че ще сбъркат в мрака.

Подготовката обаче не бе завършила. Повика с жест един маг, който летеше наблизо.

- Време е и нашите изтъкнати съгледвачи убийци да свършат малко работа. Искам да знам как са разположени всички удобни места за слизане на сушата, къде има врагове на пост, какви са сградите и уязвимите места. Освен това трябва да знам откъде ще нападаме и дали на острова ще се натъкнем на други противници, освен онези, които ни изпревариха по пътя.

- Добре, господарю - отвърна младият маг, затаил страх в очите си. - Колко от тях да изпратим?

- Всички - реши Вулдарок. - Предайте им моята заповед да не влизат в схватки. Да се защитят само при непосредствена опасност. Нека летят ниско, докато са в протока, а стигнат ли до сушата, през цялото време да поддържат Невидимо було. Не искам Гарваните дори да узнаят, че нашите съгледвачи са били там.

- Разбира се, господарю.

- Добре, иди ги накарай да се размърдат, след това си почини в някоя лодка, виждаш ми се малко напрегнат.

- Благодаря, господарю.

Магът отлетя към една от изоставащите големи гребни лодки, Вулдарок се усмихна и побутна с ботуша си крака на мъжа отпред.

- Олекна ли ти малко? Знаеш ли, би трябвало да си стоиш на сушата. Нито морето, нито въздухът ти понасят, а?

Пребледнелият Селик се обърна с озъбена гримаса към него.

- Дордоверецо, ти само се погрижи тази прогнила каца да ме отнесе до брега - сопна се завалено. - И си затваряй голямата уста.

Усмивката на Вулдарок се стопи, той се наведе към събеседника и въпреки това гласът му стигна до ушите на всеки друг в лодката.

- За твое добро ще е да си мериш приказките. Я виж какво има наоколо, Селик. Може да те сполетят какви ли не злополуки. - Вулдарок цъкна с език и го потупа по рамото. - Толкова много дордоверци и само един Ловец на вещери...

* * *

- Ти нали беше майстор на тактиката?

Хапливите думи на Хирад нарушиха поредното тягостно мълчание в кухнята. Гарваните, Рен, Дарик и Аеб седяха около масата, забравили да разтребят празните паници. В трапезарията Арин бдеше над дремещата Лиана, другите елфи от Гилдията бяха при Ал-Дречар, които също заспаха. В големия килер, където Илкар ги бе заварил, сложиха легло за Троун. Така щеше да е наблизо, а и нямаше много сухи стаи.

Навън вятърът пак се разбушува и дъждът трополеше по къщата. Шумът носеше странно облекчение, защото спокойните часове доскоро бяха по-изгодни за идващата войска на Дордовер. Разбира се, всички проумяха, че промяната настъпи, когато нацупената Лиана се съгласи да я отделят от майка ѝ и баща ѝ, за да поспи.

С падането на нощта Закрилниците бяха на стража из къщата и над брега, а събралите се в кухнята трудно уталожваха страстите, откакто научиха от Дарик колко непосилна е задачата.

- Защо не се опиташ да кажеш нещо разумно? - укори Илкар варварина.

- Но той току-що ни обясни, че тази къща изобщо не може да бъде отбранявана.

- Не е така - търпеливо го поправи Дарик. - Казах само, че не е крепост и са нужни много дни, за да я превърнем в подобие на твърдина. Предлагам ви единствената възможност да победим. Ако си измислил нещо друго, сподели го с нас.

- Ти си по тактиката, ти говори! - изфуча Хирад.

- Вече го направих - сдържано напомни Дарик.

- Добре де, обясни ми го така, че да не прилича на отложено с няколко часа самоубийство.

Незнайния бутна стола си назад, за да застърже по пода.

- Вече е тъмно - поде властно той. - Знаем, че всеки миг съгледвачи убийци ще налазят откъде ли не къщата. Имам въпрос, Хирад. Предлагаш ли нещо различно?

- Не, обаче...

- Тогава си затвори устата. Защото трябва да се разберем кой на коя позиция ще бъде, после да си починем на смени и да се сражаваме цял ден. Ако не сме единни, ще ни изколят набързо, но аз нямам намерение да прахосвам чудесната работа, която Ериан свърши с крака ми. И колкото ще да се тревожите за мен, утре ще пролея повече вражеска кръв от всички вас накуп. Като споменах Ериан... Искам тя и Дензър да прекарат последната си нощ заедно в някоя закътана стая, охранявана от Закрилници. Ти отнемаш от времето им.

Незнайния впи поглед в Хирад, който се смъкна на стола, въздъхна пресилено и се зае да зяпа тавана. Илкар бе свикнал с подобни случки. И той, и Незнайния знаеха защо приятелят им се държи така. Хирад просто искаше да е сигурен, че ще направят всичко както трябва. Но тъй и не се научи да изразява малко по-сговорчиво опасенията си.

- Сега да чуем всичко отново - предложи Незнайния и подкани Дарик да покаже позициите на грубовато начертаната карта, затисната с няколко съда.

- Така... Споменах ви, че ще заемем основните отбранителни позиции преди изгрев. Не искам дордоверците да имат преди това никакви излишни сведения за нас. Предполагаме, че бездруго ще проучат разположението на къщата и входовете ѝ, може би ще се промъкнат и вътре на някое място. Аеб обаче е разположил по двама Закрилници на всяка важна точка за проникване, Ал-Дречар пък издигнаха променлив щит и ще засекат всеки, който се опита да се прокрадне под Невидимо було. - Дарик се прокашля и се наведе над картата. - Както знаете, основното място, което ще отбраняваме, щом се зазори, е кухнята. Така онези, които пазим, ще са на сухо и топло. Единственият начин някой да стигне дотук направо отвън за наш късмет е препречен от развалините на западното крило и отворите за проветряване - той посочи редицата от шест тесни прозорчета по стената срещу залата - са единственото слабо място. Преди да си легне тази вечер Ериан ще ги защити със заклинание, то ще стигне до края на битката. Прав ли съм?

- Да. - Ериан вдигна глава от рамото на Дензър. - То е избухваща клопка и взривовете ще бъдат насочени навън. Надявам се, че никой вътре няма да пострада. Освен това шумът ще ни предупреди.

- Ще замажем прозорците със сажди, за да не надничат прелитащи магове - добави Дарик. - Определих три зони на отбраната според догадките си къде ще нападнат дордоверците. Първата е при главния вход, трите странични крила и градината. Тя е най-широка и уязвима отвън, затова и най-трудно защи- тима. Все пак ограничихме достъпа до къщата и сраженията ще се съсредоточат на малко места. При пробив първата резервна позиция е балната зала с подстъпите откъм коридорите на крилата и градината. Последната е в трапезарията и кухнята, но ако не се лъжа, ще ги задържим при залата в най-лошия случай.

- При атака откъм градината могат да откъснат тази група от останалите - вметна Аеб.

- Така е, но не могат да нахлуят там с големи сили, освен ако не пробият и при главния вход или крилата. - Дарик посочи западното крило. - Понеже тук всичко е срутено, а ние добавихме и барикади, единственият начин да проникнат в градината е отгоре. Тоест или само магове, или малкото войници, които могат да пренесат. Значи ще бъдат уязвими. Рен се съгласи да пази градината с тримата елфи от Гилдията, които са умели стрелци. Трябва да сме благодарни на Джевин и за това, че се сети да ни даде лъкове.

Хирад се облягаше на масата, за да вижда картата по-добре, и Илкар долавяше как въодушевлението му избуява.

- Кой къде отива? - попита накрая варваринът.

- Петима Закрилници остават в кухнята през цялото време. Гарваните заедно с Аеб и още шестима Закрилници - при главния вход. Там трябва да очакваме нападение и със заклинания, и със стрели, щитовете са нужни на това място. Още двама Закрилници ще бъдат на стража в балната зала и трапезарията. Не ми се вярва да опитат проникване през дупката в покрива, но няма да допусна такава изненада. И един хитър маг стига, за да лиши от смисъл всичко, ако влезе. Аз и останалите десет Закрилници пазим при вратите към крилата, ще имаме ролята на подкрепление и ще държим под око градината. Имате ли въпроси?

Всички обмисляха плана мълчаливо.

- Жизненоважно е всеки да знае какво става при другите - добави Дарик, - затова поставям Закрилниците на различни места. Знам, че се сражават най-успешно, когато са заедно, но нека този път се възползваме докрай и от второто им неоспоримо предимство в битката.

- Съгласни сме - кимна Аеб. - Ще победим.

- Ние сме едно цяло - прошепна Незнайния.

Илкар предпочете да отмине тези думи с мълчание, макар че гърбът му изтръпна. След толкова години Незнайния още реагираше понякога като Закрилник...

- Ще изчакаме ли неизбежната атака със заклинания преди да заемем позициите си? - попита елфът.

- Първо за това помислих, но атаката не ни пречи, освен при пробив в щита на някое важно място - отвърна Дарик. - Ал- Дречар смятат, че могат да създадат достатъчно здрав щит, но не и прекалено широк. Маговете от Дордовер не могат да проточат ударите със заклинания безкрайно, затова атаката ще бъде кратка, но яростна и добре насочена. Помолих Ал-Дречар да защитят кухнята, трапезарията, балната зала, коридорите и главния вход, стига това да им е по силите. Ще покрият само част от крилата, но все пак защитата е толкова широка, че да накара враговете да бъдат по-предпазливи.

- Други въпроси? - обади се Незнайния. Останалите завъртяха глави. - Ериан, направи защитното заклинание и се прибери в стаята си с Дензър. Илкар, ти също в леглото. Хирад, Рен, и вие трябва да поспите. Аз и Дарик ще бъдем на стража първи, а Закрилниците сами ще решат кой кога да бди. Излиш- но е да ви напомням да сте нащрек - повикат ли ни Ал-Дречар, скачайте от постелите.

Но Гарваните не се разотидоха веднага. В безмълвно съгласие останаха около масата. Поседяха, свели глави, замислени за предстоящото и какво ще означава то за всички тях, но най- вече за Ериан и Дензър.

- Трудно е, нали? - промълви Ериан. Всички се взряха в нея. - Опитвахме се да свикнем с това през последните дни, но за вас също е тежко, а ние ви пренебрегвахме. Моля ви да ни извините.

- Недей, Ериан - спря я Илкар. - Няма за какво да се извиняваш. Ти си решила да направиш нещо, за което никакви думи на благодарност не стигат. Малцина ще научат за тази саможертва, но ще бъде в името на всички. Не ми остава друго, освен да кажа, че ти се възхищавам безмерно. Със смъртта си ще спасиш живота на безчет хора. Това е невероятно. Просто невероятно...

Той се задави и млъкна. Дензър му се усмихна.

- Благодаря ти.

- Има още нещо, за което всички си мислим - каза Незнайния. - Ериан, ти си наша приятелка. Ти си от Гарваните. Ето че сега сме безсилни да те спасим. От това ни боли най-силно. - Хирад и Илкар кимнаха. - Толкова много преживяхме заедно. И преди сме губили съратници, но сега ни е най-мъчно.

Хирад долови, че погледите се насочиха към него. Вдигна рамене, изправи се и отиде при Ериан.

- Не намирам думи. Само знам, че трябва да се сбогуваме сега, защото сутринта може и да не ни дадат време.

Протегна ръце и Ериан се притисна до него. Сълзите ѝ потекоха, Илкар виждаше, че и очите на Хирад са влажни. Двамата не помръднаха дълго, после Хирад отпусна ръце надолу, а Ериан плъзна длан по наболата му брада.

- Няма нужда да го казваш с думи, грубиянчо.

Тя доближи Незнайния, прегърна го и шепнешком се сбогува с него. После обви с ръце шията на Илкар, дръпна се и го погледна в очите.

- Знам, че не си привърженик на Единството - каза му тихо. - Но те моля да закриляш момиченцето ми.

- Ще бдя и над нея, и над Дензър. Обещавам.

Изчакаха Ериан и Дензър да излязат от кухнята, хванати за ръка.

- Вие двамата елате с мен - рече Илкар на Хирад и Незнайния. - Искам да ви покажа нещо.

Последваха го в килера, където спеше Троун. Раменете му потръпваха под топлите завивки. Доскоро си мислеха, че са го изгубили завинаги, но виждаха как човешкото лице бавно поглъща и последните вълчи черти.

- Какво не е наред с него? - попита Хирад.

- Няма нищо ново, само исках да напомня нещо и на двама ви. Макар че няма да спасим Ериан, можем да спасим Троун. И той е от Гарваните.

- Богове... - изпухтя Незнайния. - Не съм се сещал скоро. Откакто се събудих, все бяхме заети. Изумително е, нали? Да се върне при нас... Замислете се - обърна се към Илкар и Хирад. - Представете си за миг какво е преживял като вълк. Подтиквали са го желания да върши неща, които не е разбирал, но пък е знаел, че така трябва да бъде. И заради това загуби глутницата.

- Накрая пак дойде при нас - тихо каза Хирад.

- Да - натърти Незнайния. - При нас. Спомнете си как го съкруши смъртта на Уил. Ще обвинява себе си и за глутницата.

- Неговото спасяване доста ще се проточи, нали? - промърмори Хирад.

- Но ние ще бъдем до него, заедно или поотделно. През тези седмици доказахме, че си оставаме Гарваните.

Хирад се подсмихна. Илкар знаеше, че варваринът никога не се бе съмнявал в това.

* * *

Магът убиец се рееше ниско над острова. Другите се спуснаха на закътаната тясна ивица равен бряг и тръгнаха по пътеката под Невидимо було. Той избра риска да бъде забелязан, защото не му се вярваше да е в голяма опасност. И виждаше, и усещаше как се разпада илюзията. Шмугна се през краищата ѝ и огледа сериозно повредените крила на просторната къща.

Дървета в средата, разчистени поляни по периферията, а отзад - камъни, нападали върху просмуканата с вода земя и спрели чак в постройките.

Тук имаше огромна мощ и вроденият усет го предупреди да не лети ниско. Щяха да го открият и в спектъра на маната, и със зрението си. Обикаляше по самите граници на илюзията, но не забелязваше светлини или движение. На пръв поглед къщата беше изоставена. Дали не беше така наистина? Напомни си, че няма друго място на острова, където да са отишли.

Прелетя още веднъж над къщата, запомни откъде може да се проникне и се понесе обратно към лодките. Разчиташе, че останалите магове ще останат незабелязани, докато проучват терена по-подробно.

Нямаше да е лесно, но бяха длъжни да победят. От тях зависеше дали магията на Дордовер ще оцелее.

38

По някое време през нощта Лиана ги бе намерила, за да се намърда между тях, без да ги събуди. Ериан я видя, щом отвори очи - разперила ръце и заела повече място на леглото, отколкото е нужно за телцето на петгодишно момиче. Дензър се крепеше чак до ръба на леглото и можеше да падне на пода, а Ериан откри, че се е свила, за да се опре в нея гърбът на Лиана.

Толкова хубав бе мигът, че усети бузите си мокри, но си наложи да бъде сдържана. Избърса сълзите си, подпря се на лакът и погали Лиана по главата. Някой ходеше из къщата, макар че още беше тъмно. Ериан се досети, че скоро трябва да станат.

Тяхната стая беше първата в крилото на Гилдията и въпреки леката влага им беше доста уютно тук. През цялото време пред вратата бяха стояли по двама Закрилници, капаците на прозореца бяха залостени и защитени със заклинание от Дензър. Никой не бе смутил съня им.

Лиана отвори очи и сънено се усмихна на майка си.

- Добро ти утро, хубавице! - прошепна Ериан.

- Тъмно е, мамо.

- Знам. Днес тук ще бъде много опасно и искам да си храбра.

- Аз ще бдя над теб, мамо.

- Знам, мила.

Прегърнаха се и Ериан веднага долови колко напрегната и разтревожена е дъщеря ѝ. Тук не беше място за дете, а Ериан нямаше да бъде до Лиана в идните дни, за да заличи постепенно от съзнанието ѝ въздействието на ужасните случки, които щеше да преживее.

Стресна ги тропане по вратата, момичето се отмести, а Ериан седна и придърпа чаршафа, за да прикрие гърдите си.

- Влез!

Вратата се отвори и Нерейн пристъпи вътре с поднос в ръцете. Над двете пълни чаши се виеше пара.

- Съжалявам, че ви се натрапвам толкова рано - каза ел- фидата. - Но Незнайния воин помоли да се надигнете от постелята.

Нерейн се усмихна, като видя цялото семейство сгушено на леглото. Дензър изпъшка и също седна.

- Направо е срамота, че ви карам да станете - добави елфи- дата. - Прекрасни сте заедно.

Ериан се озърна към сънения Дензър - разрошена коса, щръкнала брада. Засмя се.

- Убедена ли си?

- Знаеш за какво говоря - промълви Нерейн и сложи подноса до леглото.

- Какво друго каза Незнайния? - попита Ериан.

- Дордоверците са стъпили на брега и проникват в острова. Скоро ще ни обкръжат. Ал-Дречар вдигнаха щит и засега е устойчив. Всички са вътре в къщата, а вие трябва да се преместите скоро оттук, за да запречат и барикадират вратата към крилото.

- Накарал те е да запомниш всичко това? - поклати глава Дензър и чак сега забеляза дъщеря си. - О, здрасти!

- Здрасти,татко.

- Сега поне знам защо ми се е схванал кръстът.

- Не мисля, че причината е в Лиана - подхвърли Ериан.

Нерейн се изчерви и тръгна към вратата.

- Незнайния обеща да изпрати Хирад следващия път, ако се помайвате.

- Заплахата си я бива - призна Дензър. - Благодаря, Нерейн. Кажи му, че няма нужда.

Възрастната елфида тихо затвори вратата. Дензър надникна в очите на Ериан с такъв копнеж, че само вмъкналата се между тях Лиана ги спря. Той допря длан до бузата на жена си.

- Това е...

- Така изглежда.

Дензър кимна, долната му устна трепереше.

- Само помни колко те обичам.

- И аз ще те обичам, където и да съм.

Лиана се разшава на леглото.

- Мамо, нещо лошо ли има? л

- Нищо, миличка. Нищо.

* * *

Хирад пренесе в кухнята и последното от леглата за Ал-Дречар, после го побутна още по-близо до печката, за да е топло.

- И докопаха ли някого от убийците? - изви глава към Незнайния.

- Трима.

- Добре свършена работа. Никой ли не е проникнал в къщата?

- Поне не знаем да са успели. На Рен обаче ѝ се сторило, че видяла един да кръжи отгоре. Значи са видели градината и знаят разположението на къщата. Ал-Дречар казаха, че никой не е влизал в досег с щита.

Хирад седна до масата, извади меча си и започна да го остри с точилен камък, който взе от елфите. Преливаше от бодрост. Предстоеше битка, врагът имаше надмощие, но както винаги Гарваните не бяха за подценяване.

- И колко остава до нападението?

- Може да нападнат всеки миг - отвърна Незнайния. - Още не са струпали силите си наоколо, но няма да се бавят. Трябва да отидем по местата си.

Хирад остана доволен от острието, прибра меча в ножницата ѝ по навик провери дали кинжалите са в каниите. Вратата към трапезарията се отвори, Ал-Дречар влязоха една по една, подкрепяха ги елфите от Гилдията.

- Всичко наред ли е, дами? - посрещна ги Хирад.

Мириъл го изгледа неприветливо.

- А аз си въобразявах, че отдавна ми е минало времето да се свирам в кухнята...

- Е, ще се опитаме да не ви държим тук дълго - обеща варваринът. - После може да си поприказваме за моите дракони.

Усмихна се и тръгна през трапезарията към залата, но не беше спокоен. Опита да стигне с мисълта си до Ша-Каан и се увери, че драконът е затворил съзнанието си. Или беше мъртъв. Надяваше се, че почивката на някой остров ще им даде сили да оцелеят, но помнеше умората на Ша-Каан при последния им разговор и се боеше от най-лошото. Каква безценна подкрепа щяха да са двамата Каан за Гарваните, ако можеха да долетят днес...

Тръсна глава. Незнайния накуцваше зад него, след като отново провери преградените входове. Излязоха от залата и продължиха по коридора. Вратата към крилото на Гилдията се отвори и излезе Дензър, който тъкмо препасваше меча си.

- Не бързай толкова, има време - подхвърли варваринът.

- Ха-ха-ха.

- Ще помоля дордоверците да те изчакат - добави Хирад.

- Непременно, моля те.

- Хирад! - строго изръмжа Незнайния. - Идвай.

Закрилниците вече стояха на позициите си, а в разсейващия се мрак Хирад различи един елф от Гилдията, скрит под прекършен клон в градината. Нататък по коридора завариха Дарик да крачи напред-назад.

- Добро утро, генерале! - ухили му се Хирад.

- Той винаги ли се държи така? - промърмори Дарик към Незнайния.

- Винаги. Свиква се. Горе-долу.

- Всичко ли е готово? - попита варваринът, който разбираше, че трябва да се настрои сериозно.

Чувстваше се странно олекнал, тръпката на неизбежното сражение вливаше жизненост и в душата, и в тялото му. Но не можеше да си позволи разсеяност.

- Остана да преградим вратата към крилото на Гилдията и сме готови - отговори пълководецът. - Ще имаме време да си поемем дъх, ако сме познали, че първо ще ни ударят със заклинания.

- Разумно ли е елфите да стоят в градината? - усъмни се Хирад.

- Щитът се простира и над близкия ѝ край. Рискът е приемлив и сме принудени да се примирим. Не бива да ни изненадат оттук, а не искам маговете да видят отгоре къде са защитниците на градината.

Варваринът протегна ръка и Дарик я стисна сърдечно, после хвана и десницата на Незнайния.

- Викни, ако имаш нужда от още бойци - каза Хирад.

- Вие също.

Двамата Гарвани отидоха в преддверието, където Илкар чакаше с Аеб и другите Закрилници, избрани за тази позиция.

- Как е положението? - попита варваринът.

- Вече имаме щит срещу заклинания - увери го елфът с глас, издаващ напрежението му. - Прегражда вратата.

- Добре. Но къде са Дензър и Ериан, по дяволите?

* * *

Лиана седеше до единия край на кухненската маса и изглеждаше толкова малка и уплашена. Приклекнала до нея, Ериан я галеше по косата и шепнеше, за да я успокои. Момичето стискаше куклата си и макар че кимаше нарядко, Дензър забелязваше как стрелка с поглед Закрилниците, застанали като изваяни из кухнята. Разбираше страха ѝ.

Отиде при Ериан и Лиана, съпроводен от съчувствените, но малко замъглени погледи на Ал-Дречар.

- Как е тя?

- Ами може да се каже, че е добре - отвърна Ериан.

Той се наведе и целуна дъщеря си по бузата.

- Тук си на най-сигурното място, нали знаеш?

- Но аз искам да съм с вас - оплака се детето.

- Сладката ми, навън ще бъде опасно - повтори Ериан. - При Ефи, Клири и Мира е най-добре, не мислиш ли?

Лиана огледа помещението и се начумери.

- Не ги харесвам тези мъже. Защо носят маски? И защо никога нищо не казват?

Ериан се обърна към Дензър, който само размърда вежди.

Моментът не беше най-подходящ да обяснят на петгодишно момиче как мъжете са се превърнали в Закрилници.

- Те са особени войници от моя град - изрече накрая. - Не се притеснявай от маските им. Носят ги, за да се сражават по-уме- ло. Ще останат тук, за да те пазят.

- Добре - съгласи се Лиана.

- Сега ме слушай внимателно, скъпа - подхвана Ериан. - Навън ще бъде много шумно и страшно. Но ти не бива да излизаш, за да ни търсиш, защото заплахата за теб е голяма. Нищо няма да ни се случи, не се бой. Ще бъдеш ли смела заради мама?

- Ще се опитам - обеща детето.

- Браво на теб! - похвали я Дензър. - Ако се уплашиш прекалено, иди да се гушнеш при някоя от старите дами. И на тях си им любимка.

Лиана кимна.

Оглушителен взрив отекна из цялата къща.

- Започна се - промърмори Дензър, наведе се и прегърна момичето. - Ще се видим по-късно.

- Довиждане, татко.

И Ериан я прегърна.

- Бъди послушна и прави каквото ти кажат мъжете с маските, моля те.

Погледнаха още веднъж дъщеря си и тичешком излязоха от кухнята, за да отидат при другите Гарвани.

* * *

- Само по моя заповед! Не прибързвайте! - изкрещя Вулда- рок, когато едно-единствено Огнено кълбо литна и се пръсна в някакъв щит.

Вулдарок изви глава към Горстан, който бе командвал силите им в Арлън.

- Заклинанията да са насочени точно към определените места. Искам колкото се може по-голяма част от тази сграда да бъде разрушена, но предпочитам да спрете навреме, ако нищо не постигате. Онзи с Огненото кълбо може и да е идиот, но научихме нещо важно, нали? Това не е щит, създаден от маг, който принадлежи към някоя Школа.

- Така е, господарю.

- Добре, започвайте. И помни, че трябва да ми съобщиш, когато решите да спрете. Трябва да знам, за да пратя войниците в атака.

* * *

- Това ли е? - обади се Хирад. - Аз...

- Олеле! - прекъсна го Илкар, който се поклащаше на пети. Усещаше внушително раздвижване в маната. - Ето ги.

Още миг тишина и заклинанията започнаха да блъскат тътнещо. Като цял табун великански коне, препуснали по покрива, Огнени кълба биеха по щита на Ал-Дречар. Проблясваха навсякъде в оранжево, жълто и бяло, бълваха пламъци през пролуки в барикадите и заливаха с огън края на градината. Щитът чак съскаше при отблъскването на атаката. Хирад по инстинкт сгуши глава в раменете си, от шума го боляха ушите, въпреки че ги затискаше с длани.

Обърна се случайно - Ериан и Дензър идваха на бегом. Варваринът успя да им се усмихне, но не чу какво му каза магът от Ксетеск и само сви рамене.

В градината пламъците запълваха пространството между мокрите дървета, изпаряваха водата и ги гризяха с пращене и пукане.

След поредната ярка светлина се чу хрущене - едно заклинание проби преградата и се стовари на покрива. Всички погледнаха стреснато нагоре, но иначе щитът издържаше и шумът стихваше постепенно. Изведнъж го смени ехтящ грохот отдясно.

- Земен чук - подхвърли Дензър. - Заеха се с крилата на къщата.

Ушите на Хирад пак звъннаха. Зад тях градината се бе подпалила в ивица, широка двайсетина разкрача, а горе единственото проникнало Огнено кълбо изпепеляваше дърво и топеше каменни плочи.

Трептенето стигна до пода под краката им, чу се глух взрив на нови Огнени кълба между стени.

- Аеб, предай на събратята си и Дарик, че онези намират откъде да влязат - каза Незнайния.

- Добре.

Още един пламтящ залп бе спрян от щита и за няколко приятни мига настъпи тишина.

- Гарвани, бъдете готови - изрече пак Незнайния.

Извади от ножницата елфическия меч, хвана го с една ръка и започна да почуква с върха му по пода.

Всички застанаха в полукръг, който преграждаше главния вход - Хирад вдясно от Незнайния, Аеб вляво, по още трима Закрилници от двете страни. Маговете се подпряха на коляно отзад.

- Щитът срещу стрели е вдигнат - съобщи Дензър.

- Готова съм с Леден вятър - добави Ериан.

Вратата се разтресе.

- Заклинание ли е? - попита Хирад.

- Не - отговори Илкар.

Още един удар. Вратата изскърца заплашително. Хирад леко промени стойката си и премести пръстите си по дръжката на меча. Навън викаха, войници на Дордовер се струпваха с тропот. „Дайте ги насам“, рече си варваринът. Равномерното почукване на оръжието в ръката на Незнайния сякаш му даваше още сили. Както винаги.

- Този път ще успеят - процеди огромният воин.

С третия удар дънерът, използван като таран, хлътна през вратата и от щита на Дензър отскочиха трески. Навън изреваха, махнаха дървото и във все по-разредения сумрак Хирад видя събраните нагъсто тела, които напираха.

През отвора изсвистяха стрели, които също отскочиха, веднага след тях Огнени кълба доразнебитиха вратата, разляха се по магическия щит на Илкар и подпалиха дървото наоколо.

- Дотук издържахме - каза Незнайния, който дори не бе мигнал. - Сега е ред на мечовете.

Зад последните две Огнени кълба враговете нахълтаха с крясъци.

- Ериан, когато можеш - подкани Незнайния.

Тя се изправи рязко и заповяда:

- Наведете се!

Подчиниха ѝ се мигновено и Леденият вятър изрева над главите им. Дордоверците от първата редица млъкнаха изведнъж, залитаха и падаха със замръзнали в уплаха лица. Напорът намаля и Гарваните се изправиха.

- Хайде бе! - провикна се Хирад. - Чакаме ви.

И враговете се нахвърлиха. Мечът на Незнайния изсвири косо нагоре и надясно, мина през защитата на първия противник, одра го по гърдите и стигна до челюстта му. Трупът отлетя назад, пръскайки кръв.

До него Хирад спря удар, без да се напъва, и отблъсна войника! с юмрук. Онзи залитна, но направи лъжливо движение наляво и мушна отдясно. Варваринът пак отби и този път с обратен замах го улучи в ребрата и разсече кожената му броня. Войникът изохка, препъна се настрани и брадвата на Закрил- ник разполови черепа му.

Дордоверците се скупчваха на тълпа. Закрилниците отляво и отдясно си бяха оставили място да въртят мечове и брадви с мълчалива и страшна свирепост. Аеб използваше меча си да пази лявата страна на Незнайния, но брадвата му сееше опустошение сред враговете. Колкото и трупове да падаха, натискът нарастваше и Гарваните едва забележимо отстъпваха назад.

Незнайния отклони меч с кинжала в лявата си ръка и се възползва от шанса - заби своя меч през плетената ризница и нападателят се катурна по гръб. Но когато измъкваше оръжието си, Незнайния усети как хълбокът му се схваща. За миг загуби равновесие, килна се напред и извика от неочакваната болка.

Някой видя и замахна отляво. Незнайния беше в толкова неудобна поза, че не би успял да спре меча с кинжала си, но Аеб изтласка нападателя. Брадвата на грамадния Закрилник про- фуча, заби се над ключицата на войника и стигна чак до гръбнака му, за да го запрати в блъскащите се зад него. Без да се забави и частица от секундата, Аеб издърпа Незнайния обратно в защитната линия.

Хирад си отдъхна, придърпа следващия противник, фрасна го с чело по носа, бутна назад зашеметения мъж и му разпори слабините. Дордоверецът се свлече с писък.

Варваринът тъкмо решаваше как да се справи със следващия, когато вратата към градината се разхвърча на парченца зад гърба му.

* * *

Дарик видя прелитащите над градината магове, които незабавно се скриха от погледа му. Съсредоточи се отново в отбраната на заетата позиция. Чуваше как дордоверците се провират в развалините зад вратата към най-близкото крило на къщата.

Вдясно от него заклинание изкърти вратата на второто крило и чакащите Закрилници се хвърлиха в мелето, остриетата им кълцаха светкавично, по коридора заехтяха стонове на умиращи войници.

Вратата пред него изтрещя, до ушите му стигнаха гласове на наежени мъже.

- Отстранете се - предупреди той и тримата Закрилници с него се долепиха до стените. - Хайде да влезем там по-пъргаво и може би ще докопаме маговете.

Кимнаха мълчаливо, че разбират и са съгласни.

Вратата се сцепи при пантите, двете половини се блъснаха шумно в стените. Дарик се извърна за миг да опази очите си от прахоляка и треските, а Силов конус спря в отсрещната стена и се разпръсна.

- Сега! - изрева той и поведе атаката по коридора зад изтърбушената врата.

Закрилниците го следваха само с извадени мечове, в теснотията нямаше място и за брадвите им.

Дарик се изсмя на стъписаните магове и войници. Изкорми с меча си стоящия най-близо маг преди онзи да е шавнал. Смайващо бързо Закрилниците минаха пред него от двете страни, съсичаха войници и магове, кръв плискаше по стените и коридорът се огласяше от вопли на умиращи. Дарик се хвърли заедно с тях, но враговете се уплашиха и побягнаха. Закрилниците щяха да ги подгонят, но генералът заповяда:

- Спрете и отстъпете!

Изтичаха към относителната безопасност на главния коридор. Той се озърна през рамо и кресна:

- Скачайте встрани и легнете!

Всички се претърколиха на пода. Със следващия удар на сърцето му Огнени кълба се пръснаха по стените на главния коридор, пламъците изригваха през празните рамки на прозорците и овъгляваха дървото.

Дарик се изправи и видя, че Закрилниците вече са на крака и го гледат в очакване.

- Търпение - каза им той.

Те имаха неизчерпаеми запаси от това качество.

* * *

Рен се опитваше да види небето на всички страни, отпуснала лъка надолу, но с готова стрела. Над градината прелетяха смътни силуети, но нито тя, нито елфите с нея можеха да стрелят по тях. Маговете явно се канеха да проникнат някак в къщата, където техните войници се биеха срещу Гарваните и Закрилниците.

Стоящият отляво елф от Гилдията подсвирна тихичко. Сочеше нагоре и Рен видя осмина магове, които се спускаха стремително. Лъковете се огънаха.

Тя дишаше бавно и равномерно и не изпускаше от поглед един, който завиваше във въздуха. Небето просветляваше, но се струпваха облаци, вятърът подмяташе листа из градината и раздухваше пламъците около вратата към преддверието.

Маговете се снишаваха към земята. Рен чакаше и опъна още малко тетивата. Сега! Стрелата се заби в шията на онзи, когото набеляза, и магът падна без звук. Тетивите на още три лъка звъннаха, още двама магове се строполиха в градината. Останаха петима, но Рен се огледа наляво. Оттам летяха цяла дузина.

- Стреляйте непрекъснато! Внимавайте с онези отляво!

Тя пусна друга стрела, улучи маг в ръката, крилете му изчезнаха, той изврещя проточено „неее!“ и тялото му се приплеска в хлътналия покрив на западното крило.

Две стрели пропуснаха целта. Петима-шестима магове вече бяха стъпили на земята и тичаха през градината, готови за заклинания.

Рен долавяше паника у елфите от Гилдията. Тя опъна тетивата и стрелата ѝ се заби в окото на маг.

- Стреляйте, не спирайте! - примоли се Рен.

Но маговете дори не помислиха да нападнат тях, а доближиха вратата отдясно. Първите Огнени кълба я унищожиха веднага, полетяха още и още, градината се изпълни с пламъци.

39

- Пазете се! - извика Хирад, парчета стъкло и дърво се посипаха по гърбовете им.

Дордоверците пред тях напираха в нова атака. В градината се разгаряше светлина и се разнасяха писъци.

- Илкар! - кресна Незнайния и завъртя меча към лицето на войник, който се отклони назад, но върхът разсече долната му челюст. - Разпръсни щита и пази тила ни.

- Първото - не, второто - да.

Хирад отскочи от непохватен удар и заби меча в гърдите на врага. Още заклинания бумтяха отзад.

- Незнаен, време е за втората позиция!

- Още не. Не спирай. Можем да ги отблъскваме тук засега.

Беше прав. Закрилниците вдъхваха страх у противниците, дордоверските магове зад войниците нямаше как да им помогнат със заклинания, защото щяха да изтребят първо своите. Само издърпваха ранените от схватката, подът стана хлъзгав от пролятата кръв.

- Говори ми, Илкар - провикна се Незнайния.

До него Аеб отсече дясната ръка на войник, но друг успя да го пореже по предмишницата.

- Магове в градината, преодоляха елфите от Гилдията. Аз пазя вратата.

- Не нарушавайте строя, Гарвани! - настоя Незнайния. - Да ги отблъснем пак!

Хирад изрева и удари, без да усеща болките в мускулите.

Лиана беше много потисната. Опита да седи до масата, да рисува картинки и да играе с куклата, но звуците отвсякъде наистина бяха страшни. Виждаше старите жени в леглата да пъшкат като от рани, а чашите подскачаха по масата с трясъците и грохота.

Знаеше, че е заради магия, но не разбираше как правят всичко това. Когато се опита да проникне в умовете на старите жени, виещият вятър я възпря и пак я заболя главата. Тя хлипаше тихо, надяваше се някой от чудатите мъже да я попита как е, но те само стояха и дебнеха какво става зад прозорците и отворените врати към трапезарията и балната зала.

Шумът на магията стихна, но старите жени не помръдваха. Още дишаха, обаче влажните бели лица не изглеждаха добре. Лиана се смъкна от стола и отиде при тях.

- Ефи? Какво ти е?

Клепачите на Ефимер се надигнаха, тя опита да се усмихне. Ръката ѝ докосна бузата на Лиана, но трепереше.

- Толкова сме уморени. Нали може да поспим малко?

- Мама каза да съм при вас, ако се уплаша.

- След мъничко. - Ръката на Ефимер се отпусна, гласът ѝ спадна до шепот. - След мъничко...

Момичето тропна с крак. Не беше честно така! Нямаше кой да я развесели. Искаше да е при мама. Помнеше какво казаха да прави, но ѝ беше все едно. Тръгна към вратата на трапезарията, запречена от един маскиран мъж. Тя понечи да се провре между краката му, той опря длан в рамото ѝ и я погледна.

- Трябва да останеш тук. Навън е опасно.

- Няма! - каза тя, ядосана в миг. - Искам веднага да отида при мама, страх ме е.

- В кухнята няма да пострадаш - увещаваше я мъжът. - Не мога да те пусна навън.

-Лиана се дръпна и той я пусна. Тя се втурна покрай него, маскираният обаче ловко я спря и пак я премести назад.

- Не! - кресна детето. - Пусни ме да изляза!

Мъжът приклекна, тя надникна в очите му - те също бяха ужасни, сякаш част от него бе изчезнала.

- Излезеш ли, майка ти ще се разгневи. Стой тук.

- Ти няма да ме спреш - каза му Лиана, всъщност без да разбира какво говори, но си знаеше, че е вярно. - Има едни твари наблизо, дето могат да те мъчат.

Мъжът трепна.

- Моля те, остани тук.

- Не искам.

Той млъкна. Останалите се събираха около нея. Тя се уплаши още повече. Огледа ги - чужди, странни великани. Искаха да ѝ попречат. Може би щяха да я наранят. Това беше гадно.

- Казах ти, а ти май не ме чуваш - изрече Лиана, не владееше нито ума, нито тялото си. - Няма да стоя тук, няма!

Вятърът в главата ѝ бушуваше, тя чу слято цвърчене и бърборене. Толкова лесно беше да освободи тварите...

Мъжът пред нея се хвана за слепоочията и закрещя. Падна назад и се загърчи на пода, краката му ритаха трескаво, тялото подскачаше. Лиана отстъпи заднешком, взираше се в другите хора с маски, които замряха, само пръстите им се свиваха и разгъваха. Писъците на мъжа я накараха да се разплаче. Той не млъкваше.

- Съжалявам - смънка тя и хукна към трапезарията. - Мамо!

* * *

Аеб се поколеба и на косъм отклони острието, което щеше да го прободе. Все пак мечът закачи хълбока му и той изохка.

Незнайния размахваше диво оръжието си, за да задържи натиска на дордоверците. Двамата с Хирад се уморяваха. Зад тях щитът на Илкар още ги пазеше от маговете в градината. Незнайния разчиташе на неизчерпаемите сили на Закрилниците, но движенията им се забавяха видимо, нямаше я привичната мощ.

- Аеб, казвай!

Закрилникът до него тръсна глава и заби брадвата в рамото на мъжа пред него.

- Лиана избяга от кухнята. Тя се възползва от наказанието, което навлича Демоничната верига.

- Какво?!

Незнайния мушна силно, но противникът му се изплъзна. Не вярваше на ушите си.

- Нашият събрат страда. Усещаме болката му. Това... отвлича вниманието ни.

Всички Закрилници се отдръпваха и принуждаваха Незнайния и Хирад да направят същото. Още дордоверци се вмъкваха на освободеното място, ставаха по-уверени. Нова драскотина изпъкваше сред старите белези по бузата на Хирад.

- Ериан! - извика Незнайния. - Направи си заклинанието и се върни в балната зала. Илкар, върви с нея. Лиана е излязла.

Ериан се изправи и запрати Огнени кълба над главите на Гарваните. Не чакаше да види кого ще поразят, а се втурна по коридора.

- Не мога да оставя вратата без защита - възрази елфът.

- Тръгвай! - изкрещя Незнайния. - Погрижи се на втората позиция да е чисто. Кажи на Дарик, че идваме.

Огнените кълба разляха пламъците си по третата редица на враговете и паниката тласна предните към оръжията на Гарваните. Незнайния заби меча под ребрата на един и сряза гърлото му с кинжала. Хирад клекна, за да съсече противник през краката. Закрилниците, принудени да влязат в ожесточения сблъсък с войниците, също избиха неколцина.

- Отстъпете по моя заповед - повиши глас Незнайния. Зърна и Дензър да се изправя зад него, - Сега!

Врътнаха се и побягнаха. Незнайния се бавеше, двама Закрилници веднага застанаха до него и го понесоха.

- Има магове в балната зала. И онези от градината ни последваха - съобщи Аеб безстрастно въпреки хаоса.

- Богове... - помърмори Незнайния. - Дензър, поддържай щита.

Щом свърнаха зад ъгъла в коридора, Незнайния изрева:

- Дарик! Втората позиция! Загубихме градината.

Дарик размахваше меча си неистово, за да отбие атаката откъм първото крило. Коридорът гореше, пожарът пълзеше към залата. Закрилници се сражава яростно и при входовете на другите две крила.

Незнайния видя как Ериан и Илкар изтичаха покрай третото крило и почти едновременно взрив разцепи въздуха и през вратата блъвна огън. Нищо не можеше да спаси четиримата Закрилници там - ударната вълна ги залепи за стената, пламъците ги овъглиха и те се свлякоха мъртви. Трусът откърти разпратена мазилка, която се смеси със задушаващия дим. През пробива нахлуха дордоверци, които запълваха коридора и в двете посоки.

Преди Незнайния да отвори уста Закрилниците от двете му страни го пуснаха и се устремиха натам с Хирад. Оставиха на Незнайния, Аеб, Дарик и Дензър да пазят откъм тила. Дано Хирад успееше да разчисти пътя по-бързо, иначе щяха да ги заклещят тук...

* * *

Лиана спря в тъмната зала. И тук имаше маскирани мъже, но те също не мърдаха. Не знаеше какво причини на онзи в кухнята, но разбираше, че е сторила зло. Как да го премахне?

- Мамо, къде си? - изхленчи момичето, вкопчено в куклата си.

Чуваше викове и шум на битка откъм другия край на залата. Там трябваше да са мама и татко, помагаха тя да не пострада. Двоумеше се. Би се върнала при старите жени в кухнята, за да види дали на странния човек му олекна, но толкова жадуваше да е при мама. Щеше ли да ѝ се разсърди?

Нещо привлече погледа ѝ към дупката, зейнала в тавана. Мъже с криле се спускаха през нея. Един от тях носеше друг мъж.

Преброи шестима, искаше ѝ се да полети като тях. Двамата маскирани най-близо до Лиана се размърдаха и се хвърлиха към нея. Тя изпищя, побягна, а те я подгониха. Единият я награби в ръцете си, другият се обърна към стъпилите на пода хора, чиито криле изчезнаха, а донесеният държеше дълъг меч. Тя напъваше да се отскубне, но маскираният я държеше здраво.

- Мамо, помогни ми! Помощ!

В залата лъхна студ и другият маскиран се строполи. Този, който я носеше, тичаше с все сила към изхода от залата. Лиана си рече, че ако вика по-оглушително, мама непременно ще я чуе.

Илкар не настигаше Ериан.

* * *

- Не тичай така! Закрилниците ще се справят!

Оставаха им двайсетина разкрача до залата, когато на вратата се появи Закрилник, а в ръцете му врещеше Лиана. Изведнъж се разтресе целият и падна по лице. Илкар усети смразяващия полъх на Леден вятър. Знаеше, че тялото на Закрил- ника е опазило беззащитното дете. Но сега Лиана не можеше да се измъкне изпод него.

Ериан хукна към нея с крясък. И Илкар бягаше натам, молеше се Хирад да не е изостанал Много. Колкото и да напрягаше краката си, времето сякаш пълзеше. Маг от Дордовер със Сенчести криле излезе от залата, погледна към тях и се наведе да отмести трупа. Ериан се скова, само викаше името на дъщеря си. Момичето протягаше ръце към нея и молеше за помощ.

Зад Илкар избухна заклинание и мислите му внезапно се проясниха страховито. Пред него онзи от Дордовер се канеше да грабне Детето на Нощта. Щеше да отведе Лиана обратно в Дордовер, където заплахата от Единството да бъде заличена веднъж завинаги. Толкова лесно беше да му позволи. Просто нямаше да стигне навреме до него и никой не би имал правото да го обвини. Можеше да спаси Школите. Можеше да спаси мъчително възстановяващата се Джулаца.

Той си оставаше маг от Джулаца, не би трябвало да има и повод за колебание. Какво му каза Незнайния онзи път - нямало да попречи, ако друг поиска да я убие. Подразбираше се, че за Илкар спасението на неговата Школа е по-важно от един- единствен живот.

Как не!

Не знаеше какво го прихвана. Никога не бе опитвал нещо подобно през живота си, но подсъзнанието заповяда на тялото, без да се допитва да разсъдъка. Измъкна меча си - само това оръжие имаше - и го метна през коридора. Сега времето сякаш спря.

Острието се въртеше във въздуха. Не беше майсторско хвърляне, но свърши работа. Удари мага от Дордовер с плоската страна и той залитна назад. Крилете му изчезнаха. В следващия миг Ериан се протегна към Лиана и я издърпа. Дордоверецът пак скочи към тях, но дотичалият Илкар го хвана през кръста и двамата рухнаха на пода.

* * *

Хирад сряза гръкляна на първия изпречил му се войник и го запрати обратно в коридора. До него брадвата на Закрилник се завъртя в дъга под тавана и сцепи главата на следващия заедно с шлема. Закрилникът не издърпа веднага брадвата, а измъкна светкавично меча от ножницата на гърба си и промуши третия.

Варваринът ръмжеше, кръвта му кипеше, чувстваше се окрилен и неописуемо вбесен. Отби удар към гърдите му и с левия юмрук смаза носа на врага. Без да прекъсва движението, той се завъртя, заби левия си лакът в лицето на жертвата и довърши с опакото на дясната си ръка. Дордоверецът се просна на пода с обляно в кръв лице и Хирад се вряза в плътната група противници. Нямаха време да осъзнаят какво ги е сполетяло.

- Елате ми, гадини!

Цапардоса с меча един по челото, сцепи костта и от разбития череп пръсна мозък. Ритна мъртвеца, за да изтръгне оръжието от главата му и да си освободи място.

- Илкар, идвам!

Пред него имаше още врагове. Закрилници го изпревариха и повалиха двама от онези, които се бяха устремили да догонят Ериан и Илкар. Всичко се обагри в червено пред очите на варварина, докато избираше следващата жертва.

- По-живо, по-живо! - викаше Дензър, отчаяно поддържащ щита, от който отскачаха стрели. - Стойте зад мен, нападайте само ако доближат на две крачки!

Незнайния куцаше все по-мъчително по коридора, Аеб вървеше от едната му страна, Дарик - от другата. По-напред Хирад бе обезумял и всяваше смут сред дордоверците, които нахълтваха откъм крилата. Те се чудеха кого да атакуват. Аеб ги избави от двоуменето, като обезглави един с тежък замах на брадвата.

Потиснал болката, Незнайния изтича след него, но с всяка крачка главата му се замайваше.

- Трябва да стигнем до кухнята. Третата позиция!

Аеб отби удар с меча, брадвата му изсъска ниско и отсече ходилото на маг, който тупна по задник, впил пръсти в кървящия чукан. Закрилникът бясно разчистваше проход, преграждаше достъпа откъм крилото и печелеше време, но противниците наоколо скоро щяха да станат твърде много дори и за него. Незнайния се хвърли напред.

- Дензър, не се отделяй от мен! - успя да изхърка.

- Точно зад теб съм. Ще ти кажа кога да побегнеш.

Незнайния стигна до мелето и отвлече вниманието на двама войници. Първият му се нахвърли, вдигнал меча да го съсече отгоре. Едрият воин беше по-бавен, но не и съвсем сакат. Наведе се надясно и замахна отляво към корема на мъжа миг преди онзи да нанесе смъртоносен удар. Противникът му не доживя да си вземе поука от фаталната грешка. Вторият беше по-предпазлив, обаче се озърна за миг, когато брадвата на Аеб мина под носа му, за да разсече лицето на друг дордоверец. Незнайния се възползва от шанса и метна кинжала. Войникът отби умело, но остана беззащитен за удара с меч, който го изкорми. На Незнайния вече му прилошаваше от болка. Пулсираше на вълни през гърба чак в главата и рано или късно щеше да го омаломощи.

- Тичай! - ревна Дензър.

Незнайния се огледа и преглътна на сухо. Дордоверците в коридора се бяха отказали от стрелбата и напираха по коридора, уверени в надмощието си. Дарик го подмина с вик, който той не чу добре.

- Аеб, да се махаме.

- Добре.

Закрилникът цапардоса войник с дръжката на меча и го хвърли в доближаващата тълпа. Извъртя се, сграбчи Незнайния за ръката и го издърпа на бегом по коридора, Дордоверците ги настигаха.

* * *

Илкар събори противника по гръб и заби двата си юмрука в лицето му. Главата на мага от Дордовер изпращя в плочите и ръцете му пльоснаха безсилно на пода. Ериан влезе в балната зала. Елфътсе озърна. Навсякъде гъмжеше от дордоверци.

- О, богове...

Скочи присвит към най-близкия маг с надеждата да изпревари заклинанието.

Лиана се вкопчи в майка си, която бягаше към кухнята. Мъжът с дългия меч се появи изневиделица и халоса Ериан по слепоочието. Тя се свлече тежко и момичето писна още преди да се изхлузи от прегръдката на майка си. Не заплака, а се надигна да изтича при Ериан, но мъжът я отблъсна.

- Малката, ти ще се прибереш у дома да умреш, но първо ще видиш как убивам майка ти.

Гласът му беше особен, тя обаче го разбра.

- Няма да сториш зло на мама! - Гласът ѝ изтъня във вой. - Няма!

* * *

Илкар се олюляваше под неимоверния натиск в маната, докато опитваше да настрои съзнанието си към спектъра ѝ, за да се защити. Шестимата магове пред него залитнаха едновременно, притиснали длани към ушите си. Каквито и заклинания да бяха намислили, с това бехпе свършено. Илкар жадуваше да ги избие, но разбеснялата се в маната сила го събори на колене. Той лазеше и напразно се озърташе кой би могъл да му помогне. Хирад нахълта, следван от Закрилници, а насред залата маната все по-ярко се вливаше в Лиана.

* * *

Хирад зърна Селик, изправен над проснатата в краката му Ериан. Лиана стоеше отстрани и пищеше, но сега не можеше да се тревожи и за нея.

- Селик, нали ти казах, че пак ще се видим.

Предводителят на Черните криле се обърна към него, стиснал меча си, уродливото му лице се изкриви в пародия на усмивка.

- Знаех си, че няма да изляза жив оттук, но ще изтръгна сърцето на Гарваните. Първо теб, после кучката.

Изрита Ериан в корема и тя изстена. Лиана се разпищя още по-пронизително.

- Мечтай си! - изръмжа Хирад и го нападна.

Малкото здрави стъкла в прозорците из цялата къща се пръснаха на хиляди късчета. Мазилката се напука и падна. Цепеха се греди, от покрива се сипеха каменни плочи, подът се разклати.

Навсякъде бушувате ураган. Стените откъм градината се разхвърчаха навън, таванът на коридора хлътна. Хирад също като Селик не можа да се задържи прав. Преметна се, видя Лиана да стои неподвижно насред това безумие, после се вторачи в Илкар, който крещеше, от носа и ушите му потече кръв. Трябваше да го изведе веднага.

Събра сили да се надигне и се пребори с унищожителната стихия, за да преодолее разстоянието до мястото, където неговият приятел лежеше свит на кълбо. Хирад се озърна - маговете от Дордовер също се гърчеха в мъки. Вторачи се в Лиана. Ако никой не успееше да я спре, всички магове в къщата щяха да умрат.

* * *

Подът под краката на Дензър подскочи и се сцепи, той се свлече. Незнайния се обърна да му помогне и видя как покривът се изду, после рухна по цялата дължина на коридора в порой от разтрошено дърво и плочи. Дордоверците забравиха за гонитбата, закриваха главите си с ръце и тичаха назад, за да не ги затиснат срутените отломки.

Парче от греда удари Незнайния по рамото, докато се навеждаше да вдигне проснатия маг. Вятър, какъвто не бе виждал и чувал досега, го събори по корем и лицето му се озова до главата на Дензър.

- Какво е това?!

- Лиана - изломоти магът през зъби, в устата му се стичаше кръв от носа. - Ериан трябва да я обгърне с щит. Тя придърпва цялата мана в себе си и не може да я... задържи. Заведете Ериан и Лиана в кухнята при Ал-Дречар.

Незнайния разбра какво се иска от него.

- Дарик, помогни!

- Не! - кресна пълководецът в ухото му. - Искам да намеря Рен. Не мога да я зарежа в тази стихия.

Той изтича към вратата, за да се измъкне в градината.

Незнайния изправи Дензър и се обърна. Аеб се бореше с вятъра, за да стигне до залата. Незнайния се затътри подире му, извръщаше се, за да опази лицето си от урагана, и спираше с едната си ръка летящите насреща парчета мазилка.

Вътре шумът беше още по-смазващ.

„Аеб, дано мислите ми стигат до теб. Трябва да заведете Ериан и момичето при Ал-Дречар.“

Аеб се огледа и кимна. В същия миг други Закрилници пропълзяха през залата. Един прегърна Лиана с огромната си ръка, други двама вдигнаха Ериан. Зад Незнайния прегърбени и наведени дордоверци се мъчеха да преборят вятъра, влачеха крака между парчетата и убитите си съратници .Лиана даваше още малко време на онези, които я защитаваха, но изписаната по лицето ѝ болка беше ясен знак, че това разкъсва ума ѝ.

40

Кухнята беше като оазис на спокойствието, но запазването му довършваше Ал-Дречар твърде бързо. Трите седяха в леглата си, сплели пръсти, техният щит се разпростираше, но стигаше само отвъд масата в средата на стаята. Зад щита маната вилнееше. Всички незакрепени предмети се разбиха в стените или в щита. Пръскаха се чаши, столове се надробяваха на трески, дори масата се бе плъзнала към тях и щеше да ги смаже, но я спряха навреме.

Ефимер се бореше да стигне до Лиана със съзнанието си, да я опази, да уталожи страха ѝ. Но момичето беше прекалено далеч, а и нямаше връщане назад. Сега беше времето Ериан да стори каквото е нужно, иначе щеше да закъснее безвъзвратно.

Вратата към залата се отвори с трясък. Пазещият я Закрил- ник понечи да удари, но видя какво става и се наведе да завлече вътре Хирад и Илкар. Пак затвори зад тях и се изправи невъзмутим. Вихрушката дърпаше дрехите му, защото стоеше при самата граница на щита.

- Къде е тя, Ефи? - изохка Мириъл. - Няма да издържим дълго.

- Отвън - дрезгаво се обади Хирад. - И двете още са отвън.

Сведе поглед към Илкар. За щастие елфът дишаше и варваринът се хвърли към вратата.

- Побързай, Хирад - примоли се Ефимер.

Нямаше нужда. Закрилник, носещ Лиана, едва не падна в ръцете му, но се просна под щита и воят, трясъците и къртенето секнаха, сякаш някой спусна завеса. Щитът спря маната, вливаща се в Лиана, чието съзнание още не бе добило толкова опит, че да се изплъзне от магическата им мрежа.

Навън се чу тропот, в порутената къща се разнесоха нови заповеди - явно оцелелите дордоверци се събираха за последна атака. Незнайния се дотътри през вратата с Аеб, който крепеше и него, и Дензър. Веднага след тях влязоха двамата Закрилници с Ериан.

Изтезаваният от демони Закрилник лежеше мъртъв на пода, убит от свой събрат. За душата му това бе избавление.

- Преградете вратата - каза Незнайния. - Времето ни изтича.

- Сега, Ериан - смънка Дензър. - Сбогом, любима!

Той изпълзя при нея, тя замаяно се подпря на длани. Двамата се вторачиха в Лиана, изпружена вдървено в ръцете на Закрил ника, който я бе измъкнал.

- Остави я и ни отбранявай - рече му Дензър.

- Както заповядаш, магистре.

- Ериан - благо промълви Ефимер, - знаеш какво да правиш.

Ериан кимна, прегърна детето си, облегна се на Дензър и се подготви да проникне в Единството, без да забравя нито за миг, че няма да се завърне.

* * *

Дарик се прокрадваше бързо към градината, като внимаваше главата му да не се подава над первазите на прозорците. Прикриваше се в дълбоките сенки, хвърляни от догарящите дървета. В тишината след буйството на маната ушите му долавяха всеки звук. Зад него крещяха дордоверци, но отпред не се чуваше нищо. Измъкна се в обхванатия от пожара двор и изтича покрай стена, съборена от краткия, но опустошителен ураган.

Пробягваше от сянка в сянка, вече бе видял овъглените сгърчени трупове на четирима магове и един елф. Вдясно от него още дордоверски войници се бяха устремили по останалия без покрив коридор към балната зала. Твърде много войници... Макар че в кухнята имаше Закрилници и Гарваните щяха да се присъединят към тях, враговете неминуемо щяха да надделеят.

Дарик се премести към южната врата. Още петима мъртви магове, повалени от стрели или заклани. Дарик клекна при последния и се огледа. Поне един елф бе останал жив, за да свърши тази работа с ножа си.

Дебнеше за каквото и да е движение, когато усети връх на стрела зад ухото си.

- Тепърва трябва да те уча, не ставаш за съгледвач - поклати глава Рен и отпусна лъка. - Какво търсиш тук?

Дарик се обърна. Зад нея стоеше елф. Дясната ѝ буза бе обгорена лошо, от дълбоко порязване до лявото ѝ ухо се стичаше кръв. Ренерей трепереше.

- Теб - каза ѝ пълководецът. - Дордоверците стигнаха до последната ни позиция. Гарваните няма да ги отблъскват още дълго. Трябва да помогнем. Сещаш ли се за нещо?

- Имам една идея - кимна тя.

* * *

Незнайния издърпа масата и широкият ѝ плот закри изцяло едната врата на кухнята. Двама от оцелелите шестима Закрилници затиснаха масата с телата си и оставиха на дордоверците единствена възможност да нападнат от трапезарията. Враговете не се помайваха.

Удар след удар цепеха дъските. Гарваните и Закрилниците чакаха. Дробовете на варварина сякаш щяха да се пръснат. Кожата на главата му смъдеше, откакто го халоса парче мазилка. Но зад него Ериан жертваше живота си за своето дете и той беше готов да постъпи като нея, за да ѝ даде време да изпълни дълга си. До него връх на меч почукваше по напуканите каменни плочи. Хирад срещна непреклонния поглед на Незнайния и попита:

- Готов ли си за това?

- А ти как мислиш?

- Какво стана с Дарик?

- Викна ми, че щял да потърси Ренерей. Добре прави, защото той я изпрати в градината.

- Аха... - проточи варваринът. - От него ще излезе чудесен Гарван.

- Ако остане жив, в което се съмнявам.

Почукването спря. Незнайния чакаше с Аеб отляво и Хирад отдясно, другите Закрилници се наредиха до тях. Дордоверците разбиха вратата и нахълтаха.

* * *

Дарик, Рен и Аронаар от Гилдията минаха припряно през смущаващо пустото преддверие и стигнаха до главния вход. Внимаваха да не се подхлъзнат в локвите кръв между безредно нападалите трупове. Откъм кухнята вече се чуваха шумовете на ожесточено сражение.

Ренерей вдигна ръка и двамата мъже спряха.

- Ето го под дърветата отсреща. Тъкмо това очаквах от страхливеца.

Дарик се вгледа и различи Вулдарок. Около него бяха трима магове и двама войници. Седеше удобно, явно равнодушен към гибелта на толкова много хора по негова воля, и чакаше всичко да свърши.

- Вие вижте сметката на маговете - каза Дарик. - И се постарайте Вулдарок да няма време за заклинание. Аз ще се заема с войниците.

- И двамата ли?

- Няма да е труд но.

- Чакай тук - кимна Ренерей.

Тя и Аронаар безшумно се плъзнаха встрани от входа и веднага се скриха в храстите. Дарик не виждаше други врагове наблизо, но зад Вулдарок имаше гъсталак. Успокояваше се, че зорките очи на елфите са открили всички дордоверци наоколо.

Провери дали острието на меча му не е нащърбено и впери поглед напред. Вулдарок говореше с друг маг, който посочи към брега. Отляво се чу птиче чуруликане, изсъскаха тетиви и двама магове тупнаха на земята със стрели в очите.

Дарик изтича с вик, който отвлече вниманието на Вулдарок в решителния миг. Доближаваше враговете стремително и войниците му се изпречиха, докато Вулдарок и другият маг започваха заклинанията си. Тетивите изсвистяха повторно, тлъстият Господар на Кулата в Дордовер кресна - в ръката му под рамото се заби стрела. Магът до него нямаше такъв късмет.

Дарик замахна в движение към първия войник, който неумело отби удара и изтърва меча си. На следващата крачка пъл- ководецът влезе в схватка с втория - уплашен младеж, който не беше готов да се бие. Дарик не го съжали. Метна поглед към първия, който се наведе да си вземе оръжието. Доближи другия, заби меча в корема му, бутна тялото с крак и със завъртане раздра гърдите на изправилия се. Войникът се стовари по гръб, притиснал кървящата рана по ребрата си. Дарик застана над него и го промуши в сърцето.

Рен вече държеше кинжал до гърлото на Вулдарок, а Аронаар оглеждаше двора, сложил нова стрела на лъка си.

Тримата бързо поведоха мага към къщата.

- Ще си платиш за това, Дарик! - закани се Вулдарок. - Не само дезертьор, но и предател. Лично ще се погрижа да те обесят.

Дарик стисна ранената му ръка и магът изхленчи.

- Дебелако, още една дума и ще ти източа кръвта тук - процеди пълководецът. - Твоят гнусен сговор с Черните криле ни навлече всичко това. Сега ще ми се подчиняваш, разбра ли?

Дарик виждаше, че магът се страхува, от челото му капеше пот. За да го сплаши по-силно, завъртя стърчащата от ръката му стрела. Вулдарок изквича.

- Питам разбра ли?

Дебелакът кимна. Вървяха бързо по коридора между труповете и останките от покрива, с всяка крачка звуците на битката се засилваха. Дарик държеше меча си до шията на Вулдарок, Ренерей и Аронаар бяха отпред. Доближиха балната зала, зад прага лежаха мъртви Закрилници и стенещи магове от Дор- довер.

- Аронаар, пази тук да не се опомнят - заповяда Дарик. - Хайде, Рен, да сложим край на това.

* * *

Ериан се плъзна внимателно над съзнанието на Лиана, долови напрежението и болката и полека ги заличи. Проникна по-дълбоко и намери ядрото на магията, където маната се гърчеше и пулсираше. Проследи Пипалата, усукани около тялото на дъщеря ѝ - те изсмукваха силите на Лиана и я убиваха. Пресегна се да отскубне първите, но те я шибнаха като бичове и умът ѝ се размъти за миг.

Опомни се и пак ги доближи. Помнеше думите от предсказанието: „Майката ще потуши унищожението отвътре, като отвори съзнанието си за него и сама приеме смъртта, която е предречена за Невинната. Защото за да не бъде погубена Невинната, несъмнено тази участ е отредена за майката.“

Нещо чудовищно задушаваше съзнанието на нейното дете, впито в ядрото му. Поглъщаше маната и изчерпваше жизнеността, за да натрупа още мощ. То беше жива сила с един-единствен стремеж - смъртта на своята носителка. В Дордовер я бяха пробудили и Лиана неволно я подхранваше. Дори Ал-Дречар се оказаха твърде немощни, за да предпазят дъщеря ѝ от самата нея. Лиана чезнеше бързо. С последния изблик на гняв даде такова могъщество на чудовището, че то изтръгваше духа на малкото, момиче.

Ериан насочи съзнанието и запасите си от мана и пропадна надолу, където чудовището сякаш разпери лапи с остри нокти, за да я посрещне.

„Недей, мамо.“

„Лиана?“

„Не бива да влизаш там. Това нещо е лошо.“

„Но то е в теб, милата ми, трябва да го премахна, иначе ще умреш.“

„Ако влезеш, ще убие и теб.“

„Знам, скъпа. Но аз завинаги ще остана в теб, ще ти помагам, докато растеш.“

„Няма, защото ще си мъртва.“

Ериан почувства риданията на Лиана, докато упорито проникваше навътре.

„Има друг път.“

Ериан замря. Веднага разпозна другия ум.

„Ефимер, махни се от съзнанието на моето дете.“

„Ериан, нима нищо не си разбрала? Това не е съзнанието на твоето дете. Това е съзнанието на Единството. Сътворено от всички ни в маната.“

„Какви ги говориш?!“

„Единството не е подобно на магията в Школите. То има своя форма. Пробудиш ли веднъж тази цялост, тя се слива със съзнанието на мага, за да донесе хармония. Сега целостта е будна, ала не може да се задържи.“

„Но защо?“ Ериан се обърка за миг преди значението на последните думи да я смрази. „Не я карай да страда, дърта вещице, иначе ще те убия със собствените си ръце, кълна се в боговете.“

„Лиана вече е безчувствена за болката. Тялото ѝ е твърде незряло, за да носи това, което бе пробудено. Опитахме се да я научим, да укрепим силата ѝ. Тя не може да понесе съзнанието на Единството.“

„Аз мога да я спася. Тинджата го е написал недвусмислено. Махни се и ме остави да направя каквото е нужно.“

„Сбъркал е, защото се е заблудил в тълкуването на признаците. Ти си тук, защото си майка на детето. И защото само ти си толкова свързана с нея, че Единството да се съхрани, щом Невинната не може да запази живота си. Ето какво правеше, когато отваряше съзнанието си за Единството. Надявах се, че разбираш.“

„Какво има да разбирам?“

„О, Ериан, отворихме ти пътя към съзнанието на Лиана не за да я спасиш...“

* * *

Хирад с мъка блокира удара, върхът на меча остави на дясната му буза драскотина като огледално отражение на онази, която вече кървеше на лявата. Метна се напред и изненада с пъргавината си дордовереца, който стреснато отскочи назад и вдигна оръжието странично пред тялото си, за да се предпази.

Зад него се тълпяха още мнозина, но Гарваните вече нямаше къде да отстъпват. Дензър и Илкар не можеха да направят нищо и без тяхната подкрепа умората налягаше варварина. До него Незнайния сумтеше при всяко движение. Още един от Закрилниците бе повален, Аеб и други двама - ранени, но дордоверците се редуваха пред вратата, когато позволяваха миг на затишие. Запазваха силите си и чакаха да изтощят докрай защитниците.

Хирад потърси пролука и замахна нагоре, войникът изви торса си назад и реши, че има сгоден случай. Налетя, но варваринът приклекна и вражеското острие разсече само въздуха над главата му. Хирад подскочи и докато дордоверецът още беше наведен, заби меча в гърба му и се дръпна. Пак се мъчеше да погледне над главите на първите, да преброи колко врагове оставаха. Твърде много, дяволите ги взели. Твърде много.

- Незнаен?

- Продължавай - отговори приятелят му въпреки накъсаното си дишане, но в гласа му напираше безнадеждност. - Не губи вяра.

Брадвата на Аеб се впи в нагръдната броня на войник, който отлетя към напиращите зад него. Поредният, който се изпречи срещу Хирад, загуби равновесие и варваринът не пропусна мига - разпори гърлото му и бликна кървав фонтан. Протегнаха се ръце, които незабавно издърпаха поваления назад, за да заеме друг мястото му.

Все някой трябваше да се откаже. Хирад, с изтръпващи ръце и огън в дробовете, се зарече, че няма да е той.

* * *

Дарик нямаше намерение да губи време. Озоваха се зад гърбовете на дордоверците, които нападаха неумолимо. Виждаше размахания меч на Хирад, но знаеше как би завършило сражението - със смъртта на неговите приятели.

- Отзови ги!

Вулдарок мълчеше.

- Рен, май трябва да привлечем вниманието им. Стреляй, докато благоволят да те забележат.

Елфидата въздъхна, опъна тетивата и прати стрелата в шията на войник, който се блъсна в гърбовете на скупчените отпред.

- Отзови ги! - повтори Дарик. Мечът натисна по-силно, сво бодната му ръка пак хвана стрелата в мишницата на Вулдарок. - Умрат ли приятелите ми, умираш и ти. Имаш думата ми.

Рен пусна тетивата още веднъж, свлече се втори войник и дордоверците в задните редици се обърнаха. Някои се хвърлиха към новата заплаха. Рен веднага сложи нова стрела на тетивата, лъкът се огъна. Дарик опря върха на меча в гушата на старшия маг и размаха ръка да ги отпъди.

- Твой ред е, дебелако - прошепна на Вулдарок. - Или всички ще живеем, или всички ще умрем. Избирай.

* * *

Хирад забеляза раздвижването в задните редици на враговете, но не виждаше каква е причината. Мнозина се отдръпнаха от вратата на кухнята и вместо да насърчават онези, които се сражаваха, виковете им прозвучаха стъписано. Натискът отслабна.

- Напред, Гарвани! - кресна варваринът и макар че само Незнайния беше до него, Закрилниците налетяха с тях.

Хирад стовари меча по ризницата на войник и му изкара въздуха от дробовете. Противникът не успя да завърти острието и след миг варваринът му разпори корема. Незнайния замахна над глава, издрънча шлем и жертвата се олюля, а брадвата на Аеб изсвири привично и отнесе гръкляна на трети дордоверец.

Отпред отекна кратък вик. На Хирад му се причу, че е заповед да прекратят атаката. Войниците наистина отстъпиха. Понечи да ги доближи отново, но го сепна гласът на Дарик:

- Стой!

Озадачен, варваринът направи крачка назад.

- Спрете - изрече и Незнайния.

Закрилниците се заковаха на място. Войниците се сбутаха при отсрещната стена на трапезарията. Все още бяха поне двайсетина. Задъхан и препотен, Хирад се радваше на отдиха. Видя ги да се отдръпват и между тях минаха Вулдарок, Дарик, опрял меч в шията му, и Рен, готова да стреля с лъка.

Варваринът се ухили и отвори уста, но Ериан се свести с див крясък.

Тя се изтръгна от съзнанието на Лиана, готова да убива. Трябваше да предупреди Дензър. Но пипалата я улавяха и дърпаха, с всеки удар на сърцето чудовището проникваше в нея и оставяше Лиана на смъртта. То бе поддържало живота ѝ само докато натрупа сила от нея като същински паразит. Сега я захвърляше, за да има нова носителка. Ал-Дречар не биха позволили да загубят онова, което подклаждаха у дъщеря ѝ, и го прехвърляха в по-способната да го понесе. То щеше да се срасне безупречно с Ериан.

Тя се пробуждаше с яростни усилия, бореше се с впитото в нея чудовище, което нахлуваше в съзнанието ѝ с обещания за чудеса, за могъщество. Нищо не я трогваше. Искаше детето ѝ да живее.

Очите ѝ се ококориха, сърцето блъскаше като чук в гърдите ѝ. Сведе глава към Лиана. Толкова неподвижна... От гърлото ѝ се изтръгна писък, започна да разтрива ръцете на дъщеря си, гърдите и гърба ѝ, подканяше я да диша, молеше се на сърцето йда бие.

Сякаш отдалеч чуваше виковете и риданията на Дензър. Главата ѝ кънтеше оглушително. Положи Лиана на пода, отърси се от дърпащите я ръце и започна да вдъхва въздух в дробовете на дъщеря си.

Но чуваше само грохота в главата си и шепота, че е закъсняла. Бавно вдигна глава, приглади кичурите встрани от прекрасното лице на момичето, видя сълзите си по детските бузи и плъзна пръсти по синеещите устни.

- Горкото ми момиченце...

Ръцете на Дензър се обвиха около нея. Сега тишината притисна ушите ѝ, тътенът заглъхна.

- Пусни ме - промълви тя спокойно.

Той отпусна ръце. Ериан измъкна кинжала си още докато скачаше напред и неистово го заби в гърдите на Ефимер.

- Убийца! - виеше Ериан. - Убийца!

Други, силни ръце я издърпаха назад, но тя продължаваше.

- Вие я убихте, мръсници! - беснееше пред двете живи Ал- Дречар. - Кучки гнусни, убихте я!

Почти се отскубна, но още пръсти притиснаха ръцете ѝ надолу и измъкнаха кинжала. Лицето на Дензър се появи пред нейното, той я притисна към треперещите си рамене.

- Убиха детенцето ми... - прошепна Ериан.

После имаше само тъма.

Хирад се тресеше неудържимо. Нищо не проумяваше. Лиана лежеше мъртва на пода в кухнята, Ериан намушка незнайно колко пъти Ефимер, а другите Ал-Дречар гледаха, твърде стъписани или слаби да направят нещо. Незнайния хвана Ериан и Аеб ѝ взе ножа.

Хирад въртеше глава, замрял с окървавения меч в ръката. Илкар седеше превит, още не беше на себе си. Дарик бе довел Вулдарок при бранителите на къщата, а войниците от Дордовер стояха настрана, грижеха се за ранените си и плашливо поглеждаха Закрилниците - единствените, които не бяха загубили бойния си дух.

Варваринът едва дишаше. Седнал с Ериан в скута си, Дензър плачеше, сляп за всички наоколо. Хирад се обърна към Дарик, който още заплашваше Вулдарок с меча си.

- Благодаря ти - успя да смънка, макар че беше съкрушен от пълния провал.

Пълководецът сви рамене. В трапезарията дордоверците мълчаха сащисано под прицела на Рен и Аронаар, който бе дошъл от залата.

- Май няма за какво - промълви генералът.

Хирад тръсна глава. Пак се взря в застиналото телце на Лиана, после и в страшно накълцания труп на Ефимер. Мириъл и Клирес бяха затворили очи, всяка отпуснала длан върху ръка на мъртвата им посестрима.

Вулдарок се прокашля.

- Имаш ли нещо против да махнеш това от мен? - посочи меча на Дарик. - По причини, очевидни за всички, вече не представлявам заплаха за вас.

- Хирад? - питащо изрече Дарик.

- Все ми е тая - отсече варваринът. - Щом не можем да го убием, защо да не го пуснем?

Дарик прибра меча и Вулдарок си отдъхна.

Варваринът се взря в Незнайния, който не отделяше поглед от тялото на детето.

- Незнаен...

- Всичко беше напразно. Нещастното дребосъче! Изобщо не е имало надежда за нея.

- Но ние бяхме длъжни да опитаме - утеши го Хирад.

- Била е обречена от самото начало, нали? - Незнайния посочи Ал-Дречар. - Те са знаели.

- И сега какво?

Незнайния го погледна с овлажнелите си очи.

- Първо, предлагам оцелелите от Дордовер да приберат ранените си, да погребат мъртвите и да си тръгнат. Битката свърши. После... откъде да знам?

Варваринът долови движение и се извъртя рязко. Още един човек, ако можеше да бъде наречен така, разбута дордоверците, струпани около вратата на кухнята. Притискаше длан до главата си, от която капеше кръв. Трудно се задържаше прав, кръв се процеждаше и под зле направената превръзка на крака му. Гледаше замаяно.

- Селик! - изсъска Хирад и вдигна меча си. - Ето един, който не заслужава да напусне жив острова. Защитавай се. Омраз- но ми е да съсичам невъоръжени противници.

Селик измъкна своя меч от ножницата и с жест подкани войниците да се отместят. Кимна на варварина.

- Струва си да те довърша.

Но Незнайния застана между тях с лице към приятеля си.

- Не, Хирад. След края на сражението би било убийство.

Кръвта на варварина кипна от желанието да повали Селик, но Незнайния задържа погледа му и напомни с равен глас:

- Хирад, имаме кодекс.

- Така си е - промърмори варваринът, прибра меча и посочи Селик. - Някой ден Незнайния няма да е наблизо. Ще чакам. Спомняй си за това всяка сутрин, щом отвориш очи.

Селик се изхрачи на пода в трапезарията.

- Чест... Тя ще ти навлече смъртта, Хирад. Ей, Вулдарок, кога си тръгваме от този скапан остров?

* * *

- Хирад, ела да се поразходим - помоли Незнайния.

Твърде много промени бяха настъпили до края на следобеда. Останките от отряда на Дордовер откараха на корабите своите ранени и Селик. Не се знаеше дали Ловецът на вещери ще пристигне жив в Балея. Хирад се надяваше маговете от Дордовер да го пощадят. Искаше за себе си удоволствието да го убие.

Илкар пак седеше при Троун, чието състояние оставаше загадка. Скоро щяха да го събудят и да научат дали в тялото, още напомнящо за вълка, е надделял човекът.

Дензър изнесе Ериан под меките лъчи на слънцето на полянка до една от древните гробници. Тя спеше под въздействието на Топъл лек. Заклинанието нямаше да облекчи скръбта ѝ, но даваше отдих на тялото. Дарик се щураше сам някъде и несъмнено предъвкваше пропуските в тактиката си, питаше се не е ли могъл да измисли нещо друго. Шестимата оцелели Закрилници, сред тях и Аеб, се бяха уединили другаде за церемонията, с която изпращаха душите на събратята си.

Незнайния накуцваше до Хирад през развалините на къщата, после по пътеката към брега.

- Как мислиш, тя ще издържи ли? - изрече накрая. - Всъщност питам се и за двамата... За всеки е съкрушителен удар на съдбата да загуби дете, но на Ериан ѝ се случи два пъти. Първо близнаците, сега Лиана...

- Ще бъдем с нея.

Незнайния се усмихна невесело.

- Знам, но тя се нуждае от много повече. Представи си само - всичките ѝ деца мъртви. Духът ѝ - прекършен. Увереността ѝ в себе си като майка - пометена. Не ми се вярва някога да се примири с това. Лиана беше за нея всичко на този свят.

- Зависи от Дензър, нали? - обади се Хирад. - Само той може истински да сподели мъката ѝ, да я разбере, да ѝ вдъхне вяра.

- И той се нуждае от помощта ни. Тежки времена ни чакат. Най-лоши ще бъдат за Ериан и Дензър, но и ние трябва да бъдем безкрайно търпеливи. Отнася се и за теб.

- Схванах намека - кимна варваринът.

Хирад забелязваше отнесения поглед на Незнайния. Каза си, че го е помолил да излязат не само за да му напомни, че трябва да си укротява нрава.

- Изплюй камъчето - настоя след малко.

- Можеш ли да почувстваш онези, които се нуждаят най-мно- го от теб?

- Какво искаш да кажеш?

- Знаеш ли дълбоко в душата си, че са живи и те чакат? - обясни Незнайния.

Варваринът вдигна рамене.

- Май е така. Като се заговорихме за това, ако Ша-Каан беше мъртъв, щях да знам.

- Значи не е умрял?

- Не е - завъртя глава Хирад. - Дори може да се порадва на жегата и влагата из тези острови. Ще си бъде като у дома.

- Дано.

- Мислиш за Диера и Джонас, нали?

Незнайния се подпря за малко на съборено от бурята дърво.

- Само искам да знам, че са добре.

- Скоро ще се прибереш.

- Няма да е скоро. Щеше да е скоро, ако бях при тях днес. Още сега.

Хирад пак закрачи, чуваше как левият крак на грамадния мъж се провлачва леко зад него.

- Очакваше ли да ги почувстваш в душата си? - попита по някое време.

- Ами да. Глупаво, нали?

- Изобщо не е глупаво. - Хирад обгърна раменете му с ръка. - С тях всичко е наред. Томас се е грижил за двамата през цялото време.

Завиха надясно и ботушите им заскриптяха по пясъка. Ми- риъл стоеше на брега заедно с Рен и гледаше морето. Обърна се, когато я доближиха.

- Е, Гарвани - каза им с глъхнещ от умората глас, - защо сте толкова навъсени?

- Не сме свикнали да се проваляме - отвърна Хирад.

- Да се проваляте ли? - повтори Мириъл. - Кой казва, че сте се провалили?

- Лиана е мъртва! - сопна се Незнайния. - Дойдохме да я спасим. Значи се провалихме.

- Разбирам как изглежда всичко във вашите очи. Разбирам и защо Ериан реагира така. И ние сме натъжени от загубата на двете ни посестрими. Но Лиана беше толкова необикновено дете, че всъщност никога няма да си отиде от света. Само тялото ѝ ще почива в земята.

- Какви ги приказваш? - озъби се Хирад. - Нали я убихте?

- Тя вече беше мъртва. Моля те да не се съмняваш в това.

- Трябва да убедиш Ериан, не нас - по-кротко каза варваринът.

- Знам. - Очите на Мириъл блеснаха от внезапен приток на бодрост. - Но и вие трябва да разберете, че не се провалихте. Напротив. Запомни думите ми - вие току-що дадохте спасителка на този свят. А светът ще се нуждае от спасителка, повярвай ми.

- Не проумявам - завъртя глава той.

Говоря за Ериан. Това, което сега носи в себе си, трябва да бъде опазено. За късмет дордоверците помислиха, че са постигнали целта си със смъртта на горката Лиана. Единството е сила и още не бива да позволим да изчезне от нашето измерение. Не ми е лесно да го опиша с достъпни за вас думи, но структурата на магията и измеренията е подложена на натиск, не се съчетава с естествената подредба на нещата и само Единството я поддържа. Докато структурата не се върне към нормалното, Единството остава жизненоважно за всички, дори и за онези, които виждат зло в него.

Хирад се мръщеше.

- Ако Ериан умре, светът ще умре с нея, тъй ли?

- О, няма съмнение, че ще възникне нова подредба, но хаосът, развихрен из Балея и между измеренията, би изглеждал страшен като края на света за онези, които го видят. Дано повярвате, че е несравнимо по-добре засега да поддържаме Единството живо.

- Аха, схванах - закима Хирад.

- Още не си, но и това ще се случи - усмихна се Мириъл. - А сега се питам дали двама младежи като вас ще могат да ме отнесат обратно в къщата. Много съм уморена.

- Младежи ли? - промърмори Хирад. - Незнаен, не се отнасяше за теб.

- Помниш ли какво ти казах за моя юмрук?

Вдигнаха старата елфида на сплетените си ръце и я понесоха по пътеката над брега.

Content

Джеймс Баркли
Детето на нощта
Хрониките на гарваните #3

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40