Крис Райън

Господари на войната

По време на война истината е толкова ценна, че трябва да й бъде осигурена охрана, съставена от лъжи.

Уинстън Чърчил

Бележка на автора

На 31 януари 1991 г., една седмица след като злочестото отделение Браво ДВЕ НУЛА беше разкрито, аз пресякох границата на Ирак и влязох в Сирия. Бях единственият, който не беше заловен жив, но се чувствах зле. Бях бягал в продължение на седем денонощия. Не се бях хранил от шест денонощия и не бях пил вода от три. Ноктите на пръстите на краката ми бяха опадали, покритите ми с мехури крака се бяха инфектирали и от тях течеше гной. Бях преминал през замърсени с ядрени отпадъци участъци и имах халюцинации. Но поне тук, в Сирия, бях в безопасност.

Или си мислех, че съм в безопасност.

Първите сирийци, на които попаднах, бяха селяни. Приготвяха закуската си на една печка пред малката си варосана каменна къща. Дадоха ми студена вода. Без тяхната доброта едва ли щях да оцелея.

Не говорех техния език, нито пък те — моя, но успях да им обясня, че трябва да се добера до най-близкия град. Един млад мъж ми помогна да стигна до него и в следващите няколко часа се запознах с другата страна на живота в Сирия. Наложи ми се да се спасявам от развилняла се тълпа от хора, които, изглежда, бяха решили да ме убият. Задържаха ме трима сирийски полицаи с нисък чин, които увериха хората, че ще бъда осъден на смърт. След като бях извървял около двеста мили пеша в Ирак, аз прекосих по-голямата част от Сирия с кола и стигнах до столицата й Дамаск. Там се озовах в централата на страховитата тайна полиция Мухабарат. Самото име беше в състояние да ужаси обикновените граждани на Сирия, тъй като Мухабарат беше известна с жестоките си изтезанията и често задържаните, които не й харесваха, просто изчезваха.

През 1991 г. обстановката в Сирия беше сложна и криеше много опасности. Оттогава изминаха двайсет години и според мен в момента опасностите са още по-големи. Излязох жив от полицията. Десетки хиляди жертви на сегашната гражданска война в Сирия нямаха моя късмет.

Историята, която следва, е основана на лични преживявания и на достоверна информация за страната, която, докато пиша тези редове, се превръща в едно от най-несигурните и опустошени от войната места в света. Някои части от нея не са приятни за четене. Не се извинявам за чувството, което те предизвикват. Във военните конфликти няма нищо очарователно. Те са грозни и ожесточени и онези, които страдат най-много от последиците им, не са политиците — за тях смъртните случаи не са нищо повече от статистика, а обикновените хора, намиращи се по средата, и войниците, изпратени да изпълняват заповедите на господарите на войната.

Крис Райън

Лондон, 2013 г.

Пролог

Родилно отделение, Болница „Ълстър“,

Дъндоналд, Северна Ирландия.

1989 г.

Ако не беше толкова смела, Сюзан Блек щеше да остане жива. Смелостта обаче винаги е била своеобразен хазарт. Човек никога не знае до какво ще доведе тя.

Сюзан лежеше в болничното легло, подпряна с възглавници. Лицето й беше уморено. Стаята беше най-обикновена, около десет на десет метра, но приятна. Върху дясната й ръка беше омотан маншет на апарат за кръвно налягане, а върху стената зад нощното шкафче от лявата страна на леглото й висеше ламиниран плакат. На него имаше сучещо бебе и надпис „Кърменето е най-доброто хранене". До краката й беше разположено бебешко креватче. Сюзан тихо пееше „Нани, бебе, нани“, докато люлееше в прегръдките си новороденото си бебе. Рехавите кичурчета коса на момченцето бяха залепнали върху главичката му. Беше ясно пролетно утро и ароматът на прясно окосена трева влизаше през отворения прозорец на първия етаж, до който една ленива пчела бръмчеше на фона на песента на Сюзан. Тя погледна към единия ъгъл на болничната стая. Съпругът й Саймън седеше там, кръстосал крака върху пода, заедно с по-големия им син Кайл. Петгодишното момченце оцветяваше рисунката си — възбудата от раждането на братчето му вече беше преминала и Саймън правеше всичко възможно, за да ангажира вниманието му.

На Сюзан й беше приятно да съзерцава семейството си. То й даваше надежда. Кайл беше наследил червеникаворусата й коса и сивите очи на баща си. Идеална смесица от ирландски и британски черти. Младата жена никога не беше обръщала внимание на сектантските предразсъдъци, с които беше белязан животът й. Нито тя, нито семейството й. Беше се запознала със Саймън в клуба по ръгби „Ню фордж“, където той играеше в отбора на северноирландската полиция, и Сюзан веднага се постара да му се хареса. Въобще не я интересуваха политическите разногласия. Разбира се, поради факта, че се беше омъжила за войник от Британската армия, на Фолс Роуд[1] тя вероятно щеше да бъде посрещана с обидни думи, които не би искала децата й да чуят. Но тъй като живееше в Олдършот, подобни истории бяха за нея само неприятен спомен. Беше дошла на гости у родителите си преди раждането на бебето, докато Саймън караше второто си шестмесечно назначение в Парашутния полк. Бебето обаче беше решило да се появи на белия свят по-рано.

Сюзан възнамеряваше да роди в Англия, без да разчита на подкрепата на съпруга си. Сега си мислеше, че понякога нещата се развиват по-добре от очакваното. Стисна по-силно вързопчето в ръцете си, докато Кайл заповядваше на баща си какви моливи да използва, за да оцвети картинката от комикса „Господари на вселената“. Малцина можеха да заповядват на Саймън Блек и синът им беше един от тях.

Саймън обаче изглеждаше разсеян. Тревожен. Беше сбръчкал чело и отнесено щракаше запалката „Зипо“ с инициалите му, която Сюзан му беше подарила за Коледа — ясен знак, че е нервен. Сюзан си мислеше, че би трябвало да бъде притеснена от начина, по който се чувстваше той. Защо съпругът й не се вълнуваше особено от раждането на бебето? Но тъй като действието на петидина, който лекарят й беше дал, още не беше преминало, умът й беше зает с други неща, като например ценната, крехка красота на детето в ръцете й.

Забеляза, че Саймън я гледа.

— Искаш ли вода? — попита я той.

Тя му се усмихна и кимна. Всъщност не беше жадна, но знаеше, че съпругът й не обича да стои, без да прави нищо. Той се приближи до нощното шкафче, върху което имаше кана с вода и чаша. Докато протягаше дясната си ръка, за да вземе каната, Сюзан зърна татуировката над китката му. Девизът на Парашутния полк, изписан с готически шрифт: Utrinque Paratus. Готов на всичко. Тя непрекъснато се шегуваше, че той наистина трябва да бъде готов на всичко, след като се е оженил за добра католичка. В отговор на шегата й той заявяваше, че в нея не остава нищо от добрата католичка, след като загасят осветлението.

При докосването си до чашата каната издрънча. В ъгъла на стаята се чуваше скърцането на молива на Кайл. Докато Саймън й подаваше чашата, след като пое бебето от нея, вратата на стаята се отвори.

— Сестрите не могат да стоят дълго далече от стаята, нали? — отбеляза Саймън с мекия си нюкасълски акцент. — Защото той е красавец като майка си. Надявам се и да е умен като нея.

Усмихна се на Сюзан, а после се намръщи, след като забеляза изражението й. Притисна бебето към гърдите си и се обърна рязко.

Очакваше да види сестра или акушерка. Те непрекъснато влизаха и излизаха, откакто се беше родило бебето. Човекът, който се появи на вратата, беше в стандартната зелена униформа на санитар. За разлика от санитарите обаче носеше черна балаклава[2], която покриваше цялото му лице с изключение на очите, и светлокафяви кожени ръкавици и държеше пистолет със заглушител.

Пчелата избръмча до отворения прозорец. Кайл, който нямаше представа какво се случва, продължаваше да драска с молива. Сюзан отвори уста, но от нея не излезе никакъв звук.

Мъжът се приближи до тях с вдигнат пистолет, като измина мълчаливо разстоянието между вратата и леглото. Застана до Сюзан и Саймън и сякаш се поколеба накъде да стреля. Очевидно искаше да се прицели в гърдите на Саймън, но бебето му пречеше и той насочи оръжието към главата му.

А после надолу към гърдите.

И отново към главата.

Ако стрелецът не се беше поколебал, преди да стреля, Саймън Блек щеше да умре веднага. Но Сюзан, макар и много слаба, се изправи и се хвърли към него. Не й стигнаха силите да го събори, а само успя да го блъсне.

— Мръсно копеле! — изсъска Саймън, когато куршумът отнесе част от лявото му слепоочие и строши каната зад гърба му.

Залитна назад, а кръвта, примесена с парченца кост, се разплиска върху плаката. Продължаваше да държи детето, докато се свличаше покрай нощното шкафче, а върху окървавената му глава се лееше вода. Стрелецът отново се прицели в него, приготвяйки се да го довърши.

В този момент Сюзан си спомни, че е чувала как една майка, чието дете попаднало под кола, успяла, благодарение на бушуващия във вените й адреналин, да повдигне колата и да го спаси. Дотогава не я беше приемала за истина. Сега обаче усети, че е изпълнена с подобна сила. Докато мъжът се канеше да стреля за втори път, тя отново се хвърли върху него и най-накрая успя да изпищи — от устата й излезе животински вой, изпълнен с ярост и ужас. Тялото и се стовари върху стрелеца и крайниците им се преплетоха.

Докато двамата падаха на пода, се чу вторият изстрел.

Беше омекотен не само от заглушителя, но и от отпуснатата след раждането плът на корема на Сюзан.

Настъпи тишина. Стрелецът лежеше неподвижно под тялото й. Пчелата беше излетяла през прозореца. Сюзан започна да се дави и от устата й изригна пяна, примесена с кръв.

Стрелецът отмести тялото й от себе си. Бебето се разплака и тънкото му, настойчиво гласче се сля с писъка на петгодишното момче. Докато стрелецът се изправяше на крака, Сюзан се обърна по гръб, притиснала с ръце корема си. Кръвта бликаше между пръстите й. Опита се да каже нещо, но започна да плюе кръв.

В този момент вратата се отвори рязко. На прага се появиха две сестри и замръзнаха на местата си. Стрелецът се огледа. Поколеба се за миг, взирайки се първо в окървавената жена на пода, а после в съпруга й. Саймън Блек продължаваше да лежи на пода до нощното шкафче, стиснал бебето в ръце. Върху едната страна на лицето му се беше размазала кръв, левият му крак трепереше, а очите му бяха ококорени.

Сестрите се разпищяха. В коридора настъпи суматоха. Стрелецът, чиито дрехи бяха покрити с кървави петна, се приближи бързо до прозореца, скочи от него на земята и побягна сред дърветата в парка на болницата.

След четирийсет и пет секунди, когато в стаята нахлуха петима служители от охраната, от него нямаше и следа.

В следващите минути в родилното отделение настана хаос. В коридора тичаха лекари и даваха инструкции, крещейки. Пристигнаха носилки. Една разтреперана сестра грабна бебето от ръцете на Саймън. Акушерката, която беше помагала при раждането, прегърна петгодишния Кайл, за да му попречи да види как слагат майка му и баща му върху носилките и ги карат към операционната. След като всички напуснаха стаята, тя наведе глава, ужасена от гледката, която напомняше на кланица. Едва не повърна, когато зърна плаката зад нощното шкафче с размазаните върху него червени петна.

Сюзан Блек лежеше в операционната под ярките светлини на лампите. Върху лицето й беше поставена кислородна маска, а чаршафите върху масата бяха изцапани с кръвта, капеща от раната й. До масата имаше стойка с банка с кръв, но на лекарите и сестрите от седемчленния екип, които се опитваха да спасят живота й, им беше ясно, че жената губи повече кръв, отколкото успяват да й прелеят. Единият от хирурзите изкрещя през маската:

— Нестабилна хемодинамика, налага се да прибегнем към лапаротомия.

След няколко минути той вече правеше разрез на около два сантиметра вдясно от раната. Докато скалпелът проникваше през кожата и мастната тъкан, звукът, който издаваше електрокардиографът, внезапно се ускори. Очите на Сюзан се отвориха. Коремът й се повдигна нагоре. Тялото й се скова. Линията върху екрана на кардиографа стана равна.

— Вазопресин! — изкрещя хирургът. — Вазопресин!

След няколко секунди едната от сестрите му подаде спринцовка, пълна с бистра течност, която той незабавно инжектира, надявайки се да овладее сърдечния арест.

Не последва никаква реакция.

Хирургът започна да масажира сърцето, като натискаше силно гръдната кост, точно над разреза. Линията върху екрана на апарата остана равна. Нямаше пулс.

Хирургът отстъпи назад. В далечината се чу вой на сирени. Погледна си часовника и каза:

— Час на смъртта: девет и петдесет и шест.

Опитвайки се безуспешно да прикрие гнева си, хирургът свали рязко маската, хвърли я на пода и излетя от операционната.

Пред вратата чакаше някакъв мъж. Дрехите му бяха смачкани. Беше с една глава по-висок от лекаря, с дълга до раменете коса и рошава брада. Лицето му беше мрачно. Скулите му бяха изпъкнали, а носът — леко крив.

— Какво става вътре? — попита той.

— Трябва да говорите с ръководството на болницата — отвърна лекарят и го отмина.

Мъжът го хвана за ръката. Стисна я здраво. Лекарят спря и погледна към ръката, която не му даваше възможност да продължи напред, а после вдигна очи към лицето на мъжа.

— Извинявайте — каза мъжът. — Аз съм… Името ми е Таф Дейвис. Приятел съм на семейството. Трябва да знам…

Говореше с едва забележим уелски акцент. Гласът му беше тревожен.

Лекарят поклати глава и отвърна:

— Съжалявам… Направихме всичко, което беше по силите ни. Раната беше ужасна. За първи път виждам подобно нещо. — Погледна в двете посоки на коридора.

— А аз съм виждал какво ли не.

От единия край на коридора се зададоха трима британски войници. Бяха с камуфлажни униформи и лекарят, който не се изненада от появата им, разпозна червените отличителни знаци на Парашутния полк върху раменете им. Единият от войниците се приближи до мъжа, който се беше представил като Таф Дейвис, и той веднага му подаде служебната си карта.

— Аз също служа в Полка — каза тихо. — Няма нужда да вдигаме шум, нали?

Войникът се намръщи. Изглеждаше изненадан.

— Изпратили са ви от Полка?

Таф поклати глава.

— Те са мои приятели. Дойдох да видя бебето. Разбраха ли в Палас баракс[3] за случилото се?

Войникът кимна мрачно.

Таф пусна ръката на лекаря и попита:

— Къде е Саймън?

— Съпругът?

Таф кимна.

— В съседната операционна — отвърна лекарят. — Не бих искал да ви давам надежди.

Наведе глава и се отдалечи по коридора.

След няколко секунди чу шум, който го накара да погледне през рамо. Таф Дейвис беше вдигнал един от пластмасовите столове, наредени от двете страни на коридора, и го беше запратил на пода. Войниците, очевидно разтревожени, се бяха отдалечили на безопасно разстояние от него. В момента той държеше главата си в ръце и се оглеждаше безпомощно с изкривено от болка лице. Лекарят беше виждал много хора, загубили любим човек. Веднага разбра, че Таф Дейвис е един от тях.

Коридорът се въртеше пред очите на Таф. Той едва се държеше на краката си. Вратата на операционната се отвори рязко. От нея вкупом излезе медицинският екип, бутайки носилка. Тялото върху носилката беше покрито със син чаршаф. Единият от войниците изпсува тихо. Върху мястото, където чаршафът се допираше до корема на трупа, имаше тъмно петно. Таф беше виждал толкова много мъртъвци, че му беше трудно да си спомни броя им. Самият той беше убивал хора. Труповете обаче винаги му изглеждаха различно. Някои от тях предизвикваха вцепенение у него.

Таф продължи да гледа след носилката, докато тя изчезна от погледа му. После заобиколи войниците и се отправи в посоката, която му беше показал лекарят. След няколко секунди стигна до съседната операционна. Две сестри бяха застанали на пет метра встрани от вратата й и разговаряха тихо, но млъкнаха, когато той се приближи до тях. Пред вратата имаше униформен полицай.

— Нещо ново? — попита Таф.

Полицаят поклати глава.

Дишайки тежко, Таф извади портфейла си. Показа военната си карта на полицая — върху нея под снимката му беше изписан личният му номер и кръвната му група.

— Приятел съм на семейството — обясни.

Полицаят кимна.

— Ако някой от медицинския персонал попита, кажете им това.

Двамата стояха смълчани пред операционната. Времето течеше бавно.

В 13:24 ч. един друг уморен хирург излезе от операционната. Кимна почтително на полицая, а после погледна въпросително Таф.

— Близък роднина?

— Нещо такова — отвърна Таф.

— Състоянието му е стабилно, но все още е критично. Куршумът е засегнал част от челния дял на мозъка. Успяхме да спрем вътрешния кръвоизлив. Мозъкът му обаче е сериозно увреден. Ще остане жив, но…

— Но какво? — попита Таф.

— Челният дял е отговорен за паметта, емоциите, езика, способността да се заучават нови неща. Може да се очаква пълна амнезия, а дори и прогресиращо умствено изоставане. Според мен в подобни случаи би било по-добре пациентът… — Лекарят млъкна. — Може би амнезията ще му бъде от полза — добави след малко. — Разбрах, че съпругата му починала?

Таф кимна.

— Проклети терористи! — гневно избухна лекарят. — Понякога си мисля, че трябва да прекарат няколко часа в болницата, за да видят какво причиняват на хората. — Вдигна уморено ръка към очите си. — Моля да ме извините.

— Няма нужда да ми се извинявате — отвърна Таф с равен, безжизнен глас. — Що се отнася до мен, аз смятам, че единственият добър терорист е мъртвият терорист. Може ли да го видя?

— Страхувам се, че все още е прекалено рано. След около час ще го преместят в интензивното отделение. Тогава ще говорите със сестрата. Съжалявам за загубата ви.

Лекарят се отдалечи, разтривайки тила си.

— Кайл! Кайл? Това съм аз. Чичо ти Таф.

Той, естествено, не беше чичо на Кайл, но му беше толкова близък, че едва ли имаше някаква разлика. Кайл беше в детската занималия, изобилстваща с ярки цветове. Върху пода й беше нарисувана играта „Змии и стълби“, а върху лавиците на едната й стена бяха наредени кутии с пъзели с облепени с тиксо ъгли. Пред него върху пода бяха наредени фигурките на героите от играта „Екшън мен“. Две жени, едната полицай, а другата социална работничка, бяха застанали в ъгъла на стаята и ги наблюдаваха мълчаливо.

— Как си, чедо? — попита Таф.

Беше очевидно, че Кайл не е добре. Очите му бяха кръвясали и по лицето му имаше драскотини от ноктите му. Обикновено момчето се радваше на Таф, който винаги му даваше по петдесет цента за бонбони. Но не и сега. Взе една фигурка и започна бавно да я удря в пода. Таф сложи ръка на китката му, но Кайл я дръпна и продължи да удря фигурката в пода. Все по-силно и по-силно. Все по-бързо и по-бързо. Едната ръка на фигурката се откачи от тялото й. Главата й се счупи. Социалната работничка се приближи до Таф и му показа с поглед, че трябва да излезе от стаята. Таф се изправи и тръгна към вратата. Когато стигна до нея, се обърна назад и видя, че жената беше обгърнала с ръка раменете на Кайл, но той продължаваше да удря фигурката в пода.

Пред стаята, в която преместиха Саймън, бяха застанали двама въоръжени полицаи с бронежилетки. Таф беше придружен от полицая, с когото беше разговарял пред операционната.

— Това е човекът, за когото ви казах, момчета.

Полицаите кимнаха учтиво на Таф и го пуснаха да влезе. Таф затвори внимателно вратата, погледна към Саймън и прошепна тихо:

— Господи! Изглеждаш ужасно!

Саймън наистина изглеждаше ужасно. Леглото му беше заобиколено от медицинска апаратура. От носа му излизаше пластмасова тръбичка, а в ръцете му бяха забити канюли. Изглеждаше в окаяно състояние по-скоро заради изражението, изписано върху лицето му, отколкото заради бръмчащите апарати, стойките с банките и страховито омотаните около главата му бинтове. Очите му бяха отворени, но не беше възможно да се разбере дали вижда. Устата му също беше отворена, а езикът му беше увиснал настрани и от края му капеше слюнка. Макар че беше в съзнание, не даде никакъв признак, че е забелязал присъствието на Таф.

Таф се надвеси над леглото и се взря в очите на приятеля си. Никаква реакция. Саймън с нищо не показа, че го е познал. Въпреки че върху екраните на апаратите бяха изписани жизнените му показатели, Таф провери пулса му. Беше слаб, но сърцето му продължаваше да бие. Погледна към китката му. Буквите на девиза на полка изглеждаха по-тъмни върху бледата му кожа.

Таф осъзна, че е започнал да диша като него. Бавно. Вратата се отвори. На прага й се появи жената с полицейската униформа, която беше видял в занималнята. Държеше за ръка момчето. Изчака до вратата Таф да приключи посещението си.

— Надявам се, че ме чуваш, приятел — изрече Таф достатъчно силно, за да стигнат думите му до Кайл и жената. — Съвсем скоро ще открием кучия син, който ти причини това. И когато го открием, той ще си плати. Дяволски съм сигурен, че ще си плати.

Саймън обаче не беше в състояние да му отговори. Продължаваше да се взира в пространството пред себе си. Апаратите, които поддържаха живота му, продължаваха да бръмчат.

Бебето спеше дълбоко в креватчето си. Таф го погледна. Някой му беше казал, че всички бебета приличат на бащите си — по този начин природата се грижела бащите им да не ги изоставят. Според него момченцето не приличаше нито на баща си, нито на майка си, а просто на новородено бебе. Новородените бебета му изглеждаха еднакви.

Спомни си за майка му и лицето му помръкна. Спомни си за Саймън, който вегетираше в болничното легло. Татуировката изплува в съзнанието му. Utrinque Paratus.

— Трябва винаги да бъдеш готов, чедо — прошепна Таф. — Наистина трябва винаги да бъдеш готов на всичко.

1

Двайсет и три години по-късно

— J'ai l'impression qu’on nous regarde[4] — каза Фатима.

В шест часа в делничните вечери старата жилищна сграда на улица Фобур Сент Антоан в Париж винаги миришеше по един и същ начин — на евтино месо, варено дълго на бавен огън, така че дори и костите да могат да се смачкат с вилица, и на подправки от Северна Африка. Самото месо едва ли беше подходящо за храна за животни, камо ли за хора. Подправките донякъде му придаваха вкус и ароматът им сякаш се беше просмукал в мръсните тухлени стени. В тази част на денонощието звуците в сградата също бяха едни и същи. Ревящи бебета. Гърмящи телевизори. Семейни скандали. Тази вечер не правеше изключение.

Фатима огледа стаята, която обитаваше със съпруга си Хаким и двете си дъщери близначки. Помещението беше около шест на четири метра и в него имаше двоен дюшек, поставен на пода, дървено бебешко креватче, паянтова маса с пластмасов плот и два стола. Единият му край беше пригоден за кухня — там нямаше нищо друго освен умивалник, бойлер и двоен електрически котлон. В тясната ниша вдясно от кухнята беше разположена ваната и тоалетната чиния. От кухнята и банята непрекъснато се носеше воня. Поради неизправност в канализацията, нечистотиите от умивалника в кухнята се отичаха в банята и гниеха. Бебетата плачеха. Непрекъснато. В повечето случаи бяха гладни. Понякога и на Фатима й се искаше да се разплаче. Хаким лежеше на дюшека по боксерки и фланелка и се взираше в тавана. С нищо не показваше, че е осъзнал думите й. Не беше сигурна дали въобще ги е чул.

Фатима се приближи до прозореца. Той гледаше към отворена в горния си край светлинна шахта, заемаща площ от около десет квадратни метра. От двете й страни имаше стаи, които служеха едновременно за спални и за всекидневни. Бетонните стени бяха покрити с петна от мухъл. Мръсните прозорци бяха отворени заради адската лятна жега.

С изключение на един. Фатима се взря в него. Дали наистина беше видяла червената светлинка зад стъклото?

Докато дърпаше протритата жилетка върху гърдите си, усети топлината на тялото на Хаким зад себе си. Той сложи ръце на раменете й. Фатима се обърна и му се усмихна. Той също й се усмихна.

— Je pense que j’ai peut-etre trouve un boulot[5] — изрече Хаким, опитвайки се да надвика близначките, които продължаваха да плачат.

— Наистина ли? — попита безучастно Фатима.

Двамата със съпруга си говореха на френски с алжирски акцент. Фатима отново застана до котлона, на който вареше месото, за да нахрани семейството си. Фатима и Хаким водеха този разговор по три пъти в седмицата и тя вече беше престанала да му вярва.

— Да, този човек… продава стари телефони на пазара… Каза ми, че си търси…

Гласът на Хаким заглъхна.

— Чудесно! — отвърна Фатима, докато разбъркваше месото в тенджерата. Пое си дълбоко въздух. — Хаким, може би трябва да се върнем.

— Къде?

— В Алжир. Роднините ни са там и…

— Не ставай глупава. Знаеш, че не мога да се върна.

Фатима се обърна с лице към него.

— Може би ще успеем да сменим самоличността си…

Видя, че Хаким беше изпаднал в гняв и паника, и млъкна.

— Искаш да отида в затвора? Това ли искаш? Знаеш какво става с хората, които попадат в затвора, нали? И сега животът ми е достатъчно скапан.

Бебетата се разплакаха още по-силно. Фатима си даваше сметка, че всеки момент двамата с Хаким ще се скарат и крясъците им ще огласят цялата сграда. Не биваше да го допуска, ето защо се приближи до съпруга си, хвана го за ръката, погледна го в очите и прошепна:

— Не, разбира се, че не искам това. — Обърна се към тенджерата, от която излизаше пара, и продължи: — Тази вечер не съм много гладна. Ще нахраним малките, а после и ти ще…

Тя млъкна. С крайчето на окото си отново зърна червената светлинка. Пое си дълбоко въздух и попита:

— Видя ли това?

Хаким обаче отново беше легнал на дюшека и дишаше дълбоко, опитвайки се да се успокои.

— Никой не ни наблюдава — отвърна той. — Никой не знае, че сме тук. Нахрани децата. Плачът им ме изнервя.

Фатима кимна. Хаким беше прав. Разбира се, че беше прав.

Но защо усещаше, че по тялото й пълзят студени тръпки, след като беше толкова горещо?

Насочи вниманието си към бебетата. Съпругът й отново се взря в тавана.

В стаята, която се намираше от другата страна на светлинната шахта точно срещу квартирата на Хаким и Фатима, беше тъмно и непоносимо горещо, понеже прозорецът беше затворен. В него имаше двама мъже: единият се казваше Хектор и беше рус, нисък и набит, с татуировка на британското знаме на ръката между лакътя и китката, а другият, чийто прякор беше „Скинър“ [6] — той самият вече рядко се сещаше за истинското си име, беше слаб, но мускулест. Застанал неподвижно, Хектор гледаше през монтирания върху триногата бинокъл към отсрещния прозорец.

— Мамка му! — измърмори той. — Потя се като Джими Савил[7] на детска площадка.

Последва тишина, нарушавана единствено от слабото пукане на цигарата „Житан“, от която Скинър дърпаше силно от време на време.

— Защо не загасиш тази скапана цигара, приятел? — попита раздразнено Хектор. — Все едно сме насочили фенерче към тях. Сигурен съм, че жената току-що погледна право към нас.

Скинър изсумтя и дръпна от цигарата, преди да отговори.

— Така или иначе само си губим времето тук — каза със силен кокни акцент, който не беше толкова груб, колкото акцента на Хектор. — Можем да се справим с този кретен и в сънно състояние.

Хектор се отдалечи от бинокъла и наведе глава. Скинър беше прав. Алжиреца, когото наблюдаваха, едва ли беше Карлос Чакала[8]. По-скоро беше Карлос Глупака.

— Колкото по-скоро установим контакт с него — продължи Скинър, — толкова по-бързо ще се измъкнем от този коптор. Според мен трябва да го направим още утре сутринта.

Хектор погледна през рамо. Различи силуета на Скинър, отпуснат лениво на стола до вратата, и червената точка на цигарата му, докато я приближаваше към устата си. Огънчето й освети обръснатата му глава, изпъкналата адамова ябълка, татуировката, която се показваше от деколтето на тениската му.

Скинър беше прав. Работата беше проста. Хектор беше абсолютно сигурен, че няма да му липсва задушната стая. Наблюдението винаги беше най-неприятната част. Погледна отново през бинокъла, а после се обърна към Скинър и каза:

— Дай ми една цигара. — Скинър му подхвърли цигарата. — Ще го направим утре — добави. — Сега доволен ли си?

Скинър изсумтя отново и дръпна от цигарата си.

В осем и петнайсет на следващата сутрин Хаким остави съпругата си и децата в квартирата и излезе. Децата продължаваха да плачат — не бяха спирали през цялата нощ. Трябваше да се махне оттам. Слезе на долната площадка и влезе в общата тоалетна. Тя представляваше тясно помещение с дупка на пода и без осветление, което в случая беше предимство, защото никой не я почистваше и стените и подът й бяха покрити с изсъхнали изпражнения. Хаким добави към тях още една купчинка, а после се спусна надолу по стълбището и излезе на улицата.

Вече беше станало горещо и от претъпканите с хора тротоари и натовареното движение въздухът беше още по-тежък. Тръгна към Бастилията, не защото имаше работа в тази посока, а просто за да върви нанякъде. Тази част на Париж беше оживена, пълна с магазини и лица на имигранти. Тъкмо затова я харесваше. Чертите му не правеха впечатление на никого. Отмина едно малко кафе, където сънародниците му имаха обичай да се събират на чаша силно кафе и да си спомнят миналото. Може би след време щеше да си намери приятели сред тях. Засега обаче му се налагаше да остане анонимен.

Продължи по улицата и влезе в друго заведение, където кафето беше евтино, ако човек го пиеше на бара, без да заема маса. Подаде едно евро — последните пари, които беше успял да скрие от Фатима. Беше преполовил чашата, когато усети, че някой е застанал зад него.

Погледна над ръба на чашата към прозореца зад бара. Мъжът беше нисък, набит, със силен слънчев загар, руса коса, лунички и утайка от кафе върху долната си устна. Носеше на гърба си сива раница. Сложи внимателно ръка върху лявото рамо на Хаким. Хаким се дръпна, сякаш го беше ударил ток. Кафето се разплиска върху дланта му.

— Хаким? — попита мъжът.

Говореше с акцент. Британец? Хаким не беше сигурен.

Обърна се бавно и хукна към вратата.

Щеше да успее да излезе на улицата, ако мъжът, който седеше до вратата, не го беше хванал за ръката. Мъжът беше с обръсната глава и изпъкнала адамова ябълка. И той, като другия, беше със силен слънчев загар. От начина, по който го стискаше с татуираната си ръка, беше очевидно, че е много силен. Хаким нямаше как да се освободи от хватката му, затова спря.

— Няма да ти направим нищо лошо — каза русият мъж на приличен френски. — Освен, ако не се опиташ да избягаш. Тогава моят приятел Скинър ще ти счупи шибаните крака.

Скинър мълчеше. Просто гледаше презрително Хаким.

— Да тръгваме — каза русият.

Кимна на Скинър, който избута грубо Хаким на улицата. Завиха надясно и подминаха сградата, в която живееше Хаким. Скинър продължаваше да го стиска за ръката и макар че привличаха погледите на минувачите, никой не му се притече на помощ. След двеста метра стигнаха до малък парк. Двама скитници седяха на една пейка в далечния му край и пиеха от бутилка без етикет. Останалите пейки бяха празни. Скинър блъсна Хаким към една от тях, без да го пуска, и седна вдясно от него. Русият мъж седна отляво, свали раницата от гърба си, сложи я на скута си и продължи да говори на френски, като гледаше право напред.

— Казваш се Хаким ал-Ашаба и си от Алжир. Влязъл си нелегално във Франция със съпругата си и двете си дъщери през Марсилия преди три месеца. Седмица преди това си бил арестуван, докато си паркирал една тойота „Корола“ с пълен с пластични експлозиви багажник пред сграда на правителството. Когато служител на разузнаването се е опитал да те задържи, си го ударил с юмрук. Той паднал и си наранил главата в бордюра на тротоара. Фатално, както се оказало впоследствие, но по този начин ти е дал възможност да избягаш.

Думите на русия мъж бяха като ковашки чукове. И отговаряха на истината. Хаким усети, че кожата му е станала хладна и влажна. Започна да трепери.

— Не исках да го убия — отвърна.

— Аха — каза русият. — Чу ли, Скинър? Не е искал да го убие. Добре. — Замълча за миг. — Не се притеснявай, Хаким, няма да те издадем. Освен, ако не…

Замълча отново и отвори раницата.

Съдържанието й накара Хаким да затаи дъх. Беше пълна с банкноти по петдесет евро. Мъжът вдигна няколко пачки, за да покаже, че под тях има още, и продължи:

— Няма да ти бъде лесно. Вече си бита карта за своите приятели терористи в Алжир. Те не искат да имат нищо общо с теб. Без работа си. Имаш семейство.

Хаким се взираше в празното пространство пред себе си.

Мъжът бавно затвори раницата и добави:

— Твоя е. Но при условие, че направиш нещо за нас.

Хаким примигна и попита:

— Какво?

Гласът му беше прегракнал.

Русият отново погледна право напред.

— Можеш ли да си служиш с пистолет?

Хаким поклати глава.

— Много е лесно. Ще стреляш само веднъж. А после всичко това — мъжът потупа раницата — ще бъде твое.

— Аз не съм убиец — прошепна Хаким.

— Убиец си, Хаким. Затова си се сврял в онази смърдяща стая със семейството си. Но, ако не проявяваш интерес.. — Мъжът сви рамене, изправи се на крака и каза на приятеля си на английски: — Хайде да тръгваме.

За първи път, след като излязоха от кафето, Скинър пусна ръката на Хаким. Стана от пейката и двамата мъже се отдалечиха.

— Чакайте! — извика след тях Хаким. И тъй като те продължаваха да вървят, той извика по-силно: — Чакайте!

След като се бяха отдалечили на петнайсет метра, мъжете спряха. Върнаха се обратно към пейката. Крачеха бавно и отпуснато и го гледаха надменно.

Хаким облиза сухите си устни.

— Кого трябва да застрелям?

— Един старец. Не е нужно да знаеш името му. Всяка сутрин в седем часа той излиза на разходка. Лесно ще се приближиш до него и после лесно ще избягаш. И както вече си се убедил, лесно ще можеш да се скриеш.

Потта върху кожата на Хаким отново се беше стоплила.

— След като всичко е толкова лесно, защо ти не го убиеш? — попита той.

— Поради същата причина, поради която не си почиствам сам тоалетната. Мога да си позволя да плащам на друг да го върши вместо мен.

— Първо трябва да ми дадете парите.

Гласът на Хаким пресекна.

— Не, приятел. Не става така. Ако си съгласен да се срещнем утре сутринта, ще забогатееш с десет хиляди евро. Ако не си…

Мъжът разпери ръце, за да покаже, че съжалява.

Настъпи тишина. Хаким се почувства така, сякаш някой беше изключил всички звуци. Не чуваше колите, преминаващи по близката улица, нито птиците в дърветата и прелитащия над главите им самолет. Чуваше само скърцането на зъбите си. И ударите на сърцето си.

— Десет хиляди? — попита.

Гласът му звучеше така, сякаш не излизаше от неговата уста.

Русият кимна и отвърна:

— В брой. Няма как да бъдат проследени.

Хаким си пое дълбоко въздух, стисна ръцете си в юмруци, за да скрие треперенето им и отвърна:

— Добре. — Сякаш някой друг изрече думата вместо него. — Добре. Ще го направя.

На сутринта заваля дъжд. Ситен, постоянен ръмеж, от който влагата стана още по-осезаема. Хектор вървеше в сумрака към улица Берже с мрачно изражение върху лицето. Вече беше огледал района, за да се увери, че в него няма наблюдателни камери, които да засекат срещата му с алжиреца. За по-сигурно беше покрил раницата с ярък оранжев калъф, който щеше да махне, за да не могат да го свържат с нея. Имаше обаче други неща, които биха могли да се объркат.

Ако дъждът не спреше, съществуваше вероятност старецът да измени на навика си и да се лиши от разходката. В този случай планът им щеше да се провали и щеше да им се наложи да останат по-дълго в Париж и Скинър щеше да изгуби търпение. На всяка цена трябваше да свършат работата и да се измъкнат, преди да е направил някоя глупост.

В седем без двайсет дъждът вече беше спрял. Когато стигна до „Кафе дез ами“, стъклените врати на заведението се затвориха, червената тента се прибра и той видя Хаким, облегнат на едно дърво. Младият алжирец също го видя и се изправи.

Хектор го поздрави, кимайки му с глава. Телефонът му избръмча в джоба на джинсите, но той не си направи труда да погледне съобщението, защото знаеше съдържанието му.

Хаким също му кимна.

От магазина до бордюра на тротоара бликна вода, примесена с пяна. Петдесет метра по-надолу по улицата един камион, с въртящи се на предната си част четки, миеше улицата, влачейки се бавно към тях. Двама мъже в зелени работни гащеризони метяха боклуците върху тротоара и ги избутваха към канализационната шахта. Освен тях на улицата нямаше други хора. Тази част на мръсния площад „Шатле“ все още не се беше събудила.

— Знае ли някой, че си тук?

— Не.

Хектор забеляза обточените с изсъхнала сол тъмни петна под мишниците на Хаким.

— Съпругата ти?

— Казах й, че излизам по работа… един човек, който продава мобилни телефони на пазара…

— Оръжието, което ще ти дам — прекъсна го Хектор, — ще бъде заредено, което означава, че само ще го насочиш и ще стреляш. Това е автоматичен пистолет. Трябва да продължиш да стреляш, докато се убедиш, че човекът е мъртъв, като просто натискаш спусъка. Най-важното е да бъдеш достатъчно близо до него. Тъй като досега не си използвал огнестрелно оръжие, може да не го уцелиш, ако не стреляш от упор. Разбираш ли какво ти казвам?

— Да — отвърна алжирецът.

Хектор видя как очите му се стрелнаха в двете посоки и за кратко се задържаха върху една тясна пряка улица. Несъмнено възнамеряваше да избяга по нея. Хаким погледна към раницата на Хектор и попита:

— Парите в нея ли са?

— Естествено.

Хектор понечи да му подаде раницата, но в последния момент я дръпна.

— Има една малка подробност — каза и бръкна в джоба на джинсите си. — Ти си умно момче. Сигурен съм, че не си способен да извършиш някоя глупост. Но ако си намислил нещо, например да избягаш с парите, преди да си свършил работата, или да предупредиш стареца, или въобще да се измъкнеш по някакъв начин, за всеки случай виж това.

Извади телефона, отключи го и отвори последното съобщение. То не съдържаше текст, а само една снимка. Чукна с пръст върху нея и тя изпълни дисплея.

Двамата мъже се взряха в снимката. Тя изобразяваше малка стая. На пода в единия й ъгъл се беше свила съпругата на Хаким и стискаше двете разплакани бебета. Лицето й се беше издължило от ужас. На преден план леко размазано, но определено насочено към Фатима и децата, се виждаше дуло на пистолет.

— Няма да им се случи нищо лошо — изрече тихо Хектор, — ако спазиш уговорката. Разбира се, ако не я спазиш… — Хектор прибра телефона в джоба си и се усмихна злобно на слисания Хаким. — Ако не я спазиш, Скинър може би ще постъпи грубо.

Хаким се взря в него с изпълнени с безсилна омраза очи, но той не му обърна внимание, погледна си часовника и продължи:

— Остават осем минути. Твоите черва ли къркорят? Трябваше да хапнеш нещо. Храната действа успокояващо. Поне при мен винаги е така.

Отново си погледна часовника. 06:55. Забеляза, че Хаким е започнал да се поти още по-обилно. Вдигна очи към прозореца на третия етаж на жилищната сграда на отсрещната страна на улицата. Някой дръпна пердетата. Точно навреме. Хектор погледна в двете посоки на улицата. Камионът вече беше на двайсет метра от тях. Звукът от двигателя му, примесен с шума от бръмчащите и свистящи четки, се чуваше все по-ясно. Двамата метачи се движеха успоредно на него. Бяха съсредоточени върху работата си и не обръщаха внимание на двамата мъже, които висяха пред кафето.

От другия край на улицата се приближаваше елегантно облечена жена, която говореше по мобилния си телефон. След няколко секунди ги отмина и Хектор долови аромата на парфюма й. Намръщи се, след като той беше заменен от смърдящия дъх на Хаким, и измърмори:

— Старецът ще се появи всеки момент. — Свали раницата от гърба си и махна оранжевия калъф. — Твоя е.

Треперейки, Хаким я преметна несръчно през рамо и каза:

— Тежка е.

— Това са много пари, приятел — отвърна Хектор — Много пари. — Извади от вътрешния джоб на якето си един полуавтоматичен пистолет Браунинг „Хай Пауър“. Хаким се втренчи в него. Скрит зад дървото от погледите на шофьора на камиона и на метачите, Хектор го зареди, подаде му го и добави на фона на шума от четките: — Ще ти е нужен само един, ако стреляш от достатъчно близко разстояние.

Хаким хвана неуверено оръжието с върховете на пръстите си. Докато отместваше ръката му, за да не бъде насочена към него, Хектор усети, че младият мъж трепери.

— Не забравяй, че Скинър държи в плен съпругата и децата ти. Никой от нас не иска да бъдат наранени.

Хаким преглътна силно и една струйка пот се плъзна по лицето му.

06:59. Вратата на жилищната сграда се отвори. През следващите няколко напрегнати секунди никой не се появи. А после много бавно един старец, определено от Средния изток, излезе на улицата, придружен от много по-млада от него жена. Раменете му бяха приведени. Подпираше се с бастун. Беше с къса прошарена брада, а главата му беше омотана с куфия на червени и бели квадратчета. Младата жена също беше от Средния изток, но беше облечена в дрехи по западна мода — с яркочервен пуловер — и беше удивително красива. Държеше свободната ръка на стареца и му помагаше да се придвижва напред.

Разстоянието между стареца и Хаким беше двайсет и пет метра.

— Това е той — каза Хектор. — Действай!

Хаким се поколеба и Хектор се притесни за миг, защото старецът и придружителката му се скриха зад един паркиран опел „Транзит“. Нима щяха да се качат на колата и да изчезнат? Извади телефона си и размаха снимката пред лицето на Хаким. Не му се наложи да прави нищо повече. Когато старецът и придружителката му се появиха иззад колата, Хаким тръгна нервно напред с преметната на гърба раница и отпуснат до бедрото пистолет. Нагази в течащата от магазина вода и си намокри обувките. Докато прекосяваше улицата, остави мокри следи.

Стигна до стареца. Хектор тръгна по тротоара в обратната посока, като непрекъснато надзърташе през рамо. Видя, че камионът се приближава. В момента обаче го интересуваше единствено разстоянието между стареца и алжиреца. Двайсет метра. Петнайсет. Десет.

Бръкна в джоба на панталона си и напипа простия прекъсвач, който беше свързан с радиопредавател и батерия — цялото устройство беше с големината на най-обикновен секретен ключ. Продължи да крачи бързо по улицата.

Седем метра.

Пет.

Три.

Изведнъж старецът спря и се вторачи тревожно в Хаким. С удивителна сила дръпна младата си придружителка и я бутна между себе си и Хаким.

Хаким също спря. Огледа се неспокойно и вдигна пистолета. Стисна го неумело с две ръце и доколкото Хектор беше в състояние да прецени, шансовете му да уцели по този начин стареца бяха минимални.

Това всъщност нямаше някакво значение, защото браунингът не беше зареден.

Преди камионът да му попречи, Хектор успя да види, че Хаким е натиснал спусъка. Тъй като не последва изстрел, изненадата, изписана върху лицето на нападателя и на жертвата му, беше почти комична. Камионът се приближаваше все повече. Когато Хаким и старецът се скриха от погледа му, Хектор натисна прекъсвача.

Звукът от избухването на раницата беше оглушителен. Дори Хектор, който го очакваше, почувства как тялото му се разтресе и силна болка прониза тъпанчетата му. Шумът от разбиващите се стъкла и от отломките и частите от човешки тела, които се удряха в камиона, беше оглушителен. Алармите на няколко коли веднага се задействаха. Чуваха се писъци. Тъй като той самият беше сложил експлозива в раницата, Хектор беше сигурен, че те няма как да бъдат на Хаким, нито на младата жена или на стареца. Тримата вече бяха мъртви. Навярно ги издаваше единият от уличните метачи. Мъжът се беше оказал на неподходящото място в неподходящото време. Беше извадил лош късмет.

Хектор ускори отново крачка и след като стигна до края на улицата, зави надясно, извади телефона, набра номера и го доближи до ухото си, без да спира. Чу два пъти сигнала, преди Скинър да отговори.

— Готово?

— Готово — потвърди Хектор. — Този идиот дори не погледна парите в раницата. Можехме да си спестим някое и друго евро, ако бяхме намерили евтина копирна машина. — Мълчание. — При теб всичко наред ли е, приятел? Какъв е този трясък?

Мълчание. Достатъчно продължително, за да накара Хектор да се притесни.

— Нищо особено. Тъкмо се канех да си тръгвам — отвърна Скинър и затвори телефона.

Хектор спря и за миг се вгледа в дисплея. В този момент чу воя на сирените. Извади батерията от телефона, а после и SIM картата, прегъна я на две и я хвърли заедно с батерията в близката канализационна шахта. След като се справи с телефона, наведе глава и се запъти към метростанция „Шатле — Ле-з-Ал“. След един час вече напускаше Париж с влак и беше готов за следващата задача. За него нямаше никакво значение къде щеше да го отведе тя.

Скинър пусна телефона в джоба си и огледа стаята. „Каква скапана кочина“, помисли си. „Добре поне, че зверчетата млъкнаха.“ Беше скъсал на две една мръсна кърпа и беше запушил устата на всяко от децата. За съжаление не можа да постигне същия успех с майка им. Тя продължаваше да хленчи, независимо от гъбата, която беше напъхал в устата й. Погледна към нея. Жената лежеше гола по корем върху масата, а плътта около лентата, с която я беше завързал за нея, беше започнала да се подува. Очите му се плъзнаха по ануса и гениталиите й — от мястото, където беше проникнал в нея, течеше кръв, и продължиха с погнуса нагоре към главата й, която тя удряше ритмично в масата, докато плачеше.

Това проклето тропане му лазеше по нервите.

— Престани! — извика й. Не говореше френски, но това беше неин проблем, а не негов. — Млъкни… твойта мамка… Млъкни…

Хленченето стана още по-отчаяно, а тропането — още по-силно.

Скинър се изплю. После взе пистолета със заглушител, от поставката за сушене на съдове до умивалника, и го допря до бузата на жената. Тя отвори очи, престана за миг да си удря главата в масата и прошепна:

— Mes enfants… Elies sonttrop petites… [9]

Думите не означаваха нищо за Скинър.

— Кучка — измърмори той и натисна спусъка.

Главата на жената изтропа върху масата за последен път.

Скинър изплакна опръсканите си с кръв пръсти, изтръска ги и се приближи до креватчето с двете бебета, които току-що бяха останали без родители. Парчетата от кърпата още бяха в устите им. Вдигна пистолета и допря заглушителя до бузата на едното от тях. Върху кожата му се отпечата петно от кръвта на майка му. И двете бебета лежаха съвсем неподвижно. Сякаш разбираха, че животът им виси на косъм.

Не си струваше да хаби патроните. Имаше друга идея. Беше му останало достатъчно количество от тиксото, за да ги залепи едно за друго като сиамски близнаци с общ корем. Докато ги омотаваше с лентата, те пищяха, но на това място никой не обръщаше внимание на детските писъци. Повдигна чудовищния вързоп и го занесе в нишата с покритата с жълти петна вана. Запуши сифона на ваната и сложи бебетата в нея.

Отвъртя крановете и остави бебетата да издъхнат във водата. Даже не погледна към трупа на майката, докато излизаше от стаята и затваряше безшумно вратата след себе си.

2

Полицаят се приближи към черната кола, която беше спряла пред входа на централата на Кралските военновъздушни сили в Кредънхил. Лицето му беше безизразно. Изчака, докато дясното стъкло до задната седалка се спусна безшумно надолу, а после пое двете лични карти от ръката с грижливо изрязани нокти и златен пръстен с монограм. Разгледа ги, а после се наведе и надникна в колата.

— Мистър Карингтън? — попита.

Мъжът, който беше откъм неговата страна, кимна. Стоманеносива коса, очила с черни рамки. Лицето му отговаряше на лицето на снимката в личната му карта.

— И мистър Бъкингам?

Полицаят насочи вниманието си към другия мъж. Беше много по-млад, може би трийсетгодишен. Абсурдно красив, с приятно, открито лице, гъста, падаща свободно коса и здравословен загар. Хюго Бъкингам кимна любезно. Полицаят върна личните карти на притежателите им и махна на колата да премине през портала.

Хюго не би признал пред никого, че с нетърпение очакваше днешния ден. Централата на SAS[10]. Не на всеки му се случваше да я види отвътре. През петте години, откакто работеше за Форин офис, той беше стигнал до заключението, че като цяло службата в разузнаването е скучна. Безспорно тя му даваше възможност да пътува често — беше посетил почти всички британски посолства в Средния изток и непрекъснато поддържаше връзка с агентите, които работеха в тях. В действителност обаче той не беше нищо повече от добросъвестен секретар, който вписваше нужната информация в съответните бланки с надеждата, че с нея анализаторите в Лондон ще могат да попълнят липсващите звена във веригата. Винаги, когато старите му приятели от училище — повечето от тях бяха банкери, чието намерение беше в най-скоро време да се оттеглят от бизнеса и да харчат на воля парите си, — се опитваха да го накарат да се напие и да си развърже езика, Хюго Бъкингам докосваше с пръст носа си и заявяваше: „Това са просто държавни дела, момчета. Не ви трябва да знаете повече.“ По този начин успяваше да се измъкне. Произнасяше весело думите и те звучаха така, сякаш наистина знаеше много, и прикриваха неосведомеността му относно въпросите, представляващи държавна тайна.

Но сегашното му посещение в централата на SAS беше нещо, за което дълго можеше да се говори на масата.

Колата намали и спря пред сградата на Полка, която беше разочароващо обикновена. Шофьорът изключи двигателя и остана дискретно на мястото си.

— Слизаме ли? — попита Карингтън.

Това бяха първите думи, които Карингтън отправи към Бъкингам, откакто бяха тръгнали от Лондон.

— Да — отвърна Бъкингам.

Излезе от колата и я заобиколи откъм задната й страна, за да отвори другата врата. Карингтън вдигна куфарчето си от седалката, слезе, изчетка реверите на сакото си и се отправи към сградата, върху която имаше табела с надпис „22 SAS HQ[11]“.

Когато Карингтън и Бъкингам стигнаха до входа й, двама войници излизаха от него. Момчетата бяха с по-дълги от обичайните за войниците коси и макар че носеха камуфлажни униформи, изглеждаха съвсем небрежно — с навити нагоре ръкави, без кепета и със спортни обувки „Салмън Куест“. Сякаш носеха униформи, но не съвсем. Сякаш бяха военни, но не съвсем. Единият от тях задържа вратата. Докато влизаше, Карингтън го посочи с пръст, намигна му и изцъка закачливо с език. Хюго трепна и погледна извинително войника, с което го накара да се почувства още по-неловко, а после се забърза, за да не изостава от Карингтън, който вече вървеше уверено напред.

Старият разузнавач крачеше уверено по коридорите покрай вратите с табели „Полкови старшина“, „Адютант“, „Обучаващ адютант“, „Обучаващ офицер“, „Оперативен офицер“. Най-накрая спря пред една врата с надпис „Подполковник Дж. Картрайт, командир на полка“. Почука три пъти и влезе, без да дочака отговор. Бъкингам го последва плахо и затвори вратата след себе си. Стаята беше около пет на пет метра, обзаведена с бюро и три стола. Върху стените й бяха закачени стари снимки, някои черно-бели, на мъже с кепета с познатата емблема, изобразяваща меч с криле. Имаше и една огромна ламинирана карта на света. Зад бюрото седеше мъж, който беше толкова висок и широкоплещест, че бюрото изглеждаше прекалено малко за него. Той не се изправи на крака, но кимна учтиво на Карингтън и възкликна:

— Оливър!

Говореше дрезгаво, сякаш страдаше от ларингит.

— Джони! Как вървят нещата?

— Зле, ако трябва да бъда честен. — Гласът му беше силен, за разлика от гласа на Карингтън. — Намаляването на личния състав ни се отразява крайно неблагоприятно. Все повече войници напускат, а онези, които постъпват в Полка, нямаше да се справят, ако бяха участвали във „Факторът Криптън“ [12].

— Сигурен съм, че инструкторите ти не са забравили как се ритат задници, Джони.

Командирът сви рамене, погледна към Бъкингам и вдигна въпросително вежди.

— Кой е този? Хю Грант?

— Хюго Бъкингам. Бъкингам, това е Джони Картрайт, командир на Двайсет и втори полк на SAS. Хюго е мъжът, за когото ти споменах, Джони. Допреди две седмици работеше в нашата служба в Саудитска Арабия. За съжаление се премести на онова място, но ние не му се сърдим.

Картрайт примигна и попита:

— На онова място?

— В Хароу.

Карингтън произнесе името много тихо, сякаш беше мръсна дума. Картрайт кимна с безразличие на Бъкингам. Бъкингам се опита да му се усмихне, но се изчерви, след като осъзна, че вниманието на Картрайт вече е насочено към по-възрастния му колега.

Карингтън сложи куфарчето си върху бюрото на командира, отвори го, извади от него четири зелени папки и каза:

— Седни, Хюго. Този въпрос те засяга пряко, в крайна сметка. — Подаде папките на Картрайт. — Това са войниците, които сме подбрали. Проверката показа, че са подходящи.

— Надявам се, че от правителствения комуникационен център не са започнали отново да подслушват телефоните на моите хора?

— На твоите хора. На техните съпруги, приятелки, родители, банкери…

Картрайт вдигна ръка:

— Не искам да знам, Оливър. — Прегледа папките, произнасяйки на глас имената на войниците: — Джак Уорд… Грег Мъри — добро момче… Спъд Глоувър… — Намръщи се, докато отваряше последната папка. — Дани Блек? — Вдигна очи. — Този не ни трябва, приятели. Освен това не е в страната.

— Опасявам се, че държа на него, Джони.

Картрайт се взря в своя спаринг-партньор от МИ-6 и въздъхна като човек, загубил мача.

— Моля те, Оливър. Вземи някой друг. Остави Блек на мира. — Докато говореше, погледна към Бъкингам. Върху лицето му беше изписано раздразнение. — Момчето взе участие в операция, продължила цели шест месеца. И макар че все още не знае, го очакват неприятности, когато се завърне у дома. Нужно му е време да си отдъхне. Да разреши семейните си проблеми.

— Какви по-точно? — попита Бъкингам, като се постара въпросът му да не прозвучи неучтиво.

— Сигурно сте чели досието му — сопна му се Картрайт.

Смутен, Бъкингам сведе очи към коленете си.

— Хюго е зает с други неща — отвърна вместо него Карингтън.

— Момчето е син на военен. Баща му служеше в Парашутния полк, беше прострелян в главата от един член на наказателен отряд на ИРА в Северна Ирландия и оттогава е в инвалидна количка. Чувал съм, че дори не можел да ходи по нужда без помощта на медицинската сестра. Учудващо е, че момчето е с всичкия си. За разлика от брат си, който е зле психически от дете и след като навърши шестнайсет години, вече няколко пъти влиза в затвора. В момента наближава краят на шестмесечната му присъда за тежка телесна повреда. Чувал ли си за „херефордския гаечен ключ“?

— Мисля, че не съм — отвърна Карингтън.

— Отвратителен коктейл от кетамин, метилендиоксиметамфетамин и кокаин.

— Знаеш, че аз предпочитам бренди със сода.

— Защо се казва „херефордски гаечен ключ“? — попита Бъкингам.

— Защото след като го изпие, човек изглежда така, сякаш е бил ударен в лицето с гаечен ключ. Ако зависеше от мен, щях да изпратя тези лекета, наркоманите, на специална операция в Колумбия, за да видят откъде идват ободрителните им вещества. — Сви рамене. — Докато бил надрусан, Кайл Блек решил, че трябва да направи някакво момче на каша, а после съборил баща си от инвалидната количка, защото се опитал да го укроти. Нещастникът си счупил ръката — последното нещо, от което имал нужда. Искам да дам време на Дани да се оправи с тази история. — Командирът стисна основата на носа си и изведнъж придоби уморен вид. — Сериозно ти казвам, Оливър, потърси някой друг. Засега не бива да закачаме Блек.

Хюго се изкашля притеснено и отбеляза:

— Изглежда, бедното момче в момента има достатъчно главоболия. Сигурен съм, че ще намерим някой друг, който е подходящ…

— Искаш ли да даваш мнението си само когато ти го поискам, а Хюго? — прекъсна го Карингтън със смразяващ поглед.

Хюго почувства, че отново се изчервява, и млъкна.

Карингтън се обърна към Картрайт и го попита:

— Знаеш ли къде е момчето в момента?

— Аз съм негов командир. Естествено, че знам.

— Това е добре. — Карингтън си сложи ръцете върху корема. — Къде е?

3

На петдесет морски мили северно от либийския бряг един самолетоносач от военноморската флота на САЩ, който струваше шест милиарда долара, стоеше на вахта в чезнещата светлина. „Джордж Буш“ беше далеч от дома. Както и Дани Блек.

Дани си погледна часовника. 21:45 ч. източноевропейско време. Зелената светлина на радарния детектор „КОБРА“ се беше появила точно в 17:00 ч. по Гринуич. Представи си как началниците бързат да приключат разговорите си преди края на работния ден, за да не закъснеят за уговорените за вечерта срещи. Храна от ресторантите на Гордън Рамзи за костюмарите, консерви за войниците, които те изпращаха на бойни мисии. Дани не се впечатляваше от тези неща. След трийсет минути щеше да се стъмни напълно и той щеше да излети от самолетоносача заедно с останалите трима членове на отделението. Погледна нагоре към радиолокационните уреди и към пълната луна, изгряваща от запад в ясното небе. През нощта светлината щеше да бъде достатъчна, за да може човек да вижда, но и да бъде забелязан.

Хеликоптерът „Сий найт“, който щеше да ги превози от самолетоносача, прелитайки над южната част на Средиземно море, до либийската пустиня, беше готов. Задната врата беше отворена, роторите се въртяха бавно. До него на пистата имаше два самолета Ф-16, а зад тях всякакви други летателни апарати. Свръхсамолетоносачът от типа „Нимиц“ беше в състояние да поеме деветдесет въздухоплавателни съда — самолети с неизменяема геометрия на крилата и хеликоптери, а тази нощ той беше пълен. Дани беше прекарал едно денонощие на „Джордж Буш“, след като пристигна с отделението си от базата в Малта. През по-голямата част от времето остана под палубите в отделението, предназначено за специалните части, което включваше няколко помещения със спартанска обстановка — обзаведени с койки спални, командна зала с коаксиални розетки за радиостанциите, маса с разстлани върху нея карти и съоръжения за сателитна връзка и зала за инструктаж, в която можеха да включват лаптопите си. Излизаха само, за да се хранят заедно с останалите членове на екипажа на специално отделена за тях маса. Под палубите единствено люлеенето на кораба и грохотът на излитащите и кацащите самолети и хеликоптери му напомняше, че се намира в морето. Сега обаче той беше застанал на една от палубите, заобиколен от солената мъгла и оглушителното скърцане на парните турбини и ядрените реактори на плавателния съд, който напомняше повече на плаващ град, отколкото на кораб.

Подобно на всеки град и „Джордж Буш“ се нуждаеше от грижлива поддръжка. Тъй като на него се намираха над три хиляди души, само изхранването им и изхвърлянето на отпадъците предполагаше денонощен труд. Самолетоносачът разполагаше със своя собствена морска полиция. Престъпленията не бяха рядкост. На подобни кораби имаше нападения, грабежи, изнасилвания, дори убийства — обичайната поквара за местата, на които се събират много хора. Най-опасни обаче бяха палубите за кацане и излитане. Достатъчно беше пилотът да не прецени добре местоположението си с няколко метра, за да причини катастрофа. Ето защо персоналът на военноморските сили на САЩ, който стопанисваше самолетоносача, беше безкомпромисен. Никой нямаше право да бъде там, ако задълженията му не го изискваха. Членове на охраната със светлоотразителни жилетки и преносими прожектори непрекъснато обикаляха около самолетите. Авиомеханици с жълти униформи, оръжейници с червени униформи, работници, зареждащи летателните апарати с гориво, с тъмночервени униформи и контрольори с черни униформи. Екипажът на „Сий найт“ се качваше на хеликоптера заедно с двамата американски войници, които през следващите три часа щяха да изпълняват ролята на картечар на вратата и картечар на задната част.

Дани стоеше на двайсет метра от хеликоптера с раница на гърба, преметнат през рамо автомат и кевларена каска[13] в ръце. Американците, които се бяха скупчили около хеликоптера, не му обръщаха внимание, подготвяйки се за полета, макар че целта на този курс беше да превозят отделението му до мястото, откъдето щеше да започне осъществяването на операцията. Вятърът развяваше русата му коса и солените капки залепваха по кожата му. На юг проблясваха светлини. „Триполи“, помисли си той, припомняйки си картата. Беше удивителен фактът, че от разстояние някои от най-скапаните места в света изглеждаха не по-малко привлекателни от включените в каталога на туристическата агенция „Томас Кук“ дестинации. Усети, че някой го бутна с лакът в гърба. Обърна се и видя Бойд, който беше командир на отделението. И той, като Дани, беше с камуфлажно облекло „Край“, комплект екипировка на колана и автомат М-4, прикрепен към тялото му с късо въже за корабно платно. За разлика от Дани обаче си беше сложил каската, за която бяха прикрепени очилата му за нощно виждане и малко фенерче. Каската беше изрязана покрай ушите заради слушалките, а пред долната му устна имаше микрофон.

— Хей, Снапър — изкрещя той със силния си северноирландски акцент, надвиквайки се с шума.

Дани нямаше нищо против този прякор. В жаргона на ирландците думата означаваше „дечко“, а двайсет и три годишният Дани беше най-младия член на отделението. Бойд се държеше наставнически по време на операциите и всички се дразнеха от това.

— Какво?

— Как се нарича либийски бунтовник без ръце и крака?

— Добър старт?

Бойд му отвърна с вдигнати палци и усмивка, оголваща най-кривите зъби в Полка.

— Излитаме след пет минути. Готов ли си?

— Напълно.

Дани си сложи каската и очилата за нощно виждане, а Бойд тръгна да подбере останалите момчета. Командирът на отделението повтаряше този виц преди всяка операция. Талибански командир без ръце и крака? Баатистски негодник без ръце и крака? В представите на Бойд за света това винаги означаваше добър старт. Никой в Полка не му противоречеше. Дани също нямаше намерение да го направи тази нощ. Бунтовниците, по чиито следи щяха да тръгнат Дани и партньорите му, заслужаваха всичко, което щеше да им се случи.

Преди три дни четирима представители на умиротворителните сили на ООН — и четиримата британци — бяха отвлечени в Бенгази. В продължение на двайсет и четири злокобни часа нямаше никакви новини за тях, а после в телевизия Ал-Джазира по класическия начин се появи видеозапис. Пикселизираната картина показваше как бунтовниците първо връзват и бият умиротворителите, а после им покриват главите с качулки и ги застрелват, окачени на една дървена греда на тавана. Някакъв мъж с балаклава обяви, че екзекуцията е извършена от бунтовници, верни на сваления режим на Кадафи. На всичкото отгоре беше облечен в камуфлажно яке със светлосиня лента с емблемата на ООН — част от униформата на умиротворителите. За около двайсет минути записът се разпространи по целия свят, подобно на вирус, и семействата на жертвите научиха добрата новина чрез Ютюб вместо чрез традиционното почукване на вратата, а след трийсет минути два от обезобразените трупове, с издълбани върху телата им лозунги в подкрепа на Кадафи, се появиха на две пресечки от британското посолство в Триполи.

Разследването в Либия започна веднага. Към коя група принадлежаха тези бунтовници? И къде се криеха? Дани не се съмняваше, че на много граждани на Либия са им извивали ръцете в буквалния смисъл на думата, за да изтръгнат от тях онова, което знаят за местоположението на бунтовниците. Извиването на ръцете обаче не даде никакъв резултат. В британското разузнаване се получи информация, потвърдена от два независими източника, за някакво малко село в либийската пустиня на сто и петдесет километра южно от Бенгази, чието население, състоящо се от бедуини от племето руала, било прогонено от лагера си от група бунтовници, поддръжници на сваления режим на Кадафи. Не съществуваха категорични доказателства в подкрепа на факта, че именно тези бунтовници са екзекуторите на служителите на ООН, но според Дани на властите така или иначе не им пукаше. Дани беше напълно съгласен с тях: единственият добър бунтовник беше мъртвият бунтовник и задачата на неговото отделение беше да ги прати на оня свят.

Планът беше прост. Трябваше да кацнат под прикритието на нощта в една дълбока долина, от онези, които арабите наричат „уади“, отстояща на пет километра югозападно от селото. В отсрещния й край щяха да устроят наблюдателния си пункт. Оттам щяха да огледат селото, за да се уверят, че бедуините са го напуснали и че в него наистина са се настанили бунтовници. После щяха да направят лазерна маркировка на местността и селото щеше да бъде изравнено със земята от един изтребител „Торнадо“ на Кралските военновъздушни сили — недвусмислено предупреждение за незабавното и жестоко възмездие, очакващо всеки, който посегне на британски гражданин.

Роторите на хеликоптера увеличиха оборотите си. Бойд се появи отново заедно с Томо и Петте корема — останалите двама от отделението им. Томо беше по-изискан и от чая в Риц, но, заради откровената му ненавист към офицерите, момчетата от Полка го приемаха радушно. Прякорът „Петте корема“ нямаше нищо общо с фигурата на притежателя си, тъкмо обратното — той беше един от най-стегнатите мъже, които Дани беше виждал, а водеше началото си от един кървав следобед в Лашкар Гах, когато група тежковъоръжени талибани се появили от нищото. Партньорът на Дани стрелял с една картечница 50-ти калибър и по чиста случайност уцелил в корема петима от тях. По този начин беше получи прякора си, добавяйки няколко реда към историята на Полка. Момчетата изглеждаха почти по един и същ начин с камуфлажното си облекло, каските и вдигнатите върху тях очила за нощно виждане. Заради петкилометровото разстояние, което трябваше да изминат до наблюдателния пункт, те не носеха тактически бронежилетки, но нямаше как да минат без резервоарите с вода „Кемълбак“.

Товарачът беше застанал до задната врата на хеликоптера, обемистите слушалки покриваха ушите му, а пред устата му имаше микрофон. Размахвайки ръце, той даде знак на Дани и на останалите трима от отделението му да се качат в машината.

— Хайде, приятели — изрева Бойд, надвиквайки се с шума.

Четиримата влязоха в хеликоптера, а членовете на охраната разчистиха площадката, за да я подготвят за излитането му. Дани кимна на картечаря на задната част, докато минаваше покрай него. Всички бяха свалили раниците си и ги бяха сложили на пода до краката си. Дани седна с гръб към едната от стените на хеликоптера. От лявата му страна се настани Томо, а от дясната — картечарят на вратата. Дани стисна леко ремъците, за да включи радиостанцията си в комуникационната система на хеликоптера. Петте корема и Бойд, които бяха срещу него от другата страна на черния цилиндричен резервоар с резервно гориво, напомнящ на огромен гумен кренвирш, също включиха радиостанциите си. Гласът на американеца долетя в слушалката на Дани — говореше с провлачения акцент на жител на Средния запад.

— Излитаме след трийсет секунди… три нула секунди…

Задната врата остана отворена. Картечарят на задната част се беше надвесил над шестцевната картечница и изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да открие огън по самия самолетоносач. Дани успя да зърне жълтото яке на един от охранителите, който се отдръпваше от площадката. Звукът от двигателите се усили, хеликоптерът се разклати леко и се отдели бавно от самолетоносача. Направи завой под ъгъл от четирийсет и пет градуса по посока на сушата и започна да набира скорост.

Дани и партньорите му не можеха да разговарят помежду си, тъй като бяха свързали радиостанциите си с комуникационната система на хеликоптера. Щяха да мълчат по време на полета, подготвяйки се психически за операцията. Дани се наведе напред и извади джипиеса от горния джоб на раницата си заедно с ролка тиксо. Бойд го беше определил за водач на отделението. Вече бяха въвели в джипиесите си координатите на прикриващата защитна позиция и на наблюдателния пункт, както и на двете места, където трябваше да се срещнат, ако нещата приемеха неблагоприятен обрат. В случай че попаднеха на засада и им се наложеше да се разделят, всяко от момчетата трябваше да изчака един час на първото място и ако никой не се появи, да отиде на второто място, отново да изчака един час, а после да се върне в началото на долината, където щеше да кацне хеликоптерът.

Надяваха се на най-доброто стечение на обстоятелствата и бяха подготвени за най-лошото.

Дани залепи с тиксо джипиеса за автомата си, за да не му се налага да го търси в тъмнината и да може да поглежда към него, докато държи в ръце оръжието. Провери екипировката си. Деветмилиметровият „Зиг Зауер“ беше закачен на гърдите му, а на колана му имаше допълнителни боеприпаси — беше преценил внимателно с какво количество да се запаси, защото щяха да останат на сушата не повече от двайсет и четири часа. Две светлинно-шумови гранати, две осколочни гранати. Черен сгъваем нож. Беше взел и някои лични вещи. Очукана запалка „Зипо“ с медна плочка, върху която бяха гравирани буквите „СБ“. Още един нож с дръжка от слонова кост, чието петинчово острие беше по-тясно, но режеше по-добре от острието на сгъваемия нож. Децата рядко получаваха подобен подарък за тринайсетия си рожден ден, защото не всички имаха кръстник като Таф Дейвис. „Мъжът винаги има нужда от хубав нож, чедо“, беше му казал той. Дани си спомняше ясно думите му, сякаш ги беше изрекъл вчера.

Погледна през малкия прозорец вдясно от себе си. Беше се стъмнило съвсем, но отражението на луната във водата и светлините на хеликоптера му бяха достатъчни, за да види, че летят ниско над морето. Разстоянието между хеликоптера и водната повърхност беше не повече от три метра. Морето беше спокойно — близостта на хеликоптера не му се отразяваше въобще, но луната беше толкова ярка, че Дани успя да различи бледата сянка на машината.

Слушалката на Дани изпука. Единият от членовете на екипажа се беше свързал с командната зала на специалните части.

— Нула, тук е Пустинен скитник. Разрешете полетът да продължи над сушата. Повтарям: разрешете полетът да продължи над сушата.

Вече бяха обсъдили с пилота плана си и той трябваше да получи одобрението на командира на операцията. Дани си представи на картата най-южната точка на залива Сирт, която се намираше на петдесет километра западно от град Брега.

Петсекундна пауза. А после познатият глас на командира на операцията — широкоплещест американски майор, който поддържаше връзка с командната зала в Херефорд, прозвуча съвсем ясно, сякаш беше на борда на хеликоптера:

— Пустинен скитник, отговорът е положителен. Операцията продължава.

След десет секунди вече летяха над сушата. Изоставен плаж. Пилотът изключи светлините на хеликоптера и полетът продължи на сляпо. През прозореца сушата под тях изглеждаше като раздвижен фотографски негатив.

Гласът на пилота прозвуча в слушалката на Дани:

— Добре дошли на черния континент, господа. До целта остават двайсет минути.

Дани извърна очи от прозореца. Бойд, Томо и Петте корема седяха смълчани със спокойни лица, подготвяйки се психически за кацането. Дани си повтори наум плана на операцията: след като слезеха от хеликоптера, трябваше да стигнат до мястото, избрано за наблюдателен пункт, откъдето щяха да проверят дали бедуините са прогонени от лагера си и дали в него има бунтовници. Ако се окажеше, че в селото наистина са се настанили бунтовници, щяха да направят лазерна маркировка на местността, за да бъде бомбардирана от въздуха.

Техните действия не бяха свързани пряко с нанасяне на каквато и да било вреда. За това щеше да се погрижи изтребителят, веднага щом приключеха с лазерната маркировка на местността, което обаче не означаваше, че операцията не крие опасности. Дори и да се взираше в сателитната карта, докато станеше кривоглед, човек не би могъл да разбере и половината от онова, което беше необходимо да знае за определения за кацане терен. Би трябвало да си идиот, за да си мислиш, че престоят в една страна, като Либия, не е свързан с никакви рискове. Преди осемнайсет месеца едно отделение на SAS беше разкрито от група фермери. Във Великобритания тази случка беше възприета откъм комичната й страна и беше дала повод за немалко шеги по адрес на Полка. За Дани тя означаваше, че на непознат терен може да се очакват всякакви изненади. Понякога случайно преминаващ през полето селянин можеше да прецака операцията не по-зле от заложена в него мина. Макар, че Кадафи вече беше заел хоризонтално положение, обстановката беше много опасна, защото бунтовниците се опитваха да съставят правителство, използвайки всякакви средства, а освен това страната беше пълна с жадни за сензационни новини репортери.

Отново се чу гласът на пилота:

— Току-що прелетяхме над главната магистрала. Един автомобил се движи в източна посока.

Бойд отвърна с равен глас и безизразно лице:

— Прието.

Картечарят на вратата разпери едната си длан, вдигна я нагоре и каза:

— Пет минути до целта.

Дани си погледна часовника. 23:08. Движеха се според графика. Четиримата изключиха радиостанциите си от комуникационната система на хеликоптера, вдигнаха раниците си от пода и ги нагласиха на раменете си. През отворената задна врата Дани успя да различи тъмната сянка на пустинята, простираща се на три метра под тях.

Картечарят на вратата беше стигнал до края на хеликоптера и беше вдигнал три пръста. Три минути до целта.

Две минути.

Една минута.

Дани сложи очилата си за нощно виждане. През тях всичко изглеждаше различно. Четирите отвора на очилата от пето поколение — по две за всяко око — му даваха възможност да вижда по-добре, защото увеличаваха обхвата на периферното му зрение. Пред него се разкри панорамата на кабината на хеликоптера. Задната врата и стените му бяха оцветени в зелено и черно. С очилата от по-старите поколения човек можеше да вижда само предметите пред себе си, сякаш гледаше през кутийка от бонбони „Смартис“. Всичко това беше останало в миналото.

Изведнъж звукът от двигателите на хеликоптера се промени. Машината се залюля, губейки бързо скорост, а после се разтресе и се приземи. Картечарят изрева, мъчейки се да надвика шума от двигателите:

— Кацнахме! Слизайте!

Екипажът нямаше търпение да напусне въздушното пространство на Либия. Желанието на Дани и тримата му партньори също беше хеликоптерът да излети веднага. Колкото по-дълго машината останеше на земята, толкова повече нарастваше рискът да бъдат разкрити. Бойд ги поведе към задната врата. Дани слезе и краката му заскърцаха по спечената почва. Бяха заобиколени от облак кафяв прах. Роторите на хеликоптера завихряха песъчинките и те светеха като ореоли над тях. Дани за миг се притесни. Сиянието му се стори прекалено ярко. Надяваше се, че са кацнали в дълбока долина, както беше предвидено в плана. Пустинята обаче беше тъмна и равна и сиянието можеше да бъде забелязано от няколко километра.

Само за няколко секунди заеха отбранителна позиция в полукръг в облака от прах пред задната врата на около пет метра разстояние един от друг. Дани се хвърли на земята с насочен напред автомат, последван от останалите. Не виждаше нищо друго освен сребристите песъчинки, които се въртяха около него. Хеликоптерът се издигна във въздуха, излезе от облака от прах и сиянието отслабна заедно със звука на двигателите. След като прахът се слегна, Дани зърна силуета на машината на фона на пълната луна, преди огромният й черен корпус да се отправи на север към брега.

Постепенно всичко утихна.

Войниците лежаха неподвижно и безмълвно.

Очите на Дани обходиха местността. Трябваше да изчакат десет минути, през които можеха да потърсят помощ от хеликоптера, ако попаднеха в засада, а после да продължат напред и да разчитат единствено на себе си.

Долината беше широка около двайсет метра, а назъбената й периферия достигаше десет метра на височина. През зимата това корито на пресъхнала река вероятно се превръщаше в оазис. Макар, че лежеше успоредно на бреговете на долината — според картата главата му сочеше на запад, — очилата за нощно виждане увеличаваха полезрението му и Дани успя да различи пукнатините в тях. Те бяха достатъчно широки, за да може в тях да се побере човек, ако не носи раница. Надяваше се, че ще стигнат безпрепятствено до прикриващата защитна позиция, която беше на пет километра от отправната им точка и изглеждаше сигурна.

Дъното на долината беше покрито с камъни. Нямаше почти никаква растителност, освен единични храсти, които бяха успели да пробият почвата. Дани огледа долината, за да се увери, че в нея няма никакво движение, и най-вече камъните, които бяха достатъчно големи, за да послужат за прикритие. Напрегна слух. След като шумът от хеликоптера изчезна напълно, той беше сигурен, че ще долови заплахата, преди да я е забелязал: скърцащи стъпки, издайнически шум от сменящо позицията си оръжие. Пустинята обаче беше притихнала. Не се чуваше дори и вятърът, който в този улей би могъл да послужи като…

Раздвижване. На трийсет метра и на шейсет градуса вдясно. Там имаше огромен камък, чиято форма напомняше на кола — модел „Смарт“ — единият му край беше плосък и изровен. Дани забеляза, че очертанията му се промениха. Само за части от секундата, но той беше убеден, че не греши. Зад него имаше нещо.

Бавно и внимателно насочи оръжието си към камъка.

Беше готов да предупреди останалите, шепнейки в микрофона, когато въздухът беше разцепен от остър писък. Прозвуча почти като човешки. В този миг обаче видя как някакво същество на четири крака, голямо колкото лисица, изскочи иззад камъка, отправи се към брега на долината, измина пет метра, спря и погледна към мястото, където лежаха войниците. Очите му светеха ярко и за момент Дани остана с впечатлението, че гледа право към него. После обаче побягна и изчезна в една пукнатина.

Всички си отдъхнаха едновременно. Продължиха да лежат безмълвно, а очите им шареха из долината, опитвайки се да доловят някакво движение. После в слушалката на Дани прозвуча гласът на Бойд:

— Нула, тук Чарли алфа пет. Готови сме да потеглим към целта.

Настъпи тишина. След малко се чу гласът на американския командир на операцията на борда на самолетоносача:

— Чарли алфа пет, тук нула. Съобщението прието.

Отново настъпи тишина.

Бойд се изправи на крака. Останалите трима го последваха. Дани си свали очилата и за трийсет секунди остави очите си да свикнат с мрака. Затегна ремъците на раницата и включи прикрепения към автомата джипиес. Под ясното открито небе устройството бързо регистрира координатите, потвърждавайки, че групата се намира на правилното място. Дани го изключи, погледна през рамо и даде знак на Бойд, повдигайки палци.

Тръгнаха в западна посока с насочени напред оръжия и обострени сетива. В началото на колоната беше Дани, следван от Бойд, Томо и Петте корема. Луната светеше ярко и хвърляше сенки върху дъното на долината, което не беше особено благоприятно, защото, ако имаше облаци, съществуваше по-голяма вероятност придвижването им да остане незабелязано, но трябваше да се примирят с положението. Вървяха на пет метра един от друг. Това разстояние беше напълно достатъчно, за да не бъдат уцелени едновременно при евентуална засада и за да може всеки да вижда другите в мрака и да забележи, ако някой даде знак с ръка.

С пълните раници и тежкото оръжие максималната скорост, която можеха да постигнат, беше два километра в час. Теренът остана непроменен с изключение на дълбоката два метра яма на два километра от мястото на отправната им точка, която предпочетоха да заобиколят, вместо да минат направо през нея. След деветдесет минути Дани вдигна ръка на останалите да спрат, за да може да провери с помощта на джипиеса докъде са стигнали. Бяха на триста метра от мястото, което щяха да използват като прикриваща защитна позиция. Дани си погледна часовника: 00:47. Отново даде знак с ръка, замахвайки рязко като каратист, и групата продължи напред.

Откриха мястото след десет минути. На сателитната снимка то изглеждаше като триъгълна кухина върху южния бряг на долината, широка около седем метра и дълга около десет метра, с надвиснала над нея скала. Бяха преценили, че тя спокойно ще събере Томо и Петте корема, както и раниците на четиримата. Влязоха в нея, без да разменят нито дума, свалиха раниците и започнаха да изваждат от тях всичко, което щеше да им бъде необходимо за следващия етап на операцията: двете мини „Клеймор“, лазерния указател, кутията с оптическите прибори, сгъваемата стоманена сапьорска лопатка и конопеното маскировъчно покривало. Лицевата страна на покривалото беше боядисана в пясъчнокафяво, а върху опаката беше прикрепена телена мрежа, с която можеше да му се придава желаната форма.

След като приготвиха всичко, Дани се върна обратно в долината със сгъваемия нож в ръце. За пет минути успя да отреже достатъчно клонки, с които да покрият раниците. Когато се върна, те вече бяха подредени в обратен ред на реда, в който четиримата се придвижваха, с обърнати настрани ремъци. Ако им се наложеше да се изтеглят бързо, всеки щеше да вземе своята, без да му се налага да я търси. Дани разпредели клонките върху тях. При по-внимателно вглеждане сигурно щяха да бъдат забелязани, но все пак беше успял донякъде да ги скрие.

— И така, приятели — изрече с тих глас Бойд, — до разсъмване остават четири часа. Продължаваме към наблюдателния пункт.

Изминаха четиристотин метра. Бреговете на долината изведнъж станаха по-ниски. Когато, според показанията на джипиеса, вече наближаваха мястото, където трябваше да устроят наблюдателния си пункт, височината им достигаше едва три метра. Откриха едно място, което изкачиха без затруднение, а после се спуснаха надолу към равнината на пустинята. Петте корема носеше кутията с оптическите прибори. Легна на земята, извади прибора за нощно виждане, насочи го на юг и каза:

— Селото на бедуините се намира на около километър оттук. — Свали прибора и погледна към останалите. — Да се залавяме за работа.

Предстоеше им да направят малък окоп, от който да наблюдават селото, и ако установят, че в него има бунтовници, да извършат лазерна маркировка на целта. Почвата беше твърда. Дани разгъна сапьорската лопатка и започна да копае, Петте корема оглеждаше околността, а Бойд и Томо се заеха с мините. Размотаха проводниците и ги разположиха на разстояние сто метра една от друга по протежението на долината, обратно на посоката, от която бяха дошли. Когато Бойд и Томо се върнаха, Дани, потен и прашен, продължаваше да копае. След като приключи, останалите разстлаха пръстта и след половин час вече разполагаха с прикритие, достатъчно, за да събере двама души. Бойд разгъна маскировъчното покритие, оформи го така, че да не бъде съвсем гладко, сложи го върху окопа и каза:

— Добра работа. — На небето се появи облак, който закри луната и за първи път, откакто бяха слезли от хеликоптера, заличи сенките им от земята. — При това свършена за определеното време. — Погледна си часовника: 02:13. — Остават три часа и половина до разсъмване. Томо, върни се обратно в прикриващата защитна позиция и се заеми с комуникационната система. Петте корема, ти ще се разположиш в близост до нас и ще ни пазиш. Двамата със Снапър ще започнем да маркираме селото веднага щом се уверим, че в него има бунтовници.

Томо и Петте корема кимнаха безмълвно. Томо вдигна сапьорската лопатка и я сгъна, а после двамата с Петте корема изчезнаха безшумно в мрака.

— А сега да се поотпуснем малко — каза Бойд. — Не знаем дали после ще имаме тази възможност. Ако ти се дриска, можеш да свършиш тази работа. Окопът ще бъде зона, свободна от лайна, нали?

— Да — отвърна Дани.

На никого от двамата не му беше приятно да държи найлоновата торбичка, докато другият я пълнеше, но бяха доволни, че са успели да се облекчат. Дани повдигна покривалото, вкара инструментите в окопа и легна по корем, като остави автомата до себе си. Бойд се настани до него и дръпна обратно покривалото.

В окопа беше тясно и при най-малкото движение покривалото се разместваше. Трябваше обаче да подготвят уредите, докато не се е съмнало. Бойд подреди найлоновите пликчета с храната в празното място между двамата, което беше не повече от петнадесет сантиметра, а Дани разпъна малката тринога и постави върху нея лазерния целеуказател. После взе прибора за нощно виждане и го насочи към селото. То представляваше смесица от постройки, някои от които бяха постоянни, а други — временни. Успя да различи четири сгради с грубо измазани куполи, високи не повече от пет метра. Те бяха заобиколени от едноетажни къщи с плоски покриви. Спомни си от сателитната снимка, че селото е с площ около петдесет на петдесет метра. На двайсет метра от него под ъгъл от шейсет градуса спрямо наблюдателния им пункт беше паркиран автомобил. Доколкото Дани можеше да се ориентира от формата му, автомобилът беше Ланд Роувър. Не забеляза никакво движение около него. По това време на денонощието не очакваше да види хора. Не видя и никакви животни, което не беше нормално за едно бедуинско село. Този факт обаче не доказваше, че жителите му са били прогонени от него, нито, че в него има бунтовници.

— Откри ли нещо? — тихо попита Бойд.

— Нищо — отвърна Дани.

— Не забеляза ли някой, който да стои на пост?

— Не. Изглежда като призрачно село.

Мълчание.

— Скоро наистина ще се превърне в призрачно село — каза Бойд.

05:00 ч.

Бавно се развиделяваше. Пустинята неусетно беше станала по-светла. Дани и Бойд лежаха смълчани в окопа и почти не се движеха. Тъй като главите им бяха обърнати на юг, нямаше как да наблюдават изгрева, но след двайсетина минути Дани усети, че слънцето е напекло лявата част на лицето му и по кожата му се стича пот. Отпи няколко глътки вода и постави на прибора за нощно виждане обектив „Лайка“, който беше по-подходящ за дневна светлина. Всичко наоколо трептеше в маранята. Не се виждаха никакви бедуини. Никакви животни. Абсолютно нищо.

Остави прибора, взе едно пликче с храна и го отвори. Макар, че храната имаше нужда от претопляне — пликчето трябваше да бъде потопено във вряща вода, Дани започна да изсипва солената кафява каша в устата си. Възприемаше я просто като гориво. Наблюдението можеше да продължи дълго време и той се нуждаеше от енергия.

— Вкусът й е отвратителен — измърмори повече на себе си, отколкото на Бойд.

— Естествено — отвърна Бойд. — Иначе как ще ни накарат да побеснеем достатъчно, за да убиваме хора? — Изведнъж млъкна и след малко каза: — Промяна в обстановката.

Гласът му беше напрегнат. Делови.

Дани преглътна храната, пусна пликчето на земята и погледна през прибора. Откъм източния край на селото се зададе автомобил. Бедуински камион? Едва ли. Не приличаше на мръсните, очукани ванове, които се използват за превозване на фураж за животните. Беше пикап с подвижен покрив, оборудван с картечница, около която бяха застанали петима въоръжени мъже. Мъжете бяха облечени по един и същ начин. Главите им бяха омотани с куфии, през гърдите им бяха преметнати патрондаши, а на вратовете им висяха автомати. Дани предположи, че са „Калашников“, макар че от това разстояние не се виждаше ясно. Едно нещо обаче беше сигурно: мъжете не бяха бедуини.

— Не знам ти какво мислиш — каза Бойд, докато пикапът преминаваше между селото и Ланд Роувъра, — но според мен току-що се сдобихме с компанията на няколко бунтовници и една картечница 50-ти калибър.

— Как са се снабдили с нея?

— Вероятно ние сме я продали на тези мухльовци, Снапър.

Дани нямаше време да му отговори. Бойд вече се обаждаше по радиостанцията си в командната зала на „Джордж Буш“:

— Нула, тук Чарли алфа пет.

Пет секунди.

— Казвай, Чарли алфа пет.

— Засякохме петима терористи. Тежковъоръжени. Не се виждат местни хора. Чакаме инструкции.

— Прието, Чарли алфа пет. Петима…

Връзката прекъсна. Дани и Бойд продължаваха да наблюдават бунтовниците. Пикапът спря почти срещу тях. Двама от мъжете слязоха от него, а после той заобиколи селото и изчезна. Мъжете запалиха цигари и останаха на мястото си, загледани в пустинята. Дори и от един километър разстояние беше ясно, че стоят спокойно, без да се озъртат. Единият извади бинокъл и огледа местността. Дани се напрегна леко, когато бинокълът се изравни с мястото, на което лежаха двамата с Бойд, но мъжът бързо го отмести встрани. Прикритието им явно беше добро.

Радиостанцията му изпука.

— Чарли алфа пет, тук е нула. Получихме разрешение за действие. Повтарям: получихме разрешение за действие.

— Давай, Снапър — каза Бойд. — Маркирай целта.

Дани фокусира лазерния указател върху най-близката сграда — едноетажна къща от пенобетон, върху чиято стена се беше облегнал единият от либийските бунтовници. След няколко секунди от прибора към сградата се насочи невидим лъч. Изтребителят щеше да се ориентира по него и нямаше начин да пропусне целта, нанасяйки удара.

— Готово — каза Дани.

Бойд изрече в микрофона:

— Целта е маркирана. Повтарям: целта е маркирана.

Мълчание. Изпукване. А после:

— Начало на атаката: 06:25 ч. Останете на линията, Чарли алфа пет. Край.

Тишина. Дани си погледна часовника: 05:32. Двамата бунтовници отново запалиха цигари, без да подозират, че след петдесет и три минути камбаната щеше да удари за тях в стила на Кралските военновъздушни сили.

Дани и Бойд лежаха и чакаха. Дани си мислеше за изтребителя, който щеше да прелети над Средиземно море до северния бряг на Африка. Разбира се, в небето на Либия често профучаваха самолети, но обикновените граждани едва ли правеха разлика между изтребителите „Торнадо“ и двувитловите самолети. Пък и те нямаха време да ги огледат, защото в момента, в който чуеха тътена на реактивните им двигатели, изтребителите изчезваха от погледа им. А бунтовниците в селото дори нямаше да чуят изтребителя, защото той щеше да пусне бомбите и да отлети, преди тътенът му да е стигнал до ушите им.

— Идиотите като че ли се отегчиха — каза Бойд.

Дани погледна към целта. Двамата бунтовници бяха изчезнали.

— След като половината от хората на НАТО са по петите им, би трябвало поне да са нащрек.

— Не се впрягай, Снапър — изрече Бойд със своя дразнещ наставнически маниер. — Не трябва да говориш така, след като не знаем какво става. Може и да имат скрит наблюдателен пункт.

Преди Дани да успее да му отговори, радиостанцията му отново изпука.

— Изтребителят ще стигне до целта след петнайсет минути.

Бойд го предупреди:

— Ще стане шумно.

Дани се подразни от думите му. Бойд беше добър човек, но понякога се държеше надменно с него. „Може и да съм млад“, помисли си, „но не съм новобранец, който току-що е приключил военното си обучение в джунглата.“ Трябваше обаче да си държи устата затворена. Моментът не беше подходящ да чете конско на Бойд. Измърмори, че е съгласен с него, и продължи да наблюдава местността.

И да чака.

— Изтребителят е на пет минути от целта.

Дани отпи няколко глътки вода. Дрехите му бяха подгизнали от пот. Дяволски му се искаше да се измъкне час по-скоро от този задушен окоп.

— Изтребителят е на две минути от целта.

Видя, че пикапът се връща, този път откъм западната част на селото. Спря почти на същото място, но разположението на хората в него не беше същото. Трима бунтовници стояха прави до картечницата, докато останалите двама седяха, облегнати на страничната част на каросерията с гръб към наблюдателния им пункт. За разлика от другите, тези не бяха с куфии.

— Изтребителят е на една минута от целта.

— Нещо не е наред — каза Дани.

— Какво става?

Преди Дани да успее да му отговори, двамата мъже се изправиха на крака и той видя сините ленти с емблемата на ООН върху ръкавите им.

— Обади се да отменят атаката — каза Дани с напрегнат глас.

— Спокойно, Снапър…

— В пикапа има двама служители на ООН. Отмени атаката!

— Изтребителят е на трийсет секунди от целта.

— Умиротворителите са мъртви — каза гневно Бойд. — Забрави ли, че бунтовниците носеха шибаните им якета?

— Не можем да сме сигурни, че всички са мъртви. Бяха открити труповете на двама от тях. Ами, ако останалите двама все още са живи? Отмени атаката!

— Изтребителят е на петнайсет секунди от целта.

Бойд остави оптичния прибор на земята и се сниши, готов да посрещне експлозията. Дани обаче не сваляше очи от целта. Дали партньорът му беше прав? Може би мъжете с якетата с лентите също бяха бунтовници. Наблюдаваше ги как слизат от пикапа. Двама от въоръжените мъже ги последваха.

— Изтребителят е на десет секунди от целта.

— Обърнете се — опита се да им внуши Дани. — Обърнете…

Пое си дълбоко въздух. Единият от бунтовниците удари с юмрук мъжа, който беше пред него. Мъжът се свлече на земята.

— Изтребителят е на пет секунди от целта.

Дани се притисна до Бойд, грабна с дясната си ръка микрофона му, завъртя го към себе си и изкрещя:

— Отменете атаката! Отменете атаката!

Вече чуваше зад себе си рева на реактивните двигатели. Изведнъж той започна да отслабва, в последния момент изтребителят беше променил курса си. Бунтовниците със сигурност също го бяха чули. Двама от тях вдигнаха очи към небето, но махнаха с ръка, мислейки си, че преминава случайно в близост до селото. Слушалката на Дани изпука.

— Атаката е отменена! Атаката е отменена! Чарли алфа пет, надяваме се, че причината да поискате това е основателна.

Бойд се взираше в Дани, бесен и в същото време шокиран. Дани дишаше тежко. Посочи с пръст към селото и изсъска:

— Погледни!

Двамата мъже с якетата лежаха на земята, а тримата бунтовници ги удряха и ритаха. Единият от тях извади от джоба си качулки, коленичи и им ги нахлузи. Бойд вдигна автомата си. Дани тъкмо се канеше да го последва, когато във въздуха проехтя изстрел. Бунтовниците се изсмяха, махнаха качулките от главите на пленниците си и отново започнаха да ги ритат. Бойд свали оптическия си прибор и обърна микрофона към устата си.

— Нула, тук Чарли алфа пет. Открихме двама пленници, служители на ООН. Чакаме инструкции. Край.

Тишината в окопа беше също толкова потискаща, колкото и горещината, докато Дани и Бойд очакваха инструкции от базата. Наблюдаваха от разстояние как бунтовниците налагат пленниците и Дани имаше чувството, че го правят повече от скука, отколкото с някаква стратегическа цел.

— Добре, че се обади, приятел — каза най-накрая Бойд.

Изрече думите неохотно, но в тона му се долавяше уважение. Бойд беше достатъчно зрял, за да признае, че е сгрешил.

— Чарли алфа пет, тук е нула. Имаме разрешение за провеждане на операция за спасяване на пленниците. Убийте бунтовниците или ги заковете. Край.

Бойд и Дани се спогледаха и Бойд отвърна:

— Прието!

Обърна се отново към партньора си. Очите му го изпитваха.

— И така, Снапър, ситуацията е следната: бунтовниците, които са въоръжени с автомати „Калашников" и картечница 50-ти калибър, се намират на километър от нас в откритата пустиня. Ако тези нещастници, чийто кореми копелетата използват, за да си тренират футболните умения, умрат, това ще стане по отвратителен начин. Готов ли си да ги измъкнем от там?

Дани погледна отново към селото: бунтовниците се бяха наситили на забавлението и бяха качили пленниците в пикапа, който веднага потегли и се отдалечи. Взря се в голата пустиня, в ниските постройки на бедуинското село и в Ланд Роувъра и отвърна:

— Готов съм.

4

Планът беше прост. Щяха да изчакат да дойде нощта, когато мракът щеше да им помогне да се приближат незабелязано до селото. После щяха да привлекат вниманието на бунтовниците. Дани беше натоварен с тази задача и вече беше измислил как да го направи. Следващият етап от операцията включваше претърсване на сградите и освобождаване на пленниците. От щаба предложиха да им изпратят подкрепление, но Бойд категорично отказа по време на краткия разговор, който последва по радиостанцията. Ако усетеха, че са под наблюдение, бунтовниците щяха да се изнесат от селото и да отведат пленниците със себе си. Отделението, което беше изпратено да проведе операцията, можеше най-добре да прецени на място как трябва да се действа, затова беше взето решение да му бъде дадена възможност да свърши работата само.

На Дани и Бойд не им оставаше нищо друго, освен да прекарат в окопа остатъка от деня. Спаха на смени за по два часа. Сънят на Дани беше неспокоен. Винаги, когато се унасяше, Бойд започваше да подсвирква — между езика и небцето му излизаше бръмчащ звук, за който той едва ли си даваше сметка. Мелодията звучеше тъжно. Дани се чудеше откъде му е позната. Стара ирландска песен може би? Нямаше никаква представа. Опита се да се разсее, като си спомни всичко за селото от въздушната снимка, която беше разгледал внимателно в базата. Селото беше около петдесет на петдесет метра. Зад четирите сгради с куполите и едноетажните къщи имаше площад с размери десет на десет метра. На снимката площадът беше заобиколен от палатки. Не се знаеше дали те все още са там или бедуините са ги взели със себе си, преди да напуснат селото, нито пък къде държат пленниците. Трябваше да открият пленниците и да ги спасят.

По пладне времето изведнъж рязко се промени. Появиха се облаци, но все още беше много горещо. Под покривалото Дани имаше чувството, че лежи в локва от пот. Мускулите го боляха от обездвижването и пулсираха на местата, където се опираха в земята. Почувства силно облекчение, когато светлината започна да отслабва. През целия ден селото беше тихо. Дани се притесняваше — не за себе си, а за пленниците.

— Днес въобще не си псувал, Снапър — изтърси изведнъж Бойд.

Дани не му отговори.

— Просто ми направи впечатление. Не знам как се стърпя. Всичките онези паузи, които запълваш с разни мръсни думи.

Бойд изсумтя.

Дани отново не му отговори. След малко попита:

— Според теб защо са манипулирали записа да изглежда така, че са убили и четиримата пленници?

Бойд се замисли, а после отвърна:

— Вероятно са оставили тези двамата живи, за да изтръгнат информация от тях. Не са искали обаче това да се разбере, за да предотвратят спасителната операция. — Замълча за миг. — Явно на нашите приятели от ООН никак не им е лесно. Онази мнима екзекуция, на която станахме свидетели, сигурно им е изкарала акъла. У нас момчетата от ИРА имаха този навик. Нищо не е в състояние да те накара да изплезиш език така, както перспективата да получиш куршум в черепа. — Дани усети пронизващия поглед на Бойд. — Чух, че и твоето семейство е пострадало.

— Аха — отвърна Дани. Не обичаше да говори за това. Бойд обаче продължаваше да го гледа втренчено. — Баща мие служил в Първи парашутен полк. По време на размириците е бил ранен в главата. Пълна амнезия. Не помни абсолютно нищо.

— Господи! — въздъхна Бойд.

— Случило се е, когато съм бил бебе.

— И как го е понесла майка ти?

Дани се взря през прибора и отвърна: — Не е имала време да страда, защото е починала веднага след раждането ми. — Дани замълча. Нямаше желание да продължава да обсъжда тази тема. Погледна си часовника… — Вече е пет часът. След няколко часа ще се стъмни.

Това сложи край на разговора.

В 22:00 ч. излязоха от окопа. Клекнаха и прибраха мините, а после се спуснаха в долината. Заради облаците беше по-тъмно от предишната нощ и Дани използва очилата си за нощно виждане, за да открие по-лесно прикриващата защитна позиция, където ги чакаха Томо и Петте корема. Тъй като почти не бяха разговаряли по радиостанциите си с тях през деня, Бойд им разказа за събитията от сутринта:

— Засякохме петима въоръжени бунтовници и двама пленници. Едва ли обаче бунтовниците са само петима. Ще нападнем селото и ще ги очистим. — Погледна към раниците. — Вземете само това, от което ще имате нужда. Не знаем какво ни чака. Не трябва да допускаме нещо да ни забави.

Приготвиха се за пет минути. Всеки провери оръжието си и екипировката на колана си: пълнителите, гранатите. Дани взе и сгъваемия нож. После Бойд даде знак и всички тръгнаха напред. Подредиха се в колона. Този път обаче Дани, който се придвижваше трудно, заради тежестта на мините, отстъпи водачеството на Томо и застана трети в колоната. Върнаха се на мястото, където бяха изкопали окопа, изкачиха се по брега на долината и поеха през голото поле.

На триста метра от селото Томо вдигна ръка. Всички спряха и залегнаха. Дани огледа местността, готов да премине към плана си, за да отвлече вниманието на бунтовниците. От бунтовниците нямаше и следа. Ланд Роувърът беше на около двайсет метра от селото. Бойд вдигна палци. Дани се изправи на крака и тръгна към автомобила. Не се обърна назад. Нямаше нужда да го прави, защото знаеше, че останалите трима вече се промъкват към селото, за да го заобиколят и да го нападнат, веднага щом настъпи моментът за това.

Петдесет метра до Ланд Роувъра. Дани отново залегна. Ослуша се. Никакъв звук. Никакво движение. Изправи се и продължи напред. Стигна до Ланд Роувъра и си сложи очилата за нощно виждане. Колата беше стара. Ламарините й бяха очукани и ръждясали. Задното й стъкло беше спукано в средата и от купето се носеше миризма на масло и бензин. Върху едно от страничните й стъкла беше залепен стикер на „Арсенал“, който беше започнал да се лющи. Беше паркирана със задницата си към селото. Дани застана пред нея, клекна и размота проводниците на мините. Мините бяха двайсет на десет сантиметра и единият им край беше леко вдлъбнат. На това място имаше надпис, който гласеше: „Насочи към целта“. Производителите поставяха указанието върху всяка от тях, сякаш мините бяха предназначени за хора без каквато и да било представа от боеприпаси. Както казваха инструкторите: „За всеки случай.“. Това обаче невинаги беше гаранция, че този, който ги е поставил, се е защитил от тях. Дани беше чувал за случаи от войната във Виетнам, в които бойците от Народния фронт обръщали посоката на заложените от американските войници мини „Клеймор“. Мислеше си, че човек сигурно ще се почувства зле, ако върху него се изсипят седемстотин стоманени топчета, движещи се със скорост хиляда и двеста метра в секунда.

Разположи мините на два метра разстояние от предницата на Ланд Роувъра, като завъртя вдлъбнатия им край към нея. Размота проводниците и сложи внимателно детонаторите на земята на сто метра на североизток от селото. После се върна при автомобила.

Скоро щеше да настъпи часът на истината.

Свали ножа от колана си, клекна и опипа долната страна на двигателя на Ланд Роувъра. За по-малко от десет секунди откри горивната тръба. Сряза метала с ножа, който хлътна с лекота в него. Върху пръстите му започна да капе бензин и изпаренията му го блъснаха в носа. Прибра обратно ножа в колана си и извади старата запалка „Зипо“ на баща си. Щракна я и поднесе пламъчето към капещия бензин. А после побягна.

Следваше проводниците на мината. Беше изминал петдесет метра, когато чу експлозията зад гърба си. Погледна през рамо — пламъците вече лижеха стените на двигателя на автомобила. Стигна до детонаторите, хвърли се на земята, свали прибора от колана си и огледа местността.

След половин минута бунтовниците се появиха. Първо бяха двама. Изглеждаха объркани, спряха за момент на пет метра от горящия автомобил, без да свалят автоматите от гърдите си, а после единият се обърна, сложи си ръката на устата и извика нещо. След трийсет секунди се появиха още трима бунтовници. Макар и да не ги чуваше, Дани разбра, че си крещят един на друг. Вероятно спореха.

И се приближаваха до Ланд Роувъра.

Дани напипа с едната си ръка детонаторите. Първият от бунтовниците вече беше на два метра от автомобила, а последният — на около седем.

„Трябва да се приближат още малко“, помисли си Дани.

Бунтовниците се скупчиха. Един от тях блъсна в гърдите този, който беше най-близо до него. Вече беше съвсем ясно, че се карат. Дани прецени, че трябва да действа веднага, преди бунтовниците да са се отдалечили един от друг. Ако успееше да ги очисти едновременно, останалото щеше да бъде просто.

Натисна детонаторите.

Звукът от експлозията отекна в пустинята. Ланд Роувърът се взриви и около него се разхвърчаха части от човешки тела, но Дани вече беше обърнал прибора надясно. Само след няколко секунди забеляза три приведени силуета, които тичаха към селото и вече бяха на около трийсет метра от него — взривяването на мините беше послужило като сигнал на партньорите му. Изправи се на крака, превключи оръжието си на автоматична стрелба и хукна, за да се присъедини към тях.

Трябваше да действат бързо. С нападението си бяха изложили пленниците на още по-голяма опасност. Когато се приближи на двайсет и пет метра до селото, Дани видя на входа на една от сградите човешка фигура. Вдигна автомата и погледна през прицела. АК- 47. Патрондаш. Прицели се в гърдите на бунтовника и натисна спусъка. Мъжът се свлече на земята и Дани отново хукна.

След десет секунди стигна до сградата. Бойд го чакаше, облегнат на стената, вдясно от входа й, и държеше в ръка светлинно-звукова граната. Дани зае позиция от другата страна на отворената врата и вдигна три пръста.

Два.

Един.

Бойд хвърли гранатата във вътрешността на сградата. Дани застина в очакване на експлозията. Тя последва моментално — ослепителна светлина, придружена от оглушителен трясък. Бойд влезе в сградата с насочен за стрелба автомат. Дани го последва.

Сградата се състоеше от едно-единствено помещение с размери десет на петнайсет метра. Освен подредените покрай едната му стена легла, в него нямаше никакви други мебели. Беше пълно с дим, но с помощта на очилата си за нощно виждане, Дани успя да различи тримата бунтовници, които бяха клекнали на пода на разстояние три метра един от друг и си бяха запушили ушите с ръце.

— Обърнете се наляво! — изкрещя Бойд, насочи автомата си към мъжа, който беше вляво, и стреля.

Тялото на бунтовника потрепери и се отпусна. Междувременно Бойд се беше обърнал надясно и беше застрелял следващия бунтовник също толкова бързо, колкото и първия. Оставаше още един.

Бойд стигна до него с насочен към главата му автомат и попита:

— Каm antun? [14]

Мъжът не отговори. Лицето му беше сурово и арогантно.

— Каm antun? — повтори въпроса си Бойд.

И този път не последва отговор.

Докато сваляше ножа от колана си, Дани отново се сети за думите на Таф: „Мъжът винаги има нужда от хубав нож, чедо.“ Приближи се до бунтовника, чието внимание изцяло беше погълнато от Бойд, и хвана дясната му ръка. С рязко движение заби острия му връх между сухожилията на третия и четвъртия пръст. В началото бунтовникът просто зяпна. Когато Дани завъртя ножа под ъгъл от четирийсет и пет градуса и засегна нервните окончания, той изпищя.

— Каm antun? — изсъска Дани.

— Hamastash… [15] — изквича мъжът.

Тази информация им беше напълно достатъчна. Бойд стреля еднократно в главата на бунтовника и той се свлече на пода. После се обърна към Дани и каза:

— Пакетчетата с храна помогнаха. Съвсем сме освирепели, нали?

— Да, но имаме още много работа. По моите сметки дотук сме се справили с осем от тях.

Бойд предаде по радиостанцията на Томо и Петте корема:

— Останаха седем бунтовници.

Отвън долетяха четири изстрела, а после Томо отвърна:

— Вече са трима.

— Някакви следи от пленниците?

— Не.

Бойд и Дани излязоха от сградата, насочвайки автоматите си наляво и надясно. Над селото беше настъпила злокобна тишина, нарушавана единствено от прашенето на горящия Ланд Роувър. Бойд посочи с пръст на изток, за да покаже на Дани, че трябва да заобиколят сградата от тази страна. Дани се подчини на заповедта на командира на отделението и тръгна. Усещаше топлината от горящия автомобил, който беше само на десет метра вляво от него. Измина петте метра до ъгъла на сградата, откъдето между нея и една барака тръгваше широка два метра пътека. Обърна се с насочен напред автомат, допрял пръста си до спусъка. Пътеката беше дълга осем-девет метра и на нея нямаше никой.

Изведнъж чу шум от двигател на автомобил, който идваше откъм другата страна на бараката. Гласът на Петте корема изгърмя в ухото му:

— Готвят се да избягат!

Шумът се движеше на юг по посока на горящия Ланд Роувър.

Дани отвърна:

— Прието.

Завъртя се на сто и осемдесет градуса и надникна покрай стената на бараката към горящия Ланд Роувър. Успя да види пикапа, който се отдалечаваше от източния край на селото. Автомобилът увеличи рязко скоростта и се скри зад пламъците. В каросерията му имаше четирима души. Зърна единствено силуетите им. Не посмя да стреля, защото нямаше как да разбере дали пленниците не са сред тях. Насочи автомата си към лявата задна гума на пикапа и натисна спусъка. Автомобилът се завъртя и спря.

Дани отскочи назад и се скри зад ъгъла на сградата. Точно на време. Отговорът, който дойде от картечницата, беше оглушителен: куршумите събориха част от стената на сградата, която двамата с Бойд току-що бяха напуснали. Плувнал в пот, Дани се притисна до стената и изкрещя в микрофона:

— Спуках една от гумите на пикапа!

Гласът му прозвуча пронизително. Бойд извика:

— Томо, Петте корема, прикривайте ни!

В този момент Дани чу изстрели, които идваха от другия край на селото. Не беше нужно да пита Бойд какво е намислил. Беше му съвсем ясно. Притича по пътеката и стигна до площада. Палатките все още бяха там. Бойд го пресрещна. Кимна му и двамата побягнаха в източна посока покрай протритите палатки към полето. Последва още един картечен залп в отговор на стрелбата на Томо и Петте корема, които се опитваха да отвлекат вниманието на бунтовниците. Тъмните очертания на пикапа изпъкваха ясно на фона на горящия Ланд Роувър. Шофьорът беше загасил предните фарове, смятайки, че по този начин автомобилът по-трудно може да бъде уцелен, но всъщност това даде възможност на Дани и Бойд да се приближат незабелязано до него.

Отново проехтя изстрел от автомат. Картечницата също изтрещя. Дани видя силуета на мъжа, който беше изтласкан от пикапа и отведен зад него. В каросерията останаха двама души. Шофьорът беше отворил вратата и се готвеше да слезе, стиснал автомата си в ръка. Вниманието на бунтовниците беше насочено изцяло към мястото, от което стреляха Томо и Петте корема. Когато забелязаха Бойд и Дани, вече беше прекалено късно.

Дани се прицели в шофьора. Разстоянието между него и пикапа беше само пет метра и пукотът от автомата му беше заглушен от последвалия трясък на картечницата. Откосът обаче беше смъртоносен. Шофьорът тъкмо беше стъпил на земята, когато куршумите го изхвърлиха към кабината на пикапа. Бойд се затича към задницата на автомобила, приближи се на пет метра от нея и започна да стреля по бунтовника до картечницата. Пламъците от горящия Ланд Роувър осветиха струите от кръвта и парчетата от мозък, които полетяха във въздуха.

Стрелбата спря. Откъм каросерията се чу скимтене. Това означаваше, че пленникът, който беше в нея, е жив.

Беше останал само един бунтовник: този, който беше свалил другия пленник от пикапа. Той беше започнал да крещи. Думите звучаха отчаяно и заплашително, но Дани не можа да разбере почти нищо, защото бяха изречени на арабски. Явно заплашваше, че държи пленника на прицел и ще застреля всеки, който се приближи до него.

Дани и Бойд се промъкнаха до пикапа.

— Трябва да му отвлечеш вниманието — каза Дани.

Бойд кимна и двамата се разделиха — единият тръгна към дясната страна на пикапа, а другият — към лявата. Възползвайки се от светлината на горящия Ланд Роувър, Дани огледа двамата мъже. Бяха обърнати с гръб към него. Бунтовникът беше застанал зад пленника, преметнал лявата си ръка около врата му и опрял пистолета, който стискаше в дясната си ръка, в слепоочието му. Дани нямаше как да стреля, защото щеше да изложи пленника на риск. Куршумът можеше да прониже бунтовника и да навлезе в тялото на пленника, независимо от това, дали щеше да използва автомата или пистолета.

Бойд се показа откъм задницата на автомобила с насочен към двамата мъже автомат. Бунтовникът се обърна и отново се разкрещя. Продължаваше да държи дулото на пистолета опряно в слепоочието на пленника и трепереше. Бойд стоеше без да мърда и без да сваля оръжието си.

Докато вниманието на бунтовника беше насочено към него, Дани използва Ланд Роувъра за прикритие, за да се придвижи напред.

Съвсем тихо.

Застана неподвижно и се прицели в тила на бунтовника. От светлината на пламъците сянката му върху пикапа изглеждаше огромна. Не й обърна внимание. Беше се съсредоточил изцяло върху мишената си. Не биваше да допуска никаква грешка. Беше абсолютно наложително да запази самообладание, за да е сигурен, че ще улучи смъртоносно копелето.

Бойд свали бавно автомата си и вдигна ръце с обърнати към бунтовника длани, за да му даде знак, че се предава.

Бунтовникът му повярва. Блъсна настрани пленника и насочи пистолета си към Бойд. Не му остана време да си опъне ръката. Дани произведе един-единствен изстрел. Куршумът се заби в тила на либиеца, той полетя напред и падна по очи върху спечената земя.

— Добър изстрел — каза Бойд.

В подобни случаи тишината винаги изглеждаше странна. Мъртвешка. Дани почти не обърна внимание на страховитата гледка, която представляваше застреляният от него мъж — част от черепа му липсваше, а косата върху онова, което беше останало от него, се беше сплъстила от струящата от раната кръв. Съзнанието му беше заето с друго. Дали се бяха справили с врага? Дали все още не ги дебнеше опасност? Пленникът залитна назад, очевидно зашеметен от жестоката сцена, разиграла се изведнъж пред очите му. Дани го дръпна грубо на земята, а Бойд вдигна автомата си и огледа местността. Другият пленник продължаваше да скимти в пикапа, без да се показва. След пет минути Дани чу гласа на Томо в слушалката на радиостанцията си:

— Претърсихме селото. Празно е.

Бунтовниците бяха мъртви, но им оставаше да свършат още нещо.

Бойд реши, че трябва да се освободят от труповете.

— Страната е пълна с репортери, които се опитват да се доберат до някакви новини — каза той. — Ако попаднат на тези надупчени трупове, ще си осигурят дяволски добър материал за писане.

Беше прав. Новината за петнайсетте мъртви бунтовници и отсъствието на информация за провеждане на прочистваща операция от войските на НАТО в района щеше да се разпространи мълниеносно и щеше да даде повод за безброй спекулации. Дани си спомни, че беше чул някаква история за Отряд „А“ от времето на Първата война в Залива. Няколко момчета от SAS се натъкнали на група иракчани и успели да ги пленят. На едно от тях му причерняло пред очите и ги очистило до един. Тъй като не знаели какво да правят с труповете на иракчаните, войниците ги натоварили на един от автомобилите им, закарали ги навътре в пустинята и заложили две противотанкови мини с часовников механизъм под автомобила. А после потеглили обратно в нощта и оставили на страховитите мини да си свършат работата. Давали си сметка, че това, което правят, е много опасно, но решили, че след като труповете щели да изчезнат, едва ли някой би търсил обяснение за случилото се.

Явно и Бойд разсъждаваше по този начин. След кратък разговор с щаба той им съобщи какво ще правят по-нататък:

— Ще маркираме отново целта. Преминаваме към първоначалния план. Ако в района са останали някакви бунтовници, не трябва да им позволим да се приближат до мястото.

Томо и Петте корема бяха натоварени със задачата да охраняват пленниците. След като Томо смени гумата на пикапа, по която беше стрелял Дани, двамата с Петте корема качиха треперещите мъже в кабината. Те не бяха в състояние дори да говорят, а само трепереха на седалката и се взираха с празни погледи пред себе си.

— Откарайте ги далече оттук — каза Бойд. — Вече са изплашени достатъчно. Не е нужно да виждат останалото. Ще се срещнем в прикриващата защитна позиция веднага след въздушната атака.

След като пикапът се отдалечи, Дани и Бойд се заловиха за работа. Бяха им нужни около двайсет минути, за да приберат всички трупове в квартирата на бунтовниците. Труповете вече бяха започнали да се вкочанясват. Гледката беше потресаваща: зеещите страховито входни и изходни рани все още кървяха. Когато най-после успяха да ги струпат на куп в средата на помещението, Дани и Бойд изглеждаха така, сякаш бяха плували в река от кръв. По лицето на Дани бяха полепнали съсиреци и противната смрад, напомняща миризмата на метал, изпълваше ноздрите му. Той с облекчение напусна селото и тръгна заедно с Бойд към долината.

Придвижваха се бързо. Прекосиха откритото поле за петнайсет минути. След като взеха приборите от прикриващата защитна позиция, стигнаха до окопа и легнаха в него. Дани отново разпъна триногата и нагласи лазерния целеуказател върху него. Фокусира го върху сградата, в която бяха прибрали труповете на бунтовниците, а после Бойд за втори път през последните двайсет и четири часа се обади в базата, че атаката може да започне.

Вече не съществуваше причина тя да бъде отменена.

Изтребителят пристигна след двайсет минути. Тялото на Дани се разтресе от рева на реактивните му двигатели. Това обаче не беше нищо в сравнение със силата на удара на бомбата. Направлявана от лазерния лъч, тя се стовари право върху импровизирания гроб на бунтовниците. Първо проблесна светлина. После в пустинята отекна трясък и ги оглуши. Лазерният целеуказател падна от триногата. За миг Дани се вцепени от обхваналото го съмнение, че може би не е маркирал правилно целта и бомбата е паднала прекалено близо до тях. Напразно се тревожеше. Сред изригналия като гъба дим той видя как пламъците облизаха небосклона. Труповете вероятно бяха станали на парчета и се бяха овъглили.

Двамата с Бойд лежаха в окопа и наблюдаваха местността в очакване да се появят хора, за да огледат бомбардираното село. Видяха обаче единствено пикапа, който се приближаваше към тях от запад. Томо шофираше, а до него седеше Петте корема.

Бойд се обади по радиостанцията:

— Нула, тук Чарли алфа пет. Целта е разрушена. Пленниците са спасени. Очакваме да ни изтеглите. Повтарям: очакваме да ни изтеглите.

5

Двамата пленници бяха много зле. Отслабнали физически и разстроени психически.

Единият от тях беше на около трийсет и пет години, доста непохватен мъж с кръгли очила, чиито стъкла се бяха счупили. Върху лявата страна на главата му имаше жестоки следи от ударите, които бунтовниците му бяха нанесли. Кожата му беше ожулена, а скулата му беше леко хлътнала, което означаваше, че е счупена. Другият беше по-възрастен — вероятно беше надхвърлил петдесетте. Два от кучешките му зъба и един от кътниците му липсваха. Изглеждаха така, като че ли бяха вадени един по един. Върху брадата му имаше засъхнала кръв — спомен от тази хирургична намеса. Двамата едва ходеха. Все още не бяха в състояние да говорят и макар и да знаеше, че са британци, Дани нямаше как да получи потвърждение на този факт. Сякаш ужасът от последните няколко дни беше изтрил всичко от съзнанието им. Единственото, което бяха в състояние да правят, бе да се взират пред себе си и да треперят. Когато Дани или някой друг от партньорите му се опитваше да ги заприказва, те се свиваха така, сякаш ги удряше електрически ток. Очевидно не осъзнаваха, че са били спасени от британски войници, които щяха да ги върнат у дома.

Повериха ги на грижите на Томо, който беше санитарят на отделението. Той превърза раните им и им даде обезболяващи лекарства. Останалите трима заеха отбранителни позиции и започнаха да наблюдават местността. Горящото село напомняше на огромен фар в откритото поле. В пустинята по посока на долината се стелеше дим и им пречеше да виждат добре. Това ги притесняваше, защото беше само въпрос на време някой да се приближи до горящото село от неизвестна посока. Надяваха се мястото, в което се бяха скрили, да остане незабелязано, защото беше далече от него.

Хеликоптерът пристигна малко преди полунощ. Ореолите от прах бяха също толкова ярки, колкото и предишната нощ, но тъй като се бяха справили с бунтовниците, поне засега момчетата нямаше от какво да се страхуват. Томо и Петте корема помогнаха на пленниците да се качат в хеликоптера. Дани и Бойд ги последваха с раниците. Машината се издигна във въздуха, преди да успеят да седнат. На борда имаше двама американски военни лекари, които поеха грижите за пленниците. Дани се отпусна на седалката и включи радиостанцията в комуникационната система на хеликоптера. Изведнъж усети силно изтощение. Партньорите му също изглеждаха изтощени. След няколко минути очите му започнаха да се затварят, независимо от шума, който вдигаше хеликоптерът, и кратките съобщения на пилота за полета.

Стресна се обаче не от тези звуци, а от внезапното накланяне на хеликоптера. Отвори очи. Ръцете му автоматично стиснаха автомата. Другите момчета направиха същото. Хеликоптерът веднага се стабилизира, но Дани беше сигурен, че е направил лек завой. Погледна през прозореца. Летяха над морето. Не беше възможно да разбере в каква посока, защото водната повърхност изглеждаше еднаква навсякъде. След няколко секунди прозвуча гласът на пилота:

— Господа, получи се заповед за промяна на курса.

Бойд попита:

— В каква посока?

Никакъв отговор. И никакъв шанс за сън. Сетивата на Дани отново се обостриха. Къде отиваха? Какво ставаше? Хеликоптерът набра височина. Дани отново погледна през прозореца и зърна „Джордж Буш“ на няколкостотин метра под хеликоптера. Ориентира се по него за посоката, в която се движеха. На северозапад. Отпусна се леко. По всичко личеше, че се връщат обратно в базата в Малта.

Беше прав. След около час хеликоптерът се приземи. Този път роторите престанаха да се въртят. Шумът от двигателите заглъхна. Към задната врата тичаха четирима войници в зелени униформи с две носилки. Очите им се стрелнаха към отделението от специалните части, но те бяха достатъчно добри професионалисти, за да не позволят на любопитството да им попречи да се справят с това, което в момента беше най-важно — трябваше незабавно да свалят пленниците от хеликоптера. Докато изключваше радиостанцията си от комуникационната система на хеликоптера, Дани отново почувства тялото си натежало от умора. След трийсет секунди той слезе заедно с партньорите си от хеликоптера и беше погълнат от тежкия, влажен въздух на Международното летище на Малта.

На пистата чакаше линейка — неоновите й светлини проблясваха на трийсет метра от хеликоптера. Войниците в зелените униформи вече качваха втория от пленниците в линейката. На сто метра зад нея Дани видя познатите очертания на един „Херкулес“. На шейсет градуса вдясно от него се готвеше да кацне самолет на „Райънеър“. Туристите пристигаха на Средиземноморието заради слънцето, пясъка и секса. Сякаш прочел мислите му, Бойд отбеляза:

— И аз не бих имал нищо против да се позабавлявам.

Дани не успя да му отговори. Погледът му попадна в пространството между хеликоптера и линейката. Там беше спрял автомобил. От него слязоха двама мъже. Дани веднага ги позна. Еди Андерсън, който беше командир на Отряд „Б“, и сержант Бен Пауъл. Андерсън им кимна и изрече отсечено:

— Дяволски добра работа. Съжалявам, момчета, но се налага след петнайсет минути да осъществим сателитна връзка с правителството, за да дадете отчет за операцията. Дани, ти трябва да се явиш незабавно в централата. Не се притеснявай, синко. Нищо лошо не се е случило. Бен ще ти обясни.

Стомахът на Дани натежа като олово. Изражението на Бен Пауъл подсказваше, че новините няма да бъдат добри. Приближи се до сержанта, който веднага тръгна към кацналия наблизо „Херкулес“. Дани го последва.

— Какво става? — попита той и без да дочака отговора на Пауъл, продължи с въпросите. — Всичко наред ли е с баща ми? Да не се е случило нещо с брат ми?

— Спокойно, Дани — отвърна Пауъл. — Доколкото знам, не става въпрос за семейството ти.

Дани въздъхна облекчено.

— А за какво става въпрос?

— И аз, като теб, мога само да гадая. Знам единствено, че трябва да се върнеш във Великобритания. Още тази сутрин.

Изтеглянето на войниците от бойното поле по този начин рядко беше свързано с добри новини. Дани се помъчи да си спомни дали не е допуснал някаква грешка. Дали от Министерството на отбраната не се канеха да го накажат?

— Какво, по дяволите, става, Бен?

— Вече ти казах, че не знам — отвърна сержантът. Изглеждаше леко раздразнен от собственото си неведение. — Предполагам, че е нещо важно. — Извади от джоба си бордна карта и му я подаде. — Полет на „Бритиш еъруйез“ до „Хийтроу“. Трябваше да излетиш преди два часа. Задържаха самолета заради теб. Преди това обаче е наложително да се приведеш в нормален вид — миришеш на кучешки задник. И приличаш на кучешки задник. Не се бави, защото началниците очевидно бързат.

През следващите няколко часа Дани действаше като на сън. Пауъл го заведе до една кабина с душ, където го чакаше раницата му „Норт фейс“. Успя да измие размазаната по главата, лицето и ръцете си кръв с препарата „Суорфига“ — винаги носеше тубата със себе си. Облече сини джинси, черни маратонки, бяла риза и кожено яке. След като излезе от кабината, по нищо не личеше с какво се занимава, нито пък къде е бил през последните двайсет и четири часа.

Самолетът на „Бритиш еъруейз“ чакаше на пистата, готов за излитане. Никой не му поиска служебната карта, когато една цистерна с гориво го закара до предната част на самолета, към която беше прикрепена подвижна стълба. След като се качи на борда, една привлекателна стюардеса с вирнато носле го придружи до мястото му в салона „първа класа“. Дани се чудеше какви ли глупости са измислили летищните власти, за да обяснят причината за закъснението на полета. Докато сядаше, усети погледите на пътниците върху себе си — от пристигането му в последния момент с мокра коса някои от тях със сигурност бяха разбрали, че не им е била съобщена цялата истина.

Самолетът беше далеч по-удобен от хеликоптера „Сий найт“. След като излетяха, красивата стюардеса му предложи шампанско. Изглеждаше разочарована, когато той отказа и я помоли да му налее кафе. Ръката й се докосна леко до неговата, докато му подаваше чашата.

— Повикайте ме, ако имате нужда от нещо — почти измърка тя.

Дани само кимна. При нормални обстоятелства щеше да се опита да пофлиртува с нея, но в момента беше зверски изморен, за да мисли за това. Заспа, преди самолетът да стигне до крейсерска височина.

Сънят му беше накъсан. Макар и да беше получил уверението на Пауъл, че близките му са добре, умореното му съзнание не можеше да се освободи от притеснението, че нещо не е наред. Представи си баща си в инвалидната количка с тревожно изражение върху лицето, което беше започнало да затлъстява от липсата на движения. През последните двайсет и три години той беше закован за онова проклето нещо в малката им къща в Херефорд. Беше отгледал децата си, отказвайки упорито всякаква помощ. Дани никога не го беше чул да се оплаква от съдбата си. Даже, когато брат му Кайл започна да се забърква с полицията, както бяха предрекли учителите му, той прие това философски. „Човек сере със задника, който има“, повтаряше непрекъснато една от любимите фрази на Таф и разочарованието му от Кайл беше напълно компенсирано от гордостта, че Дани е постъпил в SAS. Дани усети, че му призлява от мисълта за поредния удар, който животът може би е нанесъл на баща му.

Самолетът се приземи на летище „Хийтроу“ в 06:00 ч. по Гринуич. Вече се зазоряваше, но макар че небето беше ясно, във въздуха се усещаше хлад. Дори и със затворени очи, Дани можеше със сигурност да каже, че се намира във Великобритания. Пустинята миришеше по друг начин. На пистата го чакаше черен джип. Шофьорът — беше облечен с джинси и спортно яке и носеше кафяви кожени ръкавици за шофиране — отвори задната врата на автомобила. Докато се качваше, Дани се направи, че не забелязва подозрителните погледи в зачервените от недоспиване очи на другите пътници. Без да каже нищо, шофьорът запали двигателя и колата напусна пистата.

— Накъде пътуваме, приятел? — попита Дани.

— Към Актън — отвърна шофьорът.

— Господ да ми е на помощ! Ще ми трябва ли служебна карта?

— Не.

На трийсет метра пред тях една оранжева бариера се вдигна и автомобилът продължи напред.

След няколко минути вече се движеха в ранното утро по магистрала М-4.

— От МИ-6 ли си? — попита Дани.

Не последва отговор, което означаваше, че отговорът е положителен.

Продължиха да пътуват в мълчание. От време на време Дани улавяше в огледалото за обратно виждане погледа на шофьора, който се насочваше към него. Не му се сърдеше. Несъмнено той също беше пълна загадка за шофьора. След двайсет минути стигнаха до Ъксбридж роуд. Дани си погледна часовника, докато завиваха наляво: 06:37. След пет минути навлязоха в индустриалния квартал „Парк ройъл“ и автомобилът се приближи до една тухлена постройка с размери на хангар за самолети, заобиколена от триметрова метална ограда. Приличаше на склад. Върху оградата имаше табела с надпис „Ронсън лоджистикс — по-доброто обслужване за вас“. Шофьорът спря автомобила пред широката масивна порта в оградата, свали стъклото и натисна няколко бутона върху цифровия панел от дясната й страна. Портата се отвори, автомобилът потегли и след малко спря пред вратата, която се намираше на една от страничните стени на сградата. Дани скочи на земята, огледа се предпазливо и попита:

— Какво е това място?

Шофьорът не му отговори, а само посочи с брадичката си към вратата. Дани беше готов да го сграбчи и да измъкне по-конкретна информация от него, но потисна раздразнението си, кимна и влезе в сградата. Озова се в малко мрачно помещение. Бюро, стол, лампа — нищо повече. В отсрещния му край имаше друга врата. Отвори я и влезе. Вратата водеше към вътрешността на хангара. Хангарът беше огромен — около петдесет метра дълъг, трийсет метра широк и петнайсет метра висок. От далечния му край се чуваше радио. Дани разпозна песента на „Сноу Патрул“, която някои от момчетата обичаха да слушат в Кемп Бастиън. Подът беше бетонен, а от тавана висяха неонови лампи. Беше пълен с автомобили, паркирани в пет стройни редици, и приличаше на автосалон. За разлика от колите в автосалоните обаче тези въобще не бяха нови. Дани преброи тринайсет черни автомобила. Върху един от тях имаше реклама на мюзикъла „Мама миа“. Някои бяха с вдлъбнатини по ламарините. Марките бяха предимно „Фолксваген“, „Мини“ и Форд „Транзит“. Имаше дори един очукан стар ван с надпис „Кралска поща“, през чиито отворени задни врати се виждаха струпаните на куп сиви пощенски чували. Направи му впечатление, че в хангара, който според него служеше за гараж на МИ-6, липсват лъскави автомобили. Нямаше поршета, нямаше Рейндж Роувъри, нямаше автомобили със сгъваеми покриви. Тези превозни средства трябваше да останат незабелязани — в крайна сметка един черен автомобил по улиците на Лондон не би привлякъл ничий поглед. Капакът на двигателя на един от автомобилите беше вдигнат и изправеният до него механик — единствения човек, когото Дани успя да види, — надникна, след като чу стъпките му. Не се изненада от появата му, а просто посочи към далечния край на склада, където имаше сглобяем павилион. Малко обособено помещение в огромния хангар. Дани се приближи с бързи крачки до него, почука силно на вратата и влезе.

Вътре имаше шестима мъже. Трима от тях бяха прави и пиеха кафе от пластмасови чаши. Другите трима бяха застанали на няколко метра от тях и очевидно обсъждаха нещо. Дани разпозна един от тях — Джони Картрайт, който беше командирът на Двайсет и втори полк на SAS. Той първи забеляза Дани и му направи знак да отиде при тях. Докато вървеше, Дани си даде сметка, че познава всеки от тримата мъже, които пиеха кафе. Беше ги срещал в централата в Херефорд, но не знаеше имената им. Двамата, с които Картрайт разговаряше, виждаше за първи път.

Картрайт му представи присъстващите в помещението един по един, като започна с момчетата от Полка:

— Джак Уорд. — Слаб, жилав мъж с голяма бенка на лявата буза. — Грег Мъри. — Бръсната глава, проницателни сини очи. — Спъд Глоувър. — С една глава по-нисък от Дани, набит, с широки рамене, които изглеждаха така, сякаш бяха в състояние да спрат откос от куршуми със стоманен сърдечник, изстреляни от близка дистанция, кръгло лице и кубе, напомнящо на кубето на Фил Колинс. Дани се ръкува с тях, а после Картрайт му представи двамата цивилни мъже. — Оливър Карингтън.

Карингтън беше по-възрастният от двамата, със стоманеносива коса и старомодни очила с черни рамки. Стъклата им бяха много дебели и очите зад тях изглеждаха бдителни, докато мъжът се ръкуваше с Дани.

— Благодаря ви, че дойдохте толкова бързо — каза Карингтън.

— Просто нямах друга работа — отвърна Дани.

Карингтън му се усмихна любезно. Дани остана с впечатлението, че мъжът умее да прикрива чувствата си.

— А това е Хюго Бъкингам — продължи Картрайт.

Дани кимна на по-младия мъж. Беше слаб, деликатен като момиче — точно копие на Хю Грант. Падащата му свободно кестенява коса беше леко разрошена, а лицето му беше приветливо.

— Много ми е приятно да се запозная с вас — каза Бъкингам.

Гласът му звучеше приповдигнато, но без да дразни. Дани му кимна уклончиво и погледна въпросително командира си.

— МИ-6 — каза Картрайт, сякаш това обясняваше всичко.

Всъщност в известен смисъл беше така.

Карингтън си прочисти гърлото и заговори делово:

— Предлагам да не губим повече време, господа. Седнете.

— Чух, че в МИ-6 било много тясно — заяви Спъд.

Уместна забележка. Дани се чудеше каква причина ще изтъкне разузнавачът за срещата на това потайно място. Не последва обаче никакво обяснение. Между служителите на МИ-6 и военните от Двайсет и втори отряд на SAS, на които често им се налагаше да им вършат черната работа, съществуваше благоприлично уважение.

Мъжете седнаха на пластмасовите столове и се приготвиха да слушат.

— Предполагам, че всички сте наясно със ситуацията в Сирия — започна Карингтън.

Нито един от войниците от Полка не отговори, но това се разбираше от само себе си. След като знаеш, че съществува вероятност във всеки един момент да бъдеш изпратен в някоя от горещите точки на света, няма как да не следиш новините. Слухът за насилието, което правителството на Сирия упражняваше върху собствения си народ, беше стигнал дори до базите в Хелманд.

— Действията на противниците на режима в страната са неорганизирани — продължи Карингтън. — Всяка групировка преследва свои цели. Някои от тях са с твърди политически убеждения, а други просто се възползват от положението на гражданската война, в което се намира Сирия, за да всяват размирици. Нищо ново под слънцето. Министър-председателят даде ясно да се разбере, че подкрепя мирното предаване на властта в страната. Той даже увери висшите членове на сирийското правителство, че ще им помогне да напуснат безопасно страната, ако решат да се оттеглят от властта.

— Оставете на мен да се погрижа за тях — прекъсна го Спъд. — Страшно си падам по хора, които убиват деца.

— За съжаление много от тях го правят — измърмори Карингтън, — но това е друга тема. Може би ви е известно, че се опитваме да установим връзка с някои от бунтовническите групировки. Всичко се пази в пълна секретност, разбира се. Нашето разузнаване разполага с информация за групировките, за които съществува най-голяма вероятност да завземат властта след падането на режима. Естественото желание на британското правителство е да установи добри взаимоотношения с наследниците на настоящия режим в Сирия.

Карингтън вдигна една снимка формат А-4. Беше направена с телескопичен обектив и беше на мъж с азиатски черти и куфия на бели и червени квадратчета. В съзнанието на Дани изплуваха снимките на Ясер Арафат, които беше гледал по телевизията като дете.

— Това е Балтазар Фархад — обясни Карингтън. — Той е водач на една бунтовническа групировка, която по всяка вероятност ще играе важна роля в бъдещото правителство на Сирия. Или по-скоро беше водач на тази групировка, защото преди две седмици стана жертва на самоубийствена атака. Сигурно сте чули по новините.

Дани не беше чул за тази атака. Присви очи и се взря в снимката. В далечен план забеляза някаква метростанция и попита:

— Париж?

Карингтън кимна.

— Фархад беше в изгнание. Французите му бяха осигурили политическо убежище. Той самият винаги се отнасяше радушно към интереса, който страната проявява към Сирия. По тази причина французите го ценяха високо. Бяха, меко казано, смутени от това убийство.

— Кой го е извършил? — попита Джак Уорд.

— Според сведенията, с които разполага разузнаването, един млад алжирец. Бил е издирван по обвинение в тероризъм.

— Днешните момчета — измърмори Спъд, — се взривяват, без да му мислят много.

Карингтън не обърна внимание на думите му и продължи:

— Честно казано, нашият основен проблем не е кой го е направил, а как да избегнем неблагоприятните последици. Фархад беше не само водач. Дори и докато беше извън страната си, той беше спойката, която не позволяваше на семейството му да се разпадне. Фархад има двама сина. Те са коренно различни. Единият се казва Сорген, другият — Асу. Сорген прилича изцяло на баща си. И той, като него, подкрепя интереса на Франция към Сирия. Асу е живял дълго време в Лондон. Имал е интимни връзки с жени от Великобритания. Открихме четири проститутки, които твърдят, че им е бил редовен клиент по време на престоя си в страната. Дори е имал абонаментна карта за… „Тотнъм хотспър“, нали така, Хюго?

Бъкингам кимна.

— Едни от най-големите главорези на терена — отбеляза Грег Мъри. — Карат те да се чувстваш горд, че си британец, нали?

— Да, макар, че аз не си падам много по футбола. И така, Асу е смятан за англофил. Двамата със Сорген не могат да се понасят. Още от деца. Баща им беше единственият човек, който успяваше да ги усмири. От уважение към него те прикриваха враждебността си един към друг. След като Фархад вече е мъртъв, двамата очевидно не смятат за нужно да поддържат привидно добри отношения помежду си. Семейството е разцепено на две. Това, разбира се, е благоприятно за сирийското правителство, защото по този начин най-сериозната заплаха за него намалява значително. Нашите анализатори са убедени, че единият от братята ще застане начело на новото правителство. От само себе си се разбира, че британското правителство предпочита постът да бъде зает от Асу.

Карингтън замълча. Изчакваше четиримата да осмислят думите му.

— Нашето правителство даде ясно да се разбере, че макар и да подкрепя идеята за смяна на режима в Сирия, ще следва политика на ненамеса във вътрешните работи на страната. След Ирак и Афганистан предпочита да остави сирийците сами да се справят с проблемите си. В случай, че една от тези две групировки вземе властта, ние искаме да сме сигурни, че това ще бъде оглавяваната от Асу групировка. Ако обстоятелствата бяха други, може би щяхме да използваме някое от подразделенията на Полка, което да обучи нейните членове. Сами разбирате обаче, че след като сме уверили международната общност в твърдото си намерение да не изпращаме войски в страната, ще изпаднем в неудобно положение, ако го направим, нарушавайки правилата на дипломацията.

Дани отново се сети за Либия. Неговите началници не се бяха притеснили особено от нарушаването на правилата на дипломацията. Прогони мисълта от главата си. Отдавна беше спрял да разсъждава по въпросите на политиката. Бяха го изпратили там да свърши работата, а не да се тревожи за последствията.

— Независимо от всичко — продължи Карингтън — ние бихме искали да протегнем ръка за помощ на Асу. Всички сте чували за „Международни решения“, нали?

Разбира се, че бяха чували. „Международни решения“ беше компания на частни военни предприемачи. Половината от персонала й се състоеше от бивши служещи от Полка, на които им беше омръзнало да излагат живота си на риск в името на Кралицата и родината и бяха решили да започнат да прилагат уменията си срещу прилично възнаграждение. Във всяка една гореща точка по света имаше хора, които се опитват да изкарат пари. Тези хора се нуждаеха от охрана, а компанията осигуряваше нужния персонал за голяма част от дейностите, свързани с нея. Из Херефорд обикаляше слух, че вършат много повече от това. Наличието на няколко военни предприемачи в дадена военна зона, водеше до привличането на военно подразделение, необвързано с Женевската конвенция. Беше удивителен фактът, че много от проблемите изчезваха, след като не беше нужно да се спазват клаузите й.

— Компанията спечели поръчката на правителството — търгът естествено беше таен — за осигуряване на малък екип от военни специалисти, който да обучи хората на Асу. Нещо като приятелски жест, от страна на правителството, с тази малка разлика, че, ако някой се опита да проследи откъде е получила компанията парите за услугата, ще остане с впечатлението, че самият Асу я е наел. Някои висши представители на правителството обаче изпитват известно безпокойство от факта, че трябва да използват услугите на частния сектор. — Карингтън се усмихна многозначително. — Ето защо са решили да прибегнат до посредничеството на Хюго, който неотдавна се завърна от Саудитска Арабия, където прекара известно време. Той е един от най-изтъкнатите ни арабисти. Неговата задача ще бъде да поддържа връзка с предприемачите, за да сме спокойни, че вършат добре работата, за която им се плаща. Неофициално, разбира се. Ние, обаче, сме му възложили и друга задача, която вероятно е още по-важна. — Обърна се към Бъкингам. — Може би ще е по-добре ти сам да обясниш, Хюго.

Бъкингам беше леко изненадан от неловкото положение, в което беше поставен. Дани видя как бузите му почервеняха от неуспешния опит да прикрие неудобството си. Изправи се, прекара пръстите на дясната си ръка през непокорната си коса и се прокашля, от което нямаше никаква полза, тъй като гласът му прозвуча дрезгаво.

— Имах щастието да уча в Сорбоната и…

— И какво от това? — прекъсна го Спъд.

Неловко мълчание.

— Това е френски университет — продължи Бъкингам. — Намира се в Париж. Изучавах арабски език и политология. Сорген, братът на Асу, беше мой колега. Сприятелихме се. Мисля, че ще мога да го убедя да се помири с брат си.

— По какъв начин? — попита скептично Грег.

— Ще се срещна с него на Еид-ал-Фитр — отвърна Бъкингам, сякаш тези думи обясняваха всичко. От изписаното по лицата на четиримата недоумение, стана ясно, че те не разбират каква е връзката. — Това е много голям мюсюлмански празник. С него приключва Рамазан, свещеният месец за хората, които изповядват исляма. Той е символ на обединението им. На този празник членовете на всяко семейство постят и се молят заедно. Сорген е силно религиозен човек. Мисля, че ще успея да го убедя, че моментът е подходящ да си оправи отношенията с Асу.

— Което ще бъде от полза както за него, така и за нас — каза Карингтън. — Размирниците са много по-силни, когато действат заедно. Ако Хюго успее да убеди Сорген, че британското правителство е добронамерено към него, можем да очакваме благоприятен развой на събитията. — Отново се усмихна многозначително. — Вашата задача, господа, ще бъде да се грижите за Бъкингам по време на пребиваването му в Сирия. Той трябва да стигне до мястото на срещата, без да излага живота си на опасност. Не е нужно да ви обяснявам, че тази операция трябва бъде проведена в пълна секретност. Ако бъдете разкрити, британското правителство ще отрече, че е било уведомено за присъствието ви в този район на света. Британското посолство в Дамаск не функционира. При тези обстоятелства чешкото посолство би могло да ви окаже помощ, ако се наложи, но вие не бива да разчитате на нея. Всеки от вас е проучен на най-високо ниво. По всичко личи, че можем да разчитаме на вас, защото, кълна се в Господ, ще имаме нужда от това. — Изгледа ги един след друг. — Средният изток се променя. В резултат от така наречената „Арабска пролет“ паднаха някои от старите режими. Макар, че не ги одобрявахме, ние поне ги познавахме. Сега се оказваме в незавидното положение да изграждаме наново мрежите си в региона. Задачата на Хюго е важна, господа. Не бива да допускате той да се провали.

Карингтън се изправи и се обърна към Картрайт.

— Надявам се, че това е всичко, което трябваше да кажа, нали Джони?

Картрайт кимна.

— Тогава да тръгваме, Хюго — каза Карингтън, сякаш говореше на куче. — Да оставим нашите приятели да се подготвят.

Без да добави нищо повече, той тръгна към вратата. Бъкингам не бързаше да го последва. Все още изглеждаше притеснен от маниера на шефа си и за миг сякаш се канеше да се извини. Очите му срещнаха очите на Дани. Дани му кимна. Докато Карингтън излизаше, Бъкингам подаде ръка на Дани и каза:

— Много съм ви благодарен. Спокоен съм, че ще бъда в сигурни ръце. Ще се старая да не ви създавам затруднения.

Дани поклати глава и отвърна:

— Не се притеснявай, приятел.

Бъкингам кимна любезно, бръкна си в джобовете и последва Карингтън, подтичвайки леко.

Веднага щом вратата се затвори зад гърба му, Спъд изпуфтя.

— По дяволите, шефе! Не можаха ли да намерят някой, който е по-издръжлив? Този Бъкингам изглежда така, сякаш е готов да ожълти гащите, ако някой му каже „Бау!“

Картрайт сякаш беше готов да се съгласи с него, но реши да запази мнението си за себе си.

— Ще започнете операцията от източното крайбрежие на Средиземно море — каза той. — Подробностите ще научите в Херефорд. — Погледна си часовника: — Навън ви чака кола. Вървете. Аз ще дойда след малко. Блек, остани за една минута.

Останалите трима излязоха от павилиона.

Картрайт огледа за миг Дани, сякаш обмисляше внимателно думите си, а после каза:

— Назначавам те за командир на отделението.

Дани примигна. Това не беше нормално. Другите трима бяха с пет-шест години по-възрастни от него. С повече опит. Очакваше, че тази роля ще се падне на някого от тях. Картрайт очевидно забеляза изненадата му и продължи:

— Разбрах за случилото се в Либия. Онези приятели от ООН трябва да ти бъдат много благодарни. Според мен вече си готов да поемеш по-голяма отговорност.

— Да, шефе.

Картрайт подсмъркна.

— Брат ти е бил освободен условно. Преди около седмица.

Дани стисна зъби.

— Баща ми знае ли?

Картрайт кимна.

— По дяволите! — Дани вдигна един от пластмасовите столове и го запрати на пода, а после се обърна към командира си. — Шефе, трябва ми отпуск. Намерете някоя друга бавачка за разузнавача. У дома имат нужда от мен.

— Няма как да стане, Блек. Съжалявам.

— Шефе, аз…

— Това е заповед, Блек. Утре в дванайсет часа на обяд потегляте от Брайз Нортън. След инструктажа, който ще се проведе следобед, ще имаш време да уредиш личните си въпроси. — Приближи се до Дани и му подаде лист хартия, върху който беше написан някакъв адрес в Херефорд. — Брат ти е отседнал там. Направи каквото е нужно.

Дани си пое дълбоко въздух, пъхна листа в джоба си и измърмори:

— Благодаря. — Погледна към вратата. — Шефе?

— Да?

— Това е проста операция. Всеки може да се справи с нея. Защо е било нужно да ни проучват толкова подробно? Защо трябваше да се връщам от Малта, след като Херефорд е пълен с войници, които биха могли да вземат участие в нея, вместо мен?

Картрайт не му отговори, но изражението върху лицето му говореше ясно: И той самият си беше задал този въпрос и не беше успял да си отговори.

— Просто си свърши работата — заяви рязко той — и изчезни оттам колкото е възможно по-бързо. Разбра ли? В момента в Сирия цари пълен хаос. Ако зависеше от мен, щях да оставя копелетата да се оправят сами.

— Слушам, шефе — отвърна Дани.

Докато напускаше с Картрайт павилиона, почувства, че го обзема безпокойство. Групата „Сноу патрул“ вече не се чуваше. Радиото беше изключено. Механикът се беше облегнал на едно „Мини“, държеше в ръка цигара и ги наблюдаваше мълчаливо. Когато те се приближиха до вратата на хангара, започна да свири.

Дани спря. Разпозна мелодията. Беше същата, която Бойд подсвиркваше, докато се унасяше в окопа.

— Как се казваше тази песен? — попита.

Картрайт го погледна нетърпеливо.

— Ти какво, по-точно, искаш да направя? Да ти припомня името на шибаната песен? Тръгвай, Блек.

Дани кимна и отвърна:

— Слушам, шефе.

Двамата се приближиха до мястото, където чакаше един бял форд „Транзит“, който щеше да отведе Дани и останалите трима войници в Херефорд.

6

Херефорд.

15:00 ч.

Наричаха сградата „Кремъл“ заради тайните, които криеше. Солидната й мрежа от коридори ги заведе до вътрешността на централата на Полка, където се проведе инструктажът. Залата беше през две врати от архива, точно срещу кабинета на командира. С катедрата, бялата дъска и банките тя приличаше на университетска аудитория с едно изключение — стените й бяха изолирани от всякакви шумове. В това отношение приличаше на звукозаписно студио и не беше възможно човек да забрави, че всичко, което се говори в нея, трябва да остане между нейните четири стени. Беше достатъчно голяма, за да се събере цял отряд. В момента в нея имаше само четирима души — Дани и останалите трима от отделението. Спъд ги забавляваше, като им разказваше за свалката си с някаква американска разузнавачка в Кандахар.

— Нахалната крава ми каза, че, ако си обръсна брадата и си подстрижа косата, ще изглеждам доста по-симпатичен. — Придаде си вид на страшно обиден. — Отвърнах, че, ако си бях обръснал брадата и си бях подстригал косата, нямаше да разговарям с нея, а със сутеньорите й.

— Ти определено си адски възпитано копеле, Спъд — отбеляза Джак.

Спъд сви рамене.

— Обикновено съм по-деликатен, но думите ми свършиха работа. — По лицето му се изписа смущение. — Беше ужасно грозна. Чудя се откъде ги намират такива. Оная й работа беше обрасла като джунгла.

Момчетата се засмяха, а Спъд се разгорещи още повече.

— Изглеждаше много по-добре с вдигнат нагоре задник.

В този момент вратата се отвори и в залата влезе майор Рей Хамънд, който ръководеше операциите на Полка. Смехът им секна рязко.

Майор Хамънд винаги беше с тъмни кръгове под очите и с гневно изражение върху лицето. На всички в Полка им беше известно, че колкото по-тъмни са тези кръгове, толкова по-раздразнителен е той. Сега те изглеждаха така, сякаш бяха намазани с боя за обувки. Майорът се приближи до катедрата, отвори лаптопа си и включи няколко жака в него, а после прехвърли през пръстите си купчина листове. Момчетата изчакаха смълчани, докато Хамънд се опитваше да си подреди мислите, подравнявайки листовете. Най-накрая той се прокашля и каза:

— Кодовото наименование на вашето отделение е „ка алфа шест четири“. Ще стигнете до района на операцията по море.

Огледа стаята с леко повдигната брадичка, сякаш очакваше някой да му се противопостави.

— По въздуха бихме могли да стигнем по-близо до Хомс — обади се Джак Уорд.

Хамънд поклати глава.

— Това би означавало парашутен десант, а ние нямаме намерение да караме онзи тип, Бъкингам, да скача, защото ще напълни гащите, преди да е стигнал до земята.

— Копелето трябва да покаже, че е мъж — отбеляза Спъд.

Дори и майорът се усмихна. Единствено Дани си траеше. Нямаше нищо против Бъкингам, пък и след като беше решил да рискува живота си, служейки на родината си, той заслужаваше да се отнасят с уважение към него. Освен всичко друго, по време на операцията, щеше да им е нужно разбирателство. Това, което партньорите му говореха пред командира, не го засягаше. Не желаеше обаче да слуша подобни коментари след началото на операцията. През следващите няколко дни Хюго Бъкингам щеше да бъде равностоен участник в нея.

— Във всеки случай — продължи Хамънд — небето над Сирия е прекалено претъпкано, за да стигнете до мястото по въздуха. Не можете да пътувате с пътнически самолет до Дамаск, защото разузнавачът трябва да влезе нелегално в страната, а в момента летището прилича на шибания Чекпойнт Чарли[16]. Освен това няма смисъл да се мотаете, пресичайки границата с Ливан. — Натисна няколко бутона върху катедрата. Осветлението отслабна. Обърна се и показа на стената, с помощта на свързания с лаптопа му мултимедиен проектор, карта на района. Прокара пръст по западната граница на Сирия и добави: — Крайбрежието е насечено. Не би трябвало да имате проблеми.

— В никакъв случай — измърмори Спъд.

Хамънд натисна един от бутоните на лаптопа и на стената се появи следващата снимка. Лице на мъж. Тъмна коса, черна прошарена брада, орлов нос.

— Това е нашият посредник. Казва се Мухамад. От шест месеца работи за МИ-6. Той ще ви осигури два автомобила и достатъчно гориво, за да стигнете до Хомс и да се върнете обратно. Разстоянието от крайбрежието до града е около сто километра. Според сведенията на разузнаването, до там има два контролно-пропускателни пункта, но през нощта никой не дежури на тях. — Хамънд подсмъркна. — По това време войниците, които ги обслужват, вероятно са прекалено заети с разстрелите и мародерствата си. Както и да е, ако не срещнете никакви трудности, ще стигнете в града за два часа.

— А ако срещнем трудности? — попита Грег.

Хамънд се взря безизразно в него и отсече:

— Ще се справите с тях. След като влезете в града, ще трябва да се свържете с военните предприемачи. Блек, ти имаш среща с Макс Сондърс, главния директор на „Международни решения“, утре в десет часа сутринта в Лондон.

— За какво?

— Той настоява да се запознае с командира на отделението. Иска да ти стисне ръката, да те погледне в очите — обичайните глупости. — Намръщи се. — Сондърс е служил в Полка. Той е хитър лайнар, затова трябва да внимаваш с него. Просто се усмихвай и не му давай повод да се притеснява. След срещата ще те откарат с кола до Брайз Нортън, където ще бъдеш в два часа следобед. Останалите ще бъдат превозени от централата до там по същото време. Ще се срещнете с Бъкингам на летището. Полетът ви е в четири часа. Ще кацнете в Ларнака, Кипър, в осем и половина местно време, където ще ви посрещне сержант Уилкинсън, който ще ви закара на пристанището. Оттам ще ви поемат двама войници от „42 Командо“[17], за да ви отведат с една лодка „Риджид рейдър“ до подводницата „Вангард“. Ще стигнете на около две мили до брега и ще се придвижите до него с надуваема лодка. Географска ширина 34.705. Някакви въпроси?

— Колко време ще бъдем в Сирия? — попита Джак.

— Не повече от пет дни. Ще разполагате с достатъчно храна. Нямаме основания да смятаме, че сирийските власти са уведомени за пристигането ви, но си даваме сметка, че руснаците са силно заинтересувани да запазят статуквото в Сирия. Те подкрепят сегашното правителство, ето защо не бихме се изненадали, ако в района са разположени техни войници.

— От Спецназ? — попита Дани.

— Вероятно. Знаем със сигурност, че в момента не е ясно кой срещу кого се бие, пък и няколко трупа в повече не биха се отразили дори и на статистиките. От МИ-6 очакват Бъкингам да им бъде върнат обратно невредим. Постарайте се да не ги разочаровате. — Обърна се към Дани. — Шефът ми каза, че имаш някаква работа.

Дали Дани си въобразяваше, или кръговете под очите на Хамънд бяха станали още по-тъмни? Прогони мисълта от главата си и кимна.

— А сега си свободен. Искам те обратно тук в дванайсет на обяд, когато всички ще прегледате картите и ще се запознаете с прогнозата за времето. Разбра ли?

— Разбрах.

Адресът, който му даде Картрайт, беше на някакъв хотел на Уайткрос роуд в западната част на Херефорд. Носеше името „Грийн Ейкърс“[18], но гостите му едва ли се задържаха дълго в него. Пожълтели дантелени пердета закриваха прозорците му. Мазилката по стените се лющеше. На входа беше закачена табела, на която пишеше, че има свободни стаи. Дани си помисли, че едва ли някога се случва всички стаи да са заети.

Натисна звънеца. Никакъв отговор. Почука с юмрук на вратата, която издрънча. След трийсет секунди се чуха крясъци и псувни. Вратата се отвори и на прага й застана дебел мъж по фланелка с мазни петна. Мъжът изгледа подозрително Дани с присвити очи.

— Добър вечер, приятел — каза Дани. — Тук е отседнал човек на име Кайл Блек, нали?

Мъжът се замисли за миг, а после изсумтя, пусна Дани да влезе във фоайето и каза:

— Ще му се обадя.

— Няма нужда, приятел. Той ме очаква. В коя стая беше?

Очите на мъжа вече не бяха подозрителни.

— Номер три. На горния етаж.

Стаята беше втората вдясно, точно срещу общата тоалетна. Мръсната й врата беше открехната. Телевизорът беше включен и на площадката звучеше мелодията, с която започваше шоуто „Великобритания търси талант“. Дани влезе, без да почука.

Кайл лежеше на леглото, облегнат на възглавниците, и пиеше уиски от чашата, в която би трябвало да бъде четката му за зъби. Бутилката с „Феймъс граус“ върху нощното шкафче беше изпразнена наполовина. Очите му бяха изцъклени, докато се взираше в екрана на телевизора. Дани затвори вратата и остана до нея цели десет секунди, преди брат му да си обърне главата. Имаше странното чувство, че гледа по-възрастно копие на самия себе си. Кайл беше с рошава, преждевременно прошарена брада. Червеникавата му коса беше по-дълга от косата на Дани и беше започнала да оредява на темето. Върху лицето му имаше повече бръчки, отколкото беше нормално за човек, който е само на двайсет и осем години. Усмихна се подигравателно.

— Малко се притесних, когато те видях да влизаш през вратата, а не през прозореца. Нали това е стилът на гадняри като теб?

Дани не обърна внимание на обидата, която брат му изрече, фъфлейки. Приближи се до леглото с намерението да вземе бутилката и да я изпразни в тоалетната. В последната секунда Кайл се досети какво е решил да направи и върху пиянската му физиономия се изписа паника. Грабна несръчно бутилката и я събори. Уискито избълбука върху килима.

— По дяволите! — извика Кайл и изправи бутилката, но в нея не беше останало нищо.

— Миришеш на клошар — каза Дани.

Кайл сви рамене и отпи една глътка от чашата. Наглото равнодушие в погледа му изведнъж вбеси Дани. Той се наведе, хвана Кайл за подгизналата от пот тениска, която се сцепи, докато го дърпаше към себе си, и изръмжа:

— Налага ми се да замина в чужбина. Ако чуя, че си се държал лошо с татко, заклевам се да направя така, че и на теб да ти потрябва инвалиден стол, а аз да заема мястото ти в затвора.

Кайл не направи опит да се освободи. Тялото му се отпусна тежко, докато Дани го буташе обратно върху леглото. Дани тръгна към вратата. Беше казал всичко, заради което беше дошъл.

— Вече бях вкъщи — измърмори Кайл, докато Дани натискаше дръжката на бравата.

Дани се обърна. Нахалното пиянско изражение не беше изчезнало от лицето на Кайл.

— Братчето ми е изненадано? Изненадано е от факта, че съм говорил със стария задник без негово разрешение? — Изсумтя презрително. — Не се притеснявай, ние се разцелувахме и се сдобрихме. Блу… блуд… — Опита се три пъти да изрече думата „блудният“ и накрая се отказа. — Искаш ли да знаеш какво ми каза той? — изкрещя изведнъж, изправи се на крака и тръгна, залитайки, към Дани.

— Ти си пиян, Кайл. Защо просто не си държиш устата затворена?

— Каза ми, че понякога те възприема не като свой син, а като син на Таф.

Нещо се преобърна в Дани и той блъсна брат си в стената зад леглото. Очите им се срещнаха. Кайл явно беше спокоен, че Дани няма да го нарани, макар и да беше по-силният от двамата.

— Стой далече от него — каза задъхано Дани.

Докато изричаше думите, усети, че пръстите му стискат все по-силно деколтето на тениската на Кайл. Очите на брат му се облещиха и за миг той изгуби самонадеяността си.

„Успокой се“, каза си Дани. Овладя гнева си, отпусна ръце и освободи Кайл. Кайл се закашля. На вратата се почука и се чу хриптящият глас на хотелиера, който попита какво става. Дани излетя от стаята, избута мъжа, хукна надолу по стълбите и излезе на улицата, затръшвайки вратата след себе си.

Едва дишаше, адреналинът бушуваше във вените му, а в главата му се въртяха стотици неща, които му се искаше да изкрещи на брат си. Удари с юмрук пощенската кутия, която се изпречи на пътя му, а после измина с бързи крачки петдесетте метра до мястото, където беше паркирал мотоциклета си БМВ. Метна се на него и гумите му изсвириха силно, след като го подкара към центъра на Херефорд.

Трябваше да стигне навреме в базата. Да си приготви екипировката. Да се погрижи за всичко, което щеше да му бъде необходимо за операцията. След пет минути спря, осъзнавайки, че е поел към военновъздушната база в „Кредънхил“, но после отново продължи в същата посока и стигна до малката тухлена къща, която двамата с Кайл през целия си живот смятаха за свой дом. Тя се намираше в центъра на един от жилищните квартали на Редхил. Всеки път, когато се отбиваше в нея, тя му се струваше все по-западнала. Колоните на дървената й ограда бяха толкова изгнили, че всеки момент щяха да паднат. Малката градина беше обрасла с бурени. Баща му нямаше пари, за да плаща на някого да я поддържа, а той самият не беше в състояние да го прави. Четири момчета и две момичета с обици по лицата и татуировки по ръцете бяха седнали на бордюра на тротоара и се редуваха да дърпат от една цигара с канабис. От смартфона на едно от тях се чуваше металният звук на ритъм енд блус. Младежите изгледаха предпазливо Дани. Макар че той не си беше идвал от шест месеца, те все още се страхуваха от него. Беше достатъчно да вдигне палец, за да ги накара да изчезнат.

Огледа къщата. Мазилката беше устояла на дъждовете. Преди три години бяха сменили дограмата, просто защото общината пое разноските. Беше по-евтино да държат баща му в старата му къща, вместо да плащат таксата за социален дом. А и Саймън Блек не би се съгласил да бъде настанен в подобно заведение.

Дани веднага усети клаустрофобията, която го преследваше като дете. Винаги беше мечтал да живее на село. Да разпознава следите, оставени от дивите животни. Да кладе огън. Да спи на открито. Баща му обаче не искаше да отстъпи. Непрекъснато повтаряше, че няма да позволи състоянието му да му попречи да води нормален живот. Всъщност, още когато беше много малък, Дани свикна да го наглежда, защото се страхуваше да не се пресегне прекалено силно и да падне от инвалидния стол. Баща му, естествено, не можеше да го заведе на разходка в полето или в гората.

За това се грижеше Таф.

Най-старият приятел на баща му им идваше на гости винаги, когато можеше. Именно поради тази причина се беше преместил от Нюкасъл в Херефорд, или поне така беше чувал Дани. От години не служеше в Полка, но нещо го теглеше към този град. След всяко от пътуванията си в чужбина, за които не даваше никакви обяснения, първо се отбиваше в малката им къща. Дани очакваше с нетърпение тези посещения. Докато Кайл се спотайваше в някой от ъглите на стаята, Таф пълнеше главата на Дани с истории за далечни страни: Централна Африка, Южна Америка, Средния и Далечния изток. Правеха дълги преходи и той го учеше да изгражда скривалища, да се ориентира и да живее в полеви условия.

Веднъж ловиха пъстърва с кукички, които бяха направили сами, а после запалиха огън и я изпекоха.

Друг път убиха една сърна. Излязоха в гората още преди зазоряване и издигнаха преграда от клони, за да се притаят зад нея и да я дебнат. „Запомни този ден“, каза му Таф, докато клечаха, без да мърдат, в импровизирания наблюдателен пункт. „Може би някога ще ти се наложи да се криеш. Ако не успееш да се скриеш, трябва да бягаш. А, ако не успееш да избягаш“, продължи той, пронизвайки го с очи, „тогава трябва да се биеш.“ Когато сърната се появи, той позволи на Дани да стреля по нея с ловната му пушка. За Дани точното попадение беше чист късмет, който понякога спохожда начинаещите ловци, но Таф го разтълкува по друг начин. „Полкът ще бъде подходящо място за теб, чедо. Стрелбата явно ти е в кръвта.“

Спомни си думите на Кайл: „Понякога той те възприема не като свой син, а като син на Таф.“ Осъзна, че тези думи отговарят на истината. До голяма степен.

Приближи се до къщата, но не почука на вратата. Заобиколи я и стигна до прозореца на всекидневната. Баща му седеше на инвалидния стол пред телевизора с гръб към него. Върху масичката от дясната му страна имаше чаша с чай, от която се издигаше пара. На екрана някакъв смотаняк с изпъкнали скули, които изглеждаха като изсечени с длето, и отрупан с пайети костюм, танцуваше с момиче, маскирано като паун. Беше същото шоу, което гледаше Кайл. Саймън Блек обаче не го гледаше. Главата му беше увиснала напред. Беше очевидно, че спи.

Дани остана до прозореца в продължение на пет минути, загледан в баща си. После се обърна и тръгна към мотоциклета. Не му се искаше да нарушава покоя му. Беше се уверил, че старецът е добре. Останалото нямаше значение.

7

В 08:45 ч. на следващата сутрин Дани се върна в Лондон. Шофьорът на служебния автомобил на Министерството на отбраната го остави на ъгъла на Джърмин стрийт и Хеймаркет. Дани продължи по Джърмин стрийт, зави наляво, излезе на Сейнт Джеймс скуеър и в продължение на две минути се оглежда, като обръщаше внимание на най-малките подробности. Две красиви млади жени седяха на стълбите на Лондонската библиотека и си приказваха, стиснали в ръце по няколко книги. Пред Ийст Индия клъб мъж в официален костюм се качи в една черна кола. После тръгна, повървя малко, спря пред редицата от високи, залепени помежду си сгради в южната част на площада и се загледа във внушителната архитектура на тази, която беше обозначена с номер трийсет и шест. Черна метална ограда. Виненочервена врата с черно чукче с форма на лъвска глава, очевидно декоративно, защото от дясната й страна имаше ултрамодерен видеодомофон. Тренираното око на Дани веднага забеляза допълнителната камера, монтирана в ъгъла на единия от прозорците на втория етаж и насочена към тротоара. Той наведе глава, така че, ако някой го наблюдава, да не може да види лицето му, и се приближи до вратата. Върху нея имаше лъскава месингова табела с надпис „Международни решения“. Под името на компанията беше разположена емблемата й: две ръце, стиснати в знак на солидарност. Дани натисна звънеца на видеодомофона. След десет секунди се чу женски глас:

— Добро утро.

— Бих искал да се срещна с Макс Сондърс.

— Вашето име?

— Той ме очаква.

Последва кратка пауза, а после вратата изщрака и се отвори.

Административната сграда на компанията „Международни решения“ създаваше усещане за изключителен лукс. Приемната, в която Дани се озова, беше с дебел килим върху пода и картини върху стените. Покрай лявата й стена беше разположено голямо канапе с резбовани крака. Докато Дани затваряше вратата, през една друга врата в отсрещния й край влезе млада жена, облечена с официален костюм. Русата й коса беше оформена в безупречна прическа, а очилата й приличаха по-скоро на аксесоар към облеклото, отколкото на средство за коригиране на зрението. Изглеждаше на възрастта на Дани и походката й подсказваше, че би се чувствала по-добре на модния подиум, отколкото на това място.

— Макс ще дойде всеки момент — каза жената. — Какво да ви предложа? Кафе? Гватемалско или колумбийско? Минерална вода?

— Може ли чаша чай? — попита Дани. — С три бучки захар.

Секретарката му се усмихна пресилено със свити устни.

— Мога да ви предложа „Ърл грей“, „Асам“ или „Лапсанг су“…

— Нямам претенции, скъпа — Дани посочи към канапето. — Тук ли да изчакам?

— Влизайте, влизайте!

Дани надникна покрай секретарката и видя мъжа, който влизаше в приемната.

Макс Сондърс беше висок не повече от метър и седемдесет, но Дани реши, че това не означава нищо. Беше як, дребен мъж. Макар че вероятно наближаваше петдесетте, все още беше в добра форма. Прошарената му къдрава коса беше намазана с гел и сресана назад, а очилата му, които бяха с малки кръгли стъкла, бяха смъкнати до средата на носа му.

— Анастейсия предложи ли ви кафе? Имаме прекрасно гватемалско кафе. — Без да изчака отговора, мъжът се приближи до Дани и му стисна силно ръката. — Макс Сондърс. Вие сигурно сте Блек. Елате в кабинета ми.

Дани намигна на жената, чийто поглед беше изпълнен с високомерие, и последва Сондърс в стаята, в която се влизаше през приемната, а после нагоре по масивното дървено стълбище, водещо към втория етаж.

— Младата Анастейсия е малко дръпната — каза със заговорнически тон Сондърс, докато се изкачваха по стъпалата. — Тя е дяволски добра секретарка, но гърдите й приличат на цепелини. Не се поддават на гравитацията. Трябва да ги изпратим в Европейската организация за ядрени изследвания, за да видим от какво са направени.

Дани нямаше желание да обсъжда намерението на Сондърс да натрие носа на тази малка фукла, затова измърмори:

— Хубава сграда.

— В живота на човека настъпва момент, в който започва да му се иска да замени мокрото наметало и пластмасовата торбичка за сране с нещо по-удобно — отвърна Сондърс. — Служил съм в Херефорд.

— Чух за това — каза Дани.

Всъщност беше чул още много неща. Името на Сондърс беше добре известно в централата. Беше започнал работа в „Международни решения“ преди петнайсет години. Добре работещ бизнес модел: полкът инвестираше стотици хиляди долари в обучението на най-безпощадните бойни подразделения в света, а когато войниците остарееха или започваше да им писва да рискуват живота си срещу мизерните суми, постъпващи в банковите им сметки в края на месеца, Сондърс ги посрещаше с разтворени обятия. На Дани му беше добре известно, че половината от бившите войници от Полка получават пари от две места: пенсия от държавата и заплата от Макс Сондърс. Напоследък беше разбрал и още нещо. В Брекън бийкънс използваха инструктори от персонала на Сондърс за обучение на запасните части на Отряд „Л“ на Полка. Инструкторите бяха запознати с най-новите бойни техники и уменията им бяха отлични. Компанията напомняше с всичко на SAS, освен с името си. Това положение на нещата напълно устройваше британското правителство: когато ставаше въпрос за участието му в някоя военна операция, то беше готово да се закълне, че няма нищо общо с нея, защото на практика беше наело хора от персонала на Сондърс да свършат работата. А, докато служителите му изпълняваха мисиите си, пазейки алчните предприемачи в размирните части на света, Сондърс се радваше на удобствата на луксозния си кабинет в Лондон и трупаше пари за компанията.

— Разбира се, в онези далечни години ние се опитвахме да се справим с ирландците — продължи Сондърс, след като влязоха в кабинета му. — Войната беше адски мръсна. Как се казва командирът ти?

— Майор Андерсън.

— Еди? — Сондърс произнесе името с видимо удоволствие. — Познавам го от времето, когато беше в Гвардейската пехота. Дяволски добър войник. Поздравете го от мен.

Кабинетът на Сондърс приличаше на изложбена зала на трофеи. Стените бяха облицовани с дъбова ламперия, а огромното му бюро беше отрупано с украшения: фигурки от слонова кост, дървени гравюри, златно наргиле. По всичко личеше, че обитателят му е посетил много страни или че иска да създаде подобно впечатление. На стената зад бюрото висеше снимка в близък план на част от крайбрежна ивица: вляво се простираше морето, а вдясно — гориста местност.

— Това е мястото, където съм извоювал една от най-големите си победи — каза Сондърс, след като забеляза, че Дани гледа към снимката. — Ангола, 1998 година. Правителството, което, обърнете внимание, беше избрано демократично, имаше проблеми с някаква бунтовническа група. Размирниците твърдяха, че причините за недоволството им са политически, а в действителност изнасилваха жените и плячкосваха къщите — обичайната история. Правителството не можеше да се справи с тях, ето защо ни повика на помощ. — Усмихна се на спомена. — Бунтовниците се придвижваха през нощта. Не бяха в състояние да си обяснят как ставаше така, че винаги знаехме къде се намират. Най-накрая решиха, че си служим с магьосничество. Мислеха си, че сме в тандем с някакъв дух от планината, и всички до един се предадоха.

— А всъщност как действахте?

— Бях купил на черно два стари руски самолета „МиГ“ и бях снабдил пилотите с очила за нощно виждане. Просто наблюдавахме тъпите копелета от въздуха. Това бяха най-лесните пет милиона, които съм изкарал. Седнете.

Показа на Дани един луксозен кожен фотьойл и се настани срещу него. Между тях имаше макет на яхта с бял гладък нос.

— Поръчах да ми я изработят — продължи Сондърс, без да се притеснява ни най-малко. — Човек трябва да има хоби, нали? — Свали си очилата, протегна ръка, погледна през тях, а после отново си ги сложи. — И така, Сирия.

— Сирия — повтори Дани.

— Шибан сандвич. Какво друго може да се очаква от арабите, освен да оплескат работата?

Дани нямаше мнение по въпроса.

— По какъв начин ще влезете в страната? По въздуха ли?

Сондърс зададе въпроса с престорено безразличие. След като Дани не му отговори, той въобще не изглеждаше притеснен. Тъкмо обратното: пролича му, че е доволен, сякаш Дани беше издържал своеобразен тест.

— Ще носите у себе си сателитни телефони, предполагам?

Дани кимна.

— Добре.

Сондърс се изправи на крака и се приближи до бюрото. Извади от едно чекмедже лист с формат А-4 и го подаде на Дани. В горната му част беше разположено името на компанията, а под него емблемата, която Дани беше видял върху табелата на входа. Следваше отпечатан с много по-дребен шрифт списък от пет имена, озаглавен „Управителен съвет“. Освен името на Сондърс, той откри още две познати имена: Мерил Джаксън и Боб Гудинаф. Единият беше лейбърист, и беше член на парламента, а другият — консерватор. Веднага му мина през ума, че след като в управителния съвет на компанията участват представители на тези две партии, Сондърс е изцяло в течение на решенията, които се вземат в Уайтхол. Полезна позиция за човек, изкарващ прехраната си от международни конфликти.

Останалата част от листа беше празна с изключение на един телефонен номер от дванайсет цифри.

— Обадете се на този номер, щом пристигнете в Хомс — каза Сондърс. — Моите хора ще се срещнат с вас.

— Необходимо е да знам имената им — отвърна Дани. — А мястото на срещата ще бъде определено от мен.

— Интересно предложение — измърмори Сондърс. — Не бих могъл обаче да го приема. — Дани понечи да му възрази, но Сондърс го спря, вдигайки пръст. Когато отново проговори, гласът му прозвуча по-категорично, сякаш отново беше влязъл в ролята на офицер от Полка. — Не бива да подценявате ситуацията в тази страна, Блек. Там е не по-малко опасно, отколкото беше в Ирак преди две години. Съществува вероятност да бъдете разкрити, преди още да сте пристигнали в Хомс, и аз нямам намерение да рискувам живота на своите хора, като ви съобщя предварително имената им и мястото на срещата. — Свали си отново очилата, присви очи и се взря в Дани. — Сигурен съм, че ще ме разберете — добави с глас, в който отново се долавяше доброжелателност.

Дани не каза нищо. Дори и Сондърс да се беше почувствал неудобно от внезапно настъпилото мълчание, това не пролича по нищо.

— Умният човек разбира и от половин дума — продължи Сондърс. — Разполагам с много добър екип в тази страна. Те едва ли ще се зарадват на перспективата един разузнавач да ги учи как да действат, ако схващате какво имам предвид.

— Това е въпрос на споразумение между вас и МИ-6 — отвърна Дани.

— Да, така е. Във всеки случай не се надявайте да ви посрещнат като скъпи гости. Както и да е. Ужасно се радвам, че се запознахме. Ще поддържаме връзка. Непрекъснато търся добри войници, ето защо, ако Херефорд загуби блясъка си за вас, знаете към кого да се обърнете. Парите не са същите, каквито бяха по време на славните дни на „Блекуотър“[19], но работа винаги ще има. Правителствата от двете страни на океана не са в състояние да се справят в Средния изток без нас. Те съкращават въоръжените си сили, а после наемат хора да им вършат работата на двойно по-висока цена. Аз самият не виждам смисъл в това, но не се оплаквам. А и винаги има начин да се изкарат допълнителни пари, докато човек е там.

— Какво имате предвид под „допълнителни пари"?

Сондърс се усмихна и погледна Дани, сякаш се опитваше да разбере дали се шегува, или го пита сериозно. Не отговори на въпроса му, а протегна ръка към вратата. Дани се изправи на крака.

— Ужасно се радвам, че се запознахме — повтори Сондърс и стисна здраво дланта на Дани, макар че този път, като че ли, не беше толкова въодушевен.

Дани не отвърна на комплимента. Докато вървеше към вратата си помисли, че в случая не му се налагаше да лъже. На долния етаж го чакаше секретарката, която сви със задоволство устни и попита:

— Тръгвате си толкова бързо?

— Да — отвърна Дани. — Не бих искал повече да ви държа далече от стария ви обожател. — Жената присви очи. — Не ме изпращайте, скъпа — добави Дани.

Джипът го чакаше отвън. Той отвори задната врата и преди да се качи в колата, погледна през рамо към прозореца на втория етаж. Утринното слънце се отразяваше в стъклото, но той видя ясно силуета зад него. Макс Сондърс го наблюдаваше.

Силуетът изчезна и Дани се качи в колата.

— Към Брайз Нортън, нали? — попита шофьорът.

— Към Брайз Нортън — отвърна Дани.

Пътуването към Брайз Нортън беше като завръщане у дома. Тук Дани беше изучавал техниката на скока с принудително отваряне и свободно падане в школата за парашутисти и вече не помнеше колко пъти беше летял с „Херкулес“ или с „Глоубмастър“ на път към някоя част на света, в която Полкът се нуждаеше от него. Военновъздушната база беше по-оживена от всякога. Когато шофьорът спря пред терминала, веднага му стана ясно, че предстои транспортиране на голямо количество войски. Там се бяха събрали най-малко сто войници с пълни раници и бойни униформи: някои от тях пушеха, а други просто поглъщаха с пълни гърди оксфордширдския въздух, преди да бъдат придвижени до Кемп Бастиън с мръсния „Трайстар“, чийто най-добри години бяха останали в миналото. Дани изпитваше уважение към всеки един от тях: както към по-възрастните мъже с посивели бради, така и към новобранците, които крачеха наперено, но не успяваха да прикрият тревогата в очите си, която съвсем не беше неоснователна. Тъй като се отправяха към Афганистан, те бяха наясно, че през следващите шест месеца със сигурност ще изпадат в ситуации, които и най-закоравелият войник от Полка би се постарал всячески да избегне. Военният занаят се беше променил коренно. Времето, когато човек отбиваше службата си, без да му се налага да стреля от ярост, отдавна беше останало в историята. Дани осъзна, че се вглежда в лицата на мъжете в тълпата и се чуди на кои от тях съдбата ще отреди никога повече да не се завърнат на родна земя.

Зад джипа спря бял форд „Транзит“. Дани веднага си помисли, че в него са останалите членове на отделението му. Докато слизаше от джипа, от форда един след друг се показаха Джак Уорд, Грег Мъри и Спъд Глоувър. И те, като Дани, бяха в цивилни дрехи, които на друго място биха им позволили да се смесят с тълпата, но тук ги караха да изпъкват. Четиримата се приближиха до сградата на терминала, привличайки погледите на войниците. Фордът се отдалечи, за да натовари оборудването им в самолета на специалните части, който щеше да ги превози до Кипър, без да преминава през обичайните проверки. Те можеха сами да качат багажа си, но в него имаше оръжие, което щеше да изправи на нокти служителите на охраната на летището.

Сградата на терминала също беше претъпкана. Пред гишетата се извиваха опашки от мъже в камуфлажни униформи. Въздухът беше наситен с носещите се от заведенията за бързо хранене миризми. Беше невъобразимо шумно от закачките, които мъжете си разменяха, както и от съобщенията, свързани с полетите и правилата за безопасност.

— Как ти се стори Сондърс? — попита Грег, след като влязоха в сградата.

— Заприлича ми на котка, чийто задник мирише на ягоди — отвърна му разсеяно Дани.

Четиримата спряха до входа и се огледаха. Спъд Глоувър първи забеляза Бъкингам.

— Какво, по дяволите… — той не се доизказа, а просто посочи към мъжа, който беше застанал под един от жълтите указателни знаци. — Скапанякът прилича на Майкъл Пейлин[20].

Дани не успя да сдържи усмивката си. Хюго Бъкингам беше облечен спортно, но изглеждаше така, сякаш му предстоеше обиколка из планините на Тоскана, а не нелегално прехвърляне във военна зона. Беше с бяла панамена шапка с черна панделка и леко ленено сако, а до краката му имаше малък куфар. Изпъкваше като лайно върху поляна за пикник.

— Оставете го на мен — каза тихо Дани. — Наредете се на опашката, а аз ще дойда по-късно.

Докато се приближаваше към Бъкингам, Дани видя, че мъжът е леко смутен. Когато от тълпата долетя вик: „Самолетите на „Изи джет“ не излитат от тук, приятел“, челото му се набръчка и той се престори, че не е чул. Забеляза Дани, чак след като той беше само на метър от него. По лицето му се изписа облекчение.

— Хубава шапка — каза Дани.

Бъкингам вдигна очи към периферията й, а после я свали. Дани я взе от ръцете му и я смачка.

За миг Бъкингам изглеждаше ядосан. Както Дани вече беше установил, той не умееше да прикрива чувствата си.

— Не съм облечен подходящо, нали?

— Има нещо такова.

— Разбира се, вие определяте правилата. Бил съм само по работа в Сирия. По време на командировката си в посолството ни в Дамаск човек трябва да изглежда като англичанин… — Погледна към куфара. — Това е единственият ми багаж. — Поколеба се, сякаш очакваше от Дани да му го носи, но тъй като той не посегна към него, реши, че трябва да се справи сам.

Дани посочи към гишето, пред което останалите трима от отделението се бяха наредили на опашка. Изчака Бъкингам да тръгне, пусна смачканата шапка на бетонния под и го последва.

— Взел ли си бански костюм? — попита Спъд, когато се приближиха към тях.

Очите му блестяха злобно и по лицето на Бъкингам плъзна червенина.

— Млъкни — сопна му се Дани.

Спъд се ухили и млъкна.

Бъкингам извади британския си паспорт от лъскавия кожен куфар и го подаде на войника от Кралските военновъздушни сили, а после отговори на рутинните му въпроси. Момчетата от Полка показаха служебните си карти, в които под снимката беше написано името, кръвната група и вероизповеданието на притежателите им, и продължиха към салона за излитащи пътници. Докато чакаха да бъдат отведени до самолета, Джак Уорд купи за всеки по чаша блудкаво кафе от една машина. Спъд явно не се беше отказал да се заяжда с Бъкингам. Сякаш не можеше да откъсне очи от лененото му сако и Дани почти чуваше как чарковете в главата му се въртят, сътворявайки следващата хаплива забележка.

— Хей, Хюго, ти май нямаш търпение да започнеш туристическата си обиколка — най-накрая изрече превзето Спъд.

Дани отвори уста, за да защити Бъкингам, който в крайна сметка щеше да прекара с тях следващите няколко дни. Той обаче го спря, вдигайки ръка, обърна се към Спъд и заговори с тих глас.

— Сирия. Населението й е двайсет и пет милиона души. Приблизителният брой на хората, които са били принудени да напуснат домовете си, е един милион и половина. Приблизителният брой на жертвите от началото на гражданската война е между трийсет и петдесет хиляди, като три хиляди от тях са деца. Приблизителният брой на задържаните по политически причини, измъчвани по особено жесток начин и впоследствие убити, е около шестстотин. Лъжеш се Глоувър, ако си мислиш, че не съм наясно с факта, че мястото, към което ще се отправим след малко, е едно от най-опасните в света. Аз съм в много по-неблагоприятно положение от вас, защото не притежавам вашите умения. Честно казано, умирам от ужас и ще ти бъда благодарен, ако престанеш да ме караш да се чувствам още по-зле.

Настъпи тишина.

— Нямам представа защо се заемате да вършите тези неща — продължи Бъкингам. — Заради желанието си да опознаете света? Заради жаждата си за приключения? Това са причините, които войниците обикновено изтъкват, нали? А всъщност може би просто ви прави удоволствие да убивате хора. Иска ми се обаче да вярвам, че някъде дълбоко в себе си сте лоялни на страната си и смятате, че си заслужава да се сражавате за нея. Аз самият започнах да работя за задграничните служби, за да служа на страната си. Това беше единственият ми мотив. И след като се налага, съм готов да изложа живота си на опасност. Не ми е приятно, но ще го направя, защото колкото и да ти се струва невероятно, аз съм най-подходящият човек за тази операция. Аз съм арабист и дипломат, а не войник. Наясно съм, че не бих могъл да се справя без вас, и съм ви благодарен заради помощта, която оказвате на мен и на родината ни. Мисля, че спокойно можеш да ми спестиш високомерието и саркастичните забележки. Не се намираме на училищното игрище, а и през следващите дни ще ни бъде достатъчно трудно, за да се занимаваме с подобни неща.

Отново настъпи тишина. Бъкингам ги изгледа един след друг. С непроницаемо лице Спъд сложи чашата с кафето на пода, избърса си ръката в джинсите и я подаде на Бъкингам. Бъкингам я пое, стисна я и каза:

— Благодаря ти.

Дани видя как тримата му партньори се взираха с уважение в цивилния мъж. В техния свят способността на човека да защити позицията си означаваше много.

В този момент същият войник, който беше проверил документите им, се приближи до тях и каза:

— Време е да се качвате в самолета, господа.

Бъкингам се изправи първи. Свали си сакото, смачка го и го хвърли на седалката на пейката.

— Подарък ми е от майка ми — каза и се намръщи. — Никога не съм харесвал тази проклета дреха. И аз не знам защо въобще я нося. Тръгваме ли? Не обичам да летя със самолет и чакането доста ме изнервя.

8

Хомс, Сирия.

Клара Маклауд си помисли, че й е трудно най-вече заради децата. Щеше да ги запомни за цял живот.

След като се дипломира, Клара започна да работи за организацията „Лекари без граница“. За няколко месеца успя да се освободи от пристъпите на гадене, които я преследваха дори и след петте години, прекарани в медицинския факултет. Беше присъствала на ампутации в полеви условия без упойка. Беше държала ръката на една старица, докато тя умираше от масивна кръвозагуба. Веднъж беше попаднала на мъж с разпорен корем и внимателно беше прибрала обратно издутите му, подобни на тесто, черва, а после го беше отминала, надявайки се, че може и да остане жив. Но колкото и да беше закоравял за гледките и звуците на Третия свят или за чудовищните зверства във военните зони, човек никога не беше в състояние да претръпне към страданията на децата.

Клара не знаеше името на момиченцето, до което беше застанала. То не можеше да говори. Смъртта му наближаваше. Клара не можеше да направи нищо друго, освен да се опита да облекчи мъките му преди настъпването на края.

Махна русия кичур коса от челото си и се огледа. Никой не би познал, че това място някога е било болница. Импровизирана, оборудвана набързо полева болница, но все пак болница. Сега тя беше разрушена от бомбите. Външните стени се бяха срутили изцяло. Колоните все още крепяха покрива, но блокчетата от пенобетон, от които бяха изградени, се бяха напукали и оголили и както всичко останало в сградата, бяха покрити със сажди. Във вътрешността на сградата рафтовете за медикаментите и санитарните материали — вече разграбени — висяха разкривени от напуканите стени. От време на време откъм хлътналия покрив се чуваше силен грохот. Клара си даваше сметка, че трябва да излезе навън, преди сградата да е рухнала напълно. Момиченцето обаче не биваше да се мести и тя нямаше сили да го остави.

От пожара навсякъде около нея се носеше воня. От пода стърчаха железа, които бяха започнали да ръждясват и да стават все по-опасни. Клара погледна през една от пукнатините. Върху улицата имаше кръв. Някой се беше опитал да я отмие с маркуч и тя се беше събрала в изровените от бомбардировките дупки. Огромни локви от бледорозова течност. Някои от хората, които все още не бяха напуснали квартала, ги заобикаляха, без да им обръщат внимание. Може би вече бяха свикнали с подобни гледки. Или може би, след като бяха загубили близките си и домовете им бяха разрушени, мислите им бяха заети с други неща.

Момиченцето простена и Клара отново насочи вниманието си към него. То лежеше на твърдия под — нямаше къде другаде да го сложат. Под главата му беше пъхнато якето й с емблемата на „Лекари без граница“. Главата на момиченцето беше омотана с бинт, който не беше стерилен, дори не беше чист. Той обаче беше единственият, който Клара успя да намери. Тънкият слой марля нямаше да излекува раната, но тя не разполагаше с нищо друго. Бинтът вече беше напоен с кръв. Клара стисна ръката на момиченцето. В нея беше вкарана канюла, но Клара не успя да открие сред отломките нито една торбичка с физиологичен разтвор. В чантата й имаше няколко ампули с морфин, но нямаше смисъл да му ги инжектира. Детето беше в безсъзнание и не усещаше болка, а и морфинът можеше да й потрябва по-късно. Тъй като не бяха останали никакви други лекарства, вероятно в крайна сметка щеше да прибегне до него.

На петнайсетина метра встрани Брадли, приятелят на Клара, се беше навел над четирите тела, които лежаха неподвижно в единия ъгъл на разрушената стая. Брадли беше висок и слаб, непохватен австралиец с козя брадичка и конска опашка. Приличаше повече на мъж, който прекарва по-голямата част от времето си на сърфа, отколкото на лекар, и Клара беше сигурна, че родителите й не биха го одобрили, както не одобряваха като цяло живота й. Понякога Клара си даваше сметка, че всъщност тяхното отрицателно отношение към избрания от нея път е основната движеща сила на постъпките й. Както се беше изразил веднъж баща й, тя беше една упорита малка госпожица. Преди да замине за Сирия, той й надяна на пръста евтина позлатена халка. Беше прочел някъде, че в Средния изток всички западни репортерки носят халки, за да не привличат вниманието на местните мъже. Тя го изгледа убийствено и му каза, че едва ли някой по света се ръководи от неговите стереотипи. Освен това му обясни, че по пръстените полепват микроби и затова лекарите и сестрите винаги ги свалят, когато отиват на работа.

Клара си спомни как двамата с Брадли наблюдаваха бомбардировката от лагера на „Лекари без граница“ в източната част на града. След като самолетите изсипаха безразборно бомбите си, тя се запита на глас, дали районът наистина е крепост на бунтовниците, както несъмнено щяха да твърдят правителствените сили, по чиято заповед беше извършено нападението, или просто една обикновена част от един обикновен град, населен с обикновени хора.

— Няма начин да разберем — отвърна й Брадли. — Във всеки случай тук имаме достатъчно пациенти, за да мислим за пострадалите от тази бомбардировка.

Брадли беше прав: ресурсите им бяха ограничени и вече имаха твърде много пациенти, за да бъдат в състояние да им осигурят адекватна медицинска помощ. Въпреки всичко, тя се подразни от думите му. Рано на следващата сутрин заяви, че възнамерява да натовари лекарства и санитарни материали в една от линейките и да ги откара в пострадалия от бомбардировката район на града. Брадли се опита да я разубеди. Когато стана ясно, че това е невъзможно, той се съгласи да я придружи. Направи го по-скоро от чувство за вина, отколкото от прилив на ентусиазъм. Напрежението между двамата изчезна в мига, в който видяха пораженията. В момента Брадли проверяваше пулса на всеки един от тези дребни хора, за да се увери, че повече с нищо не може да им помогне, преди да ги покрие с мръсните одеяла.

На десет метра пред сградата спря жълт пикап, разплисквайки с износените си гуми една от розовите локви. От него слязоха двама сирийци. Мъжете едва ли бяха на повече от двайсет години, но тъй като лицата им бяха изпити, изглеждаха много по-възрастни. Единият от тях свали задния капак на пикапа и последва другия, който вече влизаше в разрушената болница. Двамата не обърнаха никакво внимание на Клара. Насочиха се към ъгъла на стаята, където лежаха четирите тела, покрити с изцапаните от саждите одеяла. Те бяха толкова малки и толкова леки, че всеки от мъжете вдигна по един и го понесе към вратата. Клара видя стърчащата извън одеялото вкочанена ръка, докато мъжът, който явно никога не беше работил в погребално бюро, вкарваше трупа в пикапа и го слагаше на пода, и извърна глава. След като и другите два трупа бяха натоварени в колата, единият от мъжете се обърна с въпросителен поглед към Клара. Тя поклати глава. Мъжът сви рамене и се качи заедно с другия в пикапа, който веднага потегли. Момиченцето отново простена. Клара стисна още по-силно ръката му.

В този момент се чу стрелба. Отсечени откоси от автоматично оръжие. Клара нямаше представа откъде идва тя, но разстоянието беше достатъчно, за да я разтърси силно. Огледа се. По улицата тичаха хора. Последва още един откос. Вече от по-близко разстояние. Чуха се викове. Вероятно се стреляше от не повече от трийсет метра.

Брадли се приближи с бързи крачки към нея и каза:

— Трябва да се махнем оттук. — В гласа му се долавяше паника. — Стрелбата идва от срещуположната посока на тази, в която потегли колата.

Беше прав. Мъжете бяха оставили пикапа на стотина метра на юг от болницата. Една дълбока яма, издълбана от бомбите, им беше попречила да продължат напред. Изстрелите долитаха от север.

Клара не мръдна от мястото си.

— Хайде — подкани я Брадли.

Наведе се над нея, хвана я за дясната ръка и започна да я дърпа, за да я изправи на крака. Тя се освободи от него, погледна към момиченцето и отвърна тихо:

— Аз оставам с нея.

Ръката й, с която държеше ръката на момиченцето, трепереше. Тя стисна по-силно, опитвайки се да спре треперенето, което беше явен признак за надигащия се в нея ужас.

— За Бога, Клара! — извика Брадли и погледна тревожно през рамо. — Наблизо се води престрелка. Да се качваме в колата и да изчезваме, колкото е възможно по-бързо. — Посочи към момиченцето. — Наясно си, че тя няма да оцелее. Нали виждаш, че й остават само няколко минути.

Нещо се преобърна в Клара и тя изсъска:

— Добре. Тръгвай. Ще се видим в лагера. Аз съм лекар и съм длъжна да бъда до нея.

— Толкова си…

Брадли погледна ядосано Клара, сякаш тя се опитваше да го изнуди да не тръгва. Отново се чу стрелба.

Брадли се сви, а после залитна назад, скован от страх. Клара го наблюдаваше с кранчето на окото си. Престори се, че не забелязва, когато той се обърна и побягна.

Стъпките му заглъхнаха по улицата. Изведнъж настъпи гробна тишина.

Само за миг.

След по-малко от десет секунди вече се стреляше и от север, и от юг. От двете посоки към изоставената полева болница се приближиха въоръжени мъже. Петнайсет може би? За разлика от местните хора, които бяха напуснали района преди няколко минути, те бяха с униформи — стандартното камуфлажно облекло на военните. Клара не разбираше нищо от оръжия, но тези, които мъжете носеха, бяха страховити. Както и израженията върху лицата им. Двама от тях погледнаха към разрушената сграда, а после с изнервящо бавни крачки влязоха вътре и тръгнаха към Клара.

Гърдите на момиченцето изхъркаха силно. Белият му дроб се пълнеше с течност. Оставаше му да живее още съвсем малко.

Клара бръкна в якето си, напипа халката, която й беше дал баща й, и си я сложи. После извади служебната си карта от „Лекари зад граница“ и със свиреп поглед, с който се надяваше да скрие ужаса, сковал тялото й, я показа на войниците. Единият от тях — беше с преждевременно прошарена за възрастта си брада, я грабна и гневно я запрати към осеяния с отломки под. Другият се наведе към нея и я изправи на крака. Тя се помъчи да се отскубне от него, така както беше направила с Брадли, но той я издърпа настрани от момиченцето. Клара не можеше да направи нищо, освен да наблюдава с отвращение как войникът с брадата рита с ботуша си окървавената му глава. Тялото на детето се сгърчи, а после се отпусна.

Искаше й се да изпищи, но сякаш беше онемяла от шока, предизвикан от жестокостта, на която току-що беше станала свидетел. Двамата войници започнаха да й крещят нещо на арабски. Тя не разбра нито дума.

Войникът, който я държеше, я избута до вратата. Тя се спъна и залитна, но той я стисна здраво и я блъсна напред. След няколко секунди тя падна на колене в една локва от размита кръв. Погледна надясно. На петдесетина метра от нея на земята лежеше по очи човек. Разпозна опашката на Брадли, която стърчеше във въздуха. Изпод тялото му се процеждаше кръв.

В гърлото й се надигна жлъчка. Наведе се, за да повърне, но в този момент една ръка я хвана и я изправи на крака. Беше заобиколена от трима войници, между които беше и брадатият. Макар че принадлежаха към войските на правителството, за тях очевидно не съществуваше закон и ред. В тази страна никой не обръщаше внимание на мародерствата на военните. Тримата мъже имаха арогантния вид на хора, които си дават сметка, че могат безнаказано да правят каквото си искат с когото си искат.

— Моля ви… — промълви Клара, — аз просто искам да помагам на хората… — Проклинаше се мислено заради факта, че не знае арабски. Как би могла да им обясни, че е лекар?… — Je ne veux qu’aider des maladies… [21] Може би, ако им покажеше съдържанието на чантата си, щяха да разберат. Отвори я и докато изваждаше пакет марля, единият от мъжете пъхна приклада на автомата си между краката й.

Обзета от гняв, тя го избута рязко назад. И веднага съжали, че го е направила. Мъжът я удари с цевта на автомата си по лицето. Зави й се свят и падна на земята. Брадатият се изсмя с дрезгав глас, който й заприлича на лай на куче. Чу изщракване и веднага осъзна какво ще последва.

Реагира моментално, водена от инстинкта си да остане жива.

Бръкна в чантата. Първото нещо, което напипа, беше една дълга около десет сантиметра игла в стерилна опаковка. Извади я и стисна тъпия й край в едната си ръка, а с другата избута настрани цевта на автомата. После замахна към крака на мъжа. Иглата проби панталона му и проникна в сухожилието зад капачето на коляното му. Мъжът изпищя. И стреля. Куршумите се разпръснаха на всички страни. Няколко от тях уцелиха в гърдите единия от войниците и той се свлече на земята. Клара се изправи на крака и побягна.

Не очакваше да се измъкне жива. Особено след като чу шума от прелитащия над главата й хеликоптер. Погледна през рамо. Един от войниците беше мъртъв. Този, от чието коляно стърчеше иглата, се беше превил на две от болка. Третият — мъжът с брадата, който само преди няколко секунди се беше изсмял противно, вече си даваше сметка за дебнещата го опасност и беше вдигнал тревожно очи към хеликоптера. Изведнъж той се обърна и хукна. Очевидно не искаше да бъде свързан с това, което се беше случило току-що.

Клара продължи да бяга покрай издрасканите с антиправителствени лозунги стени и капаци на прозорците, които бяха запазили целостта си независимо от това, че върху сградите, чиито стъкла пазеха, зееха огромни дупки. Можеше да се спаси, ако успееше да стигне до колата, която беше на сто метра от нея. Докато тичаше, гледаше право напред. Очите й бяха замъглени от сълзите и тя осъзна какво се е случило, чак след като измина половината разстояние до колата.

Видя пламъците. Те се издигаха от мястото, където една огромна дупка, изкопана от бомбите, им беше попречила да продължат и двамата с Брадли бяха оставили линейка там. Стомахът й се сви, когато разбра, че тя гори. Около нея имаше хора. Бяха петима или може би повече — не можа да различи ясно силуетите им заради сълзите в очите си. Беше сигурна, че намеренията им не са добри.

Спря, останала без дъх, с вкочанени от страх крака. Огледа се. Вляво от нея имаше улица. Един телеграфен стълб, подкопан в основата си, се люлееше застрашително над платното, а два от кабелите му бяха паднали. Улицата беше засегната сериозно от бомбите: някои от къщите от двете й страни бяха разрушени и изоставени. Без да се замисли, Клара се затича. Откъм болницата все още се чуваха изстрели. Разхлипа се отчаяно и се затича още по-бързо. Нямаше представа къде се намира. Единственото й желание беше да избяга от войниците, които бяха убили Брадли и се бяха опитали да убият и нея.

След около десет минути се умори и спря. Преви се на две, за да си поеме въздух. Краката й трепереха, а по кожата й се стичаше пот. Когато парещата болка в краката и дробовете й премина, тя се изправи и се огледа. Улицата, на която се намираше, беше тясна. Тук сградите бяха в по-добро състояние, въпреки че те също носеха белезите от разрухата на войната. В прозореца на първия етаж на една от тях зееше голяма колкото юмрука й дупка, издълбана от снайпер, по тротоарите се търкаляха смърдящи торби с боклук, които шумоляха — вероятно в тях ровеха плъхове.

Надолу по улицата имаше три магазина: витрините на два от тях бяха разбити и ограбени. Пропуканото стъкло на витрината на третия беше облепено с тиксо. Петнайсет метра по-надолу тлееха останките на кола. Като по чудо беше оцеляла част от капака й с емблемата на „Мерцедес“, изкривена на една страна. Миризмата на изгоряло се смесваше с вонята от разлагащите се боклуци. С изключение на безпризорното куче, клекнало пред една от разбитите витрини, улицата беше пуста, или поне така си мислеше Клара. Когато отново беше в състояние да диша спокойно, тя видя надничащите иззад колата очи.

Черни, изплашени, детски очи. Момиченцето беше с рана върху бузата.

Клара не се сдържа и изхлипа. Пристъпи към детето и протегна ръка към него. Ужасеното момиченце се обърна и побягна, без да се обръща назад. Клара искаше да го последва, но не намери сили. В този момент вниманието й беше привлечено от шумовете, които последваха. Кучето започна да лае. В същото време чу над главата си звук, който й заприлича на бумтене на хеликоптер. Тялото й се скова от страх. Трябваше на всяка цена да се скрие от него. Тази мисъл беше достатъчна, за да раздвижи краката й. Изтича до най-близкия от трите магазина и се прехвърли през дупката във витрината му. Разпилените по пода му стъкла изскърцаха под краката й.

Точно на време.

Обърна се и погледна нагоре. Хеликоптерът избръмча над сградата. Не беше запозната с бойните машини, но успя да зърне мъжа, който държеше в ръцете си картечница, и отново се скова от страх.

Хеликоптерът се спусна застрашително надолу и започна да кръжи над улицата. Шумът от роторите му я оглуши. После се издигна отново и отлетя. Клара не можеше да помръдне от изтощение.

И от ужаса, който я изпълваше.

Не толкова от мисълта за трупа на Брадли, която изгаряше ума й.

Нито от спомена за това, че се беше отървала на косъм от войниците, които бяха изцедили последните капки живот от малкото момиченце и се бяха опитали да отнемат и нейния живот.

А от осъзнаването на факта, че е сама. И че не знае къде се намира. Единственото й спасение беше да се опита да се върне в лагера. Нямаше никаква представа как би могла да стигне до него, как би могла да потърси помощ, а и не й се искаше да напусне скривалището си, колкото и несигурно да й изглеждаше то. Не знаеше какво да направи.

Коленете й се огънаха и тя се свлече на пода, зарови лице в ръцете си и се разрида отчаяно.

9

Ларнака, Кипър.

20:00 ч.

За втори път през последните двайсет и четири часа Дани усети върху лицето си топлия, сух бриз на Средиземно море. Светлината гаснеше и безкрайната небесна шир се обагряше в лилавосин цвят, изпъстрен с розови отблясъци.

Двамата с Бъкингам слязоха заедно от самолета, който ги беше транспортирал до Кипър. Бъкингам не се беше отделил от него нито за миг по време на полета. Дани го беше взел под крилото си. В Херефорд момчетата бяха подредили оръжието и уредите в здрав сандък. Сега обаче трябваше да ги прехвърлят заедно с раниците и дрехите, с които щяха да се преоблекат, след като пристигнат в Сирия, в огромни непромокаеми торби.

Дани накара Бъкингам да си отвори куфара и го прерови, за да види дали в него има нещо, което може да му потрябва по време на операцията.

— Остави го тук — каза, посочвайки с глава към торбите. — В тях има всичко, което ще ни бъде необходимо за престоя ни в Сирия.

След като се опълчи на Спъд в Брайз Нортън, Бъкингам не беше изрекъл нито една дума. Според Дани причината не се криеше единствено във факта, че не обичаше да лети със самолет, както беше споделил с тях в залата на терминала. Очевидно Бъкингам се страхуваше от това, което им предстоеше да свършат. Дани беше свикнал с този страх. Той го караше да бъде нащрек. Помагаше му да се концентрира. Ако се отпуснеше за миг, нещата можеха да се прецакат. А прецакването в случая означаваше да се върне у дома в ковчег, ако има този късмет.

Дани нямаше нищо против кучешката привързаност, която долавяше в очите на разузнавача. След като нещастникът се държеше с него по този начин, вероятността да се подчинява на заповедите му беше много по-голяма. Макар че в случая Бъкингам беше негов шеф по време на операцията решенията щеше да взима Дани. И да следи за тяхното изпълнение. Сирия беше вражеска територия за тях. В нея цареше беззаконие и на всяка крачка дебнеше опасност. Нито за миг не биваше да притъпяват бдителността си.

Както им беше казал майор Хамънд в Херефорд, един сержант с тънки устни, чието име беше Уилкинсън, ги взе от пистата и ги откара на пристанището. Придвижиха се бързо. Срещата с посредника, който трябваше да им осигури коли и гориво, беше насрочена за 01:00 ч. на сирийския бряг. Ако закъснееха, той нямаше да ги чака. Това означаваше, че щяха да останат без транспорт. А все още им предстоеше дълго пътуване, преди да стигнат до там. Уилкинсън мълчеше, докато ванът, натоварен с войниците и оборудването им, напускаше летището, макар че от време на време поглеждаше към тях в огледалото. Беше очевидно, че се чуди какво се канят да предприемат. Беше също така очевидно, че нито един от тези войници от специалните части нямаше намерение да го уведоми. Бъкингам продължаваше да мълчи — седеше на задната седалка и се взираше през прозореца. Колата спря и Уилкинсън изключи двигателя. След като слязоха, Дани изостана от тримата си партньори, приближи се до Бъкингам и попита:

— Всичко наред ли е, приятел?

Бъкингам кимна. Изглеждаше благодарен на Дани за това, че си е направил труда да се поинтересува за състоянието му.

Пристанището беше оживено. Една Кралска военноморска фрегата току-що беше акостирала и от нея се бяха изсипали тълпи от моряци. Отвсякъде долитаха гласове. Войниците очевидно очакваха с нетърпение краткия си отпуск и независимо от присъствието на униформените мъже и на огромния корпус на фрегатата, който беше на около трийсет метра от мястото, където беше спрял Уилкинсън, атмосферата съвсем не беше военна. Тази нощ баровете в Кипър щяха да се радват на добър оборот.

Двама войници от „42 Командо“ се приближиха до вана. Дани се ръкува с тях. Както обикновено Бъкингам беше застанал до него, докато останалите момчета сваляха торбите.

— Имате ли да свършите някаква работа тук? — попита единият от войниците.

Дани поклати глава и отвърна:

— Да вървим. Не бива да се мотаем повече тук.

Войниците ги отведоха до малка тухлена постройка, разположена на петдесет метра от пристанището. Сградата беше с размери на двоен гараж. Когато влязоха вътре, Дани видя, че е построена около изкуствено прокопано заливче. В него имаше място единствено за лодката „Риджид рейдър Мк-1“, която щеше да ги откара от брега. Десантната лодка беше дълга около пет метра и можеше да събере осем души плюс рулевия. Полимерен корпус, подсилен с фибростъкло, извънбордов двигател с мощност сто и петнайсет конски сили. Проста. Практична. В нея нямаше нищо, будещо възхищение. С товара и седемте мъже на борда скоростта й можеше да стигне до четирийсет възела. Беше напълно подходяща за случая. Бъкингам обаче изглеждаше озадачен.

— Не е ли много малка? — попита тревожно. — Имам предвид за разстоянието, което трябва да измине, за да стигне до Либия?

Дани не успя да сдържи усмивката си.

— Не се притеснявай, приятел. Приготвили са ни нещо доста по-добро.

В левия край на заливчето имаше шкаф с неопренови костюми. Дани и партньорите му натовариха торбите в лодката, свалиха цивилните дрехи и облякоха костюмите заедно с двамата войници.

Бяха напълно готови. Бъкингам обаче все още се мъчеше да вкара десния си крак в крачола на своя костюм. Седеше по боксерки на пода и дърпаше непохватно костюма нагоре с тънките си ръце. Междувременно другите мъже се настаниха в лодката. Бяха му нужни цели десет минути, за да се справи. След като се облече, Дани го заведе до брега на заливчето и го държа за ръката, докато се качваше предпазливо в клатещата се лодка. После скочи в нея и кимна на войника до руля. След няколко секунди двигателят избръмча, лодката излезе от тухлената постройка и се отправи към пристанището.

Осемместната лодка изглеждаше миниатюрна в сравнение с фрегатата. Тя се смали още повече на фона на тъмното нощно небе, след като навлезе в открито море и шумът от двигателя й заглъхна. Набра скорост, кърмата й се повдигна леко, подскочи и се гмурна в мастиленосиньото море, отдалечавайки се от вдъхващите сигурност блещукащи светлини на сушата и навлизайки в мрака на средиземноморската нощ. Когато водните капки опръскаха лицето му и соленият въздух изпълни дробовете му, Дани изведнъж се съживи. Бъкингам, който седеше до него, очевидно не се чувстваше по този начин. Толкова силно стискаше ръба на лодката, че дори и в тъмнината Дани забеляза побелелите кокалчета на пръстите му.

През следващите десет минути лодката продължи да се носи с пълна скорост напред, управлявана от двамата войници с помощта на джипиеса. След като шумът от двигателя й заглъхна и вълните я залюляха леко, Дани се обърна и погледна назад. Светлините по крайбрежието вече почти не се виждаха.

Изведнъж се чу тих тътен, който сякаш идваше от всички посоки.

— Какво е това? — прошепна Бъкингам.

Никой не му отговори.

— Какво ще правим по-нататък?

Гласът му прозвуча уплашено.

— Ще продължим на автостоп — отвърна Дани. — Нали ти казах, че са ни приготвили нещо по-добро.

Повърхността на водата изведнъж се разклати.

— По дяволите! — изсъска Бъкингам. — Какво става?

— Спокойно — отвърна тихо Дани и се взря в мрака, докато рулевият говореше по радиостанцията си. — След малко ще разбереш. — Обърна се към партньорите си: — Не бързайте, момчета.

— Ей там е — каза единият от войниците, сочейки в северозападна посока.

Морето стана по-бурно. На хоризонта се появи тъмна сянка и върхът на командната кула на подводницата „Вангард“ изплува с отекващ грохот. Дани долови учестеното дишане на Бъкингам, докато кулата се издигаше все по-високо над вълните.

Подводницата беше обърната странично към тях. Чак когато кърмата й се показа, мъжете в лодката придобиха представа за размерите й. Имаше чудновата форма, наподобяваща тяло на кит. Дани и друг път беше виждал подводници, но това не му попречи да се удиви на факта, че подобен огромен плавателен съд може да се движи толкова безшумно под водата.

Горната й част се спускаше под наклон към кърмата, за да могат плавателните съдове от типа на „Риджид рейдър“ да се качват на нея. Рулевият отново включи двигателя, а после завъртя лодката на двеста и седемдесет градуса и тя започна да се движи успоредно на подводницата по посока на кърмата. Зад кулата се показа малка палуба. После лодката описа дъга с радиус от сто и осемдесет градуса и застана срещу нея. Вълните, които се бяха образували при изплуването на подводницата, се блъснаха в кърмата й и пръските им заслепяваха мъжете. След около пет секунди се чу стържещ звук — лодката се качи на палубата и спря на пет метра от кулата. Стоманената врата на кулата се отвори в момента, в който двамата войници от „42 Командо“ се изправиха на крака, и палубата се озари от жълта светлина.

Появиха се четирима моряци. Носеха дебели непромокаеми якета и ботуши. Започнаха да издават заповеди, надвиквайки се с оглушителния шум от двигателите на подводницата. Единият от войниците хвана Бъкингам за ръката и го свали от лодката, предавайки го на застаналия до нея моряк, който го стисна здраво и го поведе към кулата. Дани, Спъд, Джак и Грег разтовариха торбите и започнаха да ги влачат по палубата, за да ги вкарат в подводницата. Нямаше време да се сбогуват с войниците. Хидравличната врата изсъска и се затвори, изолирайки Дани и партньорите му от шума на морето и от лодката върху палубата. Лодката щеше да отплува с потапянето на подводницата и след петнайсет минути отново щеше да бъде в пристанището.

Дани се огледа. Намираха се в помещение с покрит с боя стоманен под, чиято площ беше около осем квадратни метра. По стените му имаше тръби и хидравлични уреди. Подводницата се завъртя леко. Бъкингам с мъка успя да запази равновесие. Четиримата мъже, които ги бяха посрещнали на палубата, ги чакаха в помещението. Освен тях в него имаше още един мъж — на около четирийсет години, с прошарена брада и проницателни сини очи.

— Добре дошли на борда на „Вангард“ — поздрави ги той. — Аз съм капитан Флеминг.

Дани изпитваше дълбоко уважение към войниците от подводния флот и най-вече към всеки, изкарал успешно трудния курс за подготовка на капитани на подводници. Процентът на отпадналите в процеса на обучението беше също толкова висок, колкото и при подбора на войници за SAS, поради което курсът беше получил прякора „Божието наказание“. Той стисна ръката на Флеминг.

— Ако искате, можете да се преоблечете тук — каза Флеминг. — Разпоредих на хората си да приберат оборудването ви и да подготвят каюта за вас, освен ако не искате да се присъедините към мен на мостика.

Дани погледна към Бъкингам, който се мъчеше да си свали неопреновия костюм с нещастно изражение върху лицето, и отвърна:

— Не, предпочитаме да отидем в каютата.

— Добре — каза капитанът. — Нуждаете ли се от нещо? Искате ли да хапнете?

— Не бихме отказали топла храна — отвърна Дани. А после, поглеждайки косо към Бъкингам, добави: — И чай. Сладък.

Флеминг кимна на единия от моряците.

— Слушам, капитане — отвърна мъжът и тръгна към металната стълба.

— Последвайте ме, момчета — каза един друг моряк, на когото капитанът също даде знак с глава, и ги поведе надолу по стълбата.

Докато преминаваха през коридорите, подводницата отново се потопи под водата.

— Не обичам тесните пространства — прошепна Бъкингам.

— В такъв случай си попаднал на неподходящото място, приятел — отвърна Дани. — В тези подводници трябва да се съберат двеста войници. Няма как коридорите да са широки.

— Освен това не е предвидено място за мацки — обади се Спъд и се ухили. — Ето защо, ако си се надявал да правиш секс, няма как да стане, Бъкингам.

Бъкингам го удостои с усмивка.

Помещението, в което ги заведе морякът, беше седем на четири метра и на Дани му се стори просторно в сравнение с миниатюрните каюти, предназначени за екипажа на „Вангард“. Момчетата смениха неопреновите костюми със сините гащеризони, които бяха приготвени за тях. След десет минути пристигна храната. Подводниците от типа на „Вангард“ плаваха непрекъснато. Те не се нуждаеха от зареждане и разполагаха с всичко, което им беше необходимо за дълги периоди от време. Прясната храна беше рядкост, но готвачите се славеха с уменията си да приготвят вкусни ястия от изсушените и консервирани продукти. Дани и партньорите му поглъщаха лакомо месото и зеленчуците, отпивайки от горещия чай. След като се нахраниха, Дани се обърна към Бъкингам и му каза:

— Съблечи се.

Бъкингам се мъчеше да свали неопреновия костюм, докато Дани отваряше една от торбите и изваждаше чифт дрехи. Те бяха най-обикновени — джинси и риза от груб плат. Човек можеше да ги носи навсякъде — от Дамаск до Доркинг, без да прави впечатление. Миришеха неприятно на мухъл и Дани се сети за миг за стаята на брат си в хотела.

— Облечи ги — каза на Бъкингам, който вече беше останал по боксерки, — а върху тях си сложи отново неопреновия костюм.

Момчетата от Полка също бяха започнали да се преобличат, но подготовката им беше малко по-екзотична. Дрехите им бяха същите, като дрехите на Бъкингам, но под ризата всеки от тях закопча калъф, в който имаше деветмилиметров „Зиг Зауер“. Бъкингам ги гледаше, ококорил очи, докато проверяваха оръжието си. Помещението се изпълни с шума от глухото щракане на пълнителите, докато войниците ги поставяха в оръжията и спускаха предпазителите. Дани забеляза как Бъкингам наднича тревожно в торбата с автоматите М-4 и затвори ципа й. Нямаше смисъл да го плаши още повече. Четиримата отново си сложиха неопреновите костюми върху цивилните дрехи.

— На каква дълбочина сме? — попита Бъкингам.

Дани сви рамене и отвърна:

— На петстотин метра. Или на малко повече.

— По дяволите! И след колко време…

Дани осъзнаваше, че Бъкингам е силно изнервен, затова реши, че може би е по-добре да му обясни какво им предстои.

— След няколко часа. Когато стигнем до брега, ще навлезем на около километър навътре в сушата, докато стигнем до едно кръстовище на главната магистрала. Там ще се срещнем с посредника, който ще ни осигури колите.

Бъкингам изглеждаше смутен.

— Не е ли по-разумно посредникът да ни чака с колите на брега? Искам да кажа, че би било по-добре веднага да се качим в колите, вместо да вървим пеша.

Дани поклати глава.

— Не знаем нищо за този човек. Освен това той няма как да разбере, че сме пристигнали по море, тъй като ще се срещнем с него на кръстовището. Ще можем да го огледаме спокойно, преди да установим връзка с него. Не е нужно да бъдем разкрити, преди още да сме пристъпили към изпълнението на операцията.

— Да бъдем разкрити? Та той е агент на МИ-6. Можем да разчитаме на него.

Останалите мъже се засмяха.

— Защо се смеете? — попита Бъкингам.

— Той е посредник, приятел, — отвърна Спъд, — а посредниците по целия свят са еднакви. Потайни. Преследват собствените си интереси. Този човек ни помага, защото от МИ-6 му плащат, но ще ни предаде веднага щом получи по-добро предложение.

Бъкингам пребледня.

— Спокойно, приятел — каза му Грег. — Ако нещо се обърка, ще жертваме Спъд, а не теб. Нали така, Спъд?

Спъд сведе очи към издутината върху гърдите си, където неопреновият костюм покриваше калъфа с пистолета. После погледна към Бъкингам и отвърна:

— Точно така.

23:30 ч. източноевропейско време.

На вратата на помещението се почука силно. Появи се един брадат моряк и каза:

— След десет минути ще изплуваме, момчета. Изчакайте тук, докато ви повикаме.

Мъжът носеше спасителни жилетки. Подаде по една на всеки и петимата веднага ги облякоха, нахлузвайки ги през главите си. И зачакаха.

Подводницата се отклони на няколко градуса от курса си, докато изплуваше на повърхността. Бъкингам се сви — през последните десет минути не беше изрекъл нито една дума. Мъжете грабнаха торбите. След малко вратата се отвори. На прага й застана морякът с брадата и им кимна. Петимата излязоха в тесния коридор и тръгнаха след него към кулата. Подминаха стълбата, по която преди бяха слезли, продължиха още десет метра и стигнаха до следващата стълба, чиито стъпала водеха към един люк, разположен на покрива й. Там ги чакаше капитан Флеминг.

— Обадиха се от централата в Херефорд — каза той. — През тази нощ в Хомс са се водили тежки боеве. Двама представители на организацията „Лекари без граница“ се изчезнали. Единият от тях впоследствие е бил открит мъртъв — бил е застрелян. — Отправи на Дани пронизващ поглед. — Бъдете внимателни, момчета. По всичко личи, че избиват чужденците по улиците.

Обърна очи към Бъкингам и върху лицето му се изписа недоверие. После натисна червения лост върху стената на коридора. Капакът на люка изсъска и се вдигна. В коридора, заедно с въздуха, нахлу шумът от морските вълни. Един моряк се надвеси над люка и извика:

— Подайте си багажа!

Мъжете се подчиниха, а после Грег, Джак и Спъд излязоха през люка, оставяйки Дани, Бъкингам и капитана в подножието на стълбата.

— Готов ли си? — обърна се Дани към Бъкингам.

Бъкингам си пое дълбоко въздух и отвърна:

— Да.

— Тръгвай. Аз ще те следвам плътно. Внимавай, когато излезеш на палубата. Нощта не е подходяща за плуване.

Бъкингам кимна и се изкачи по стълбата.

— Дано да нямате проблеми с този тип — каза тихо Флеминг.

Дани сбръчка чело, докато кимаше за довиждане на капитана, и тръгна след Бъкингам.

На палубата духаше силен вятър. Тук, на две мили от сирийския бряг, атмосферните условия бяха доста по-различни в сравнение с Кипър. Луната грееше ярко и кулата хвърляше тъмна сянка върху подводницата, а морето беше бурно. Вълните се разбиваха с бяла пяна в корпуса на подводницата и пръските им затрудняваха придвижването на мъжете по палубата. След относителната тишина във вътрешността на подводницата тътенът на двигателите им се стори оглушителен. Но те бяха готови да го понесат, защото вече бяха на две мили от брега. След малко подводница щеше да изчезне от погледа им, а заедно с нея и шумът. На черната надуваема лодка, която ги чакаше на палубата, имаше двама моряци с неопренови костюми и преметнати през врата картечни пистолети МП-5. След като люкът на подводницата се затвори, Дани видя, че партньорите му са натоварили торбите на лодката и се качват в нея. Хвана Бъкингам за ръката и двамата изминаха петте метра по хлъзгавата палуба до кърмата на лодката. Кимна на войниците и помогна на Бъкингам да се качи в лодката, а после скочи в нея и вдигна палци към рулевия. Войникът натисна два пъти превключвателя на радиостанцията си и изкрещя:

— Дръжте се!

След двайсет секунди подводницата се разклати леко и започна да потъва бавно.

Пет метра до морското равнище.

Три метра.

Един.

Накрая вълните заляха палубата. Лодката все още беше в сянката на кулата. Вълните я подмятаха, разбиваха се в нея и я заливаха отвсякъде. Рулевият изчака няколко секунди, а после спусна двигателя във водата и го включи. Без да обръща внимание на водните струи, той увеличи скоростта, измина десет метра по посока на мястото, където преди се намираше кърмата на подводницата, направи полукръг и се насочи към брега.

Дани присви очи, за да ги предпази от хвърчащите капки, и се взря в далечината. На шейсет градуса вляво от лодката блещукаха светлини, но в тъмнината му беше трудно да прецени разстоянието до тях. Над главите им прелетя пътнически самолет, който се движеше на юг. Дани си помисли, че всъщност много самолети в небето остават невидими за човешкото око. Спомни си, че беше зърнал отблясъка на един безпилотен самолет „стелт“, докато лежеше в окопа до Бойд по време на операцията в Либия. Тези самолети бяха като ангели хранители. Човек никога не можеше да бъде сигурен, че те са наблизо, нито пък да разчита на помощта им, когато наистина имаше нужда от нея. Точно пред него не се виждаше нищо. Най-близкото селище беше на пет километра от изоставената плажна ивица, към която плаваха. Не очакваше да види светлини, но това в никакъв случай не означаваше, че мястото е безопасно, защото, ако някой ги наблюдаваше от брега, нямаше как да го забележат.

Погледна си часовника: 00:15. До срещата оставаха четирийсет и пет минути. Щяха да стигнат навреме. Ако посредникът не ги чакаше с колите, операцията щеше да се прецака.

Лодката намали скоростта и стана по-безшумна, което беше сигурен знак, че се приближават към сушата.

— Двеста метра — обяви рулевият.

Грег и Джак, които седяха от двете страни на лодката, вдигнаха оръжията си и огледаха брега през инфрачервените оптични мерници. След десет секунди лодката отново намали скоростта. Шумът от двигателя почти не се чуваше на фона на разбиващите се в брега вълни. На около петдесет метра в далечината Дани видя изгърбения силует на пясъчна дюна. Лодката се издигна внезапно, подхваната от гребена на прииждаща вълна, а после се плъзна в плитчината. Рулевият загаси двигателя. Другият войник скочи от нея и започна да я тегли към брега. Водата стигаше до коленете му.

Оставаха пет метра до сушата. На това място бяха силно уязвими. Не знаеха дали някой не ги чака, оглеждайки морето, ето защо трябваше да бъдат бдителни. И бързи. И тихи. Грег и Джак нагазиха в плитката вода и се затичаха към брега. Изминаха десет метра, хвърлиха се по корем върху чакълестия плаж и заеха позиция за стрелба, озъртайки се.

— Слизай — каза Дани на Бъкингам.

Бъкингам кимна и бавно се спусна във водата. Дани и Спъд вдигнаха торбите и го последваха.

Докато войниците изкарваха лодката, Дани, Спъд и Бъкингам изтичаха до брега.

— Свали си неопреновия костюм — каза Дани на Бъкингам.

Тримата мъже съблякоха костюмите и останаха по цивилни дрехи. Дани прибра мокрите костюми в една от торбите и взе оръжието си. Хвана Бъкингам за ризата, издърпа го до мястото, на което лежаха Грег и Джак, бутна го на земята и изсъска:

— Не мърдай.

После двамата със Спъд заеха позиция за стрелба, а Грег и Джак се съблякоха и тръгнаха към лодката, за да върнат на войниците торбата с мокрите костюми.

Дани огледа местността, без да обръща внимание на острия камък, който се забиваше в лакътя му. Плажът беше широк около трийсет метра. Пясъчната дюна, с която завършваше, беше висока около петнайсет метра и наклонът й беше четирийсет градуса. Макар че лятото беше сухо, от валежите през зимата и през пролетта в пясъка на места беше избуяла растителност. Не забеляза никакво движение. По нищо не личеше, че някой е бил свидетел на пристигането им. Никакви войници. Никакви местни хора.

Или поне доколкото Дани успя да види.

След две минути чу зад гърба си шума от двигателя на лодката. Грег и Джак бяха предали торбата с костюмите на войниците и тя потегляше обратно към подводницата. Стъпките им скърцаха тихо по пясъка. Двамата го подминаха и продължиха напред.

— Какво става? — попита Бъкингам.

Дани не му отговори. Беше твърде зает — наблюдаваше напрегнато Грег и Джак. Движейки се на разстояние десет метра един от друг, двамата се приближиха приведени до дюната и заеха позиция за стрелба.

Лежаха, без да мърдат.

Тихото бръмчене на двигателя на лодката беше заглъхнало. Единственият шум идваше от разливащите се по плажа вълни.

Джак вдигна дясната си ръка и даде знак на останалите да се приближат.

— Няма да се отделяш от мен — прошепна Дани на Бъкингам, скочи, подаде му ръце, изправи го на крака и го поведе напред.

Спъд вървеше на десет метра вляво от тях. Джак и Грег ги прикриваха. Пясъкът беше мек. Бъкингам два пъти се препъна и падна и на Дани му се наложи да го вдига. Когато стигнаха до върха на дюната, той трудно си поемаше въздух. Дани огледа терена зад нея. Склонът й се спускаше плавно в продължение на един километър и стигаше до шосето, което се движеше в посока север — юг успоредно на бреговата линия. Забеляза в далечината очертания на дървета и храсти — климатът по средиземноморското крайбрежие на Сирия беше по-мек, отколкото в пустинята и в района, граничещ с Ирак. Кръстовището се намираше на около трийсет градуса вдясно. В началото му бяха паркирани три автомобила, обърнати на юг. Предните фарове на първия бяха включени и осветяваха шосето.

Дани извади очилата за нощно виждане от раницата си, сложи си ги, взря се в първата кола и извика:

— Бинго! Видях човек в първата кола. Сигурно има още най-малко двама, тъй като колите са три. — Свали очилата. — Изглежда, всичко е наред, но нека да не рискуваме. Няма да позволя на този Мухамад да ни извърти мръсен номер, като ни устрои засада. Спъд, двамата с Грег ще останете тук. Наблюдавайте местността. Джак и Бъкингам ще дойдат с мен. Аз ще проверя колите и ще отпратя Мухамад и хората му. Ако възникне проблем, знаете как трябва да действате.

Джак го погледна тревожно и попита, сочейки с очи към Бъкингам:

— Сигурен ли си?

Дани кимна.

— Не искам Мухамад да разбере колко души сме. Ако не вземем Бъкингам със себе си, той ще се досети, че има поне още един човек, при когото сме го оставили. Нека да го държим в неведение.

Джак наведе глава и отвърна:

— Разбрано. — Погледна към Бъкингам. — Не искам да бъда груб с теб, приятел, но те предупреждавам да правиш това, което ти казваме, и да си държиш устата затворена. Ще говорим само ние.

Колите се намираха под ъгъл от трийсет градуса вдясно от тях. Дани, Джак и Бъкингам тръгнаха под ъгъл от шейсет градуса наляво. Дани изчисли, че по този начин ще излязат на шосето на около двеста и петдесет метра от колите, за да изненадат Мухамад в гръб и да не му дадат възможност да разбере от коя посока са се появили. Разстоянието не беше голямо, но тъй като трябваше да тичат с пълни раници и да се съобразяват с Бъкингам, на когото му липсваше тренинг, те стигнаха до шосето за седем минути. То беше широко осем — девет метра, изровено и каменисто. Придвижваха се в колона, отдалечени на десет метра един от друг — водеше Джак, следван от Бъкингам и Дани. Когато бяха на двайсет метра от кръстовището, спряха и легнаха на земята, за да огледат още веднъж местността.

Чу се звук от отваряне на врата. От първата кола слезе мъж и се отправи на изток през полето. След десет метра спря. Дани видя, че мъжът пикае, и прошепна:

— Изчакайте тук.

След по-малко от пет секунди вече почти се беше приближил до мъжа, който го усети, чак когато беше само на три метра от него. Дани не му даде възможност да реагира — преметна лявата си ръка през врата му, а с другата му запуши устата. Мъжът се опита да извика, но от устните му излезе глухо скимтене. Дани погледна през рамо и видя, че Джак тича към първата кола. Когато стигна до нея, той отвори вратата и насочи автомата си към предната седалка. Някой каза нещо на арабски. Джак изкара двама мъже от колата и ги събори на земята. В този момент Дани забеляза, че Бъкингам се приближава към него, и избута мъжа, когото държеше, до мястото, където лежаха другите двама. Огледа ги един след друг и попита:

— Кой от вас е Мухамад?

Единият от мъжете, които Джак беше изкарал от колата, вдигна очи към него. Беше много по-неприятен, отколкото изглеждаше на снимката. Огромно, дебело копеле с жълти развалени зъби и торбички под очите. Очите му се стрелнаха гневно към автомата на Джак.

— Какво прави? — попита той на развален английски. — Аз ваш приятел. Свали оръжие. Имам коли за вас. Много добри коли. Свали оръжие, моля.

Дани кимна на Джак. Джак свали автомата, но продължаваше да го стиска здраво. Лицето на посредника моментално се отпусна и той се изправи на крака, последван от другите двама мъже. Разпери ръце и се ухили, оголвайки развалените си зъби, а после, без следа от гнева, с който ги гледаше допреди малко, каза:

— Добре дошли в наша бедна страна, приятели. Добре дошли в Сирия!

10

Мухамад притежаваше всичките качества на посредника. Хитър, приказлив, нервен, хлъзгав като риба. Показа им колите — кафяво рено и червен фолксваген — с патос на търговец, предлагащ бентли. И двете бяха стари, с издраскани, хлътнали и ръждясали ламарини. Бяха украсени с религиозни символи и броеници според обичаите в тази част на света и миришеха на бензин и хашиш.

— Много добри коли — повтори Мухамад.

— Да — измърмори Джак, докато ги оглеждаше. — Достатъчно добри, за да накарат Джереми Кларксън[22] да се надърви.

— Джереми? — попита въодушевено Мухамад — Кой Джереми? Ваш приятел? Още приятели идват?

— Не — отвърна Дани. — Няма други. Само ние сме.

Бъкингам не каза нищо, но очите му се стрелнаха на запад към мястото, където бяха оставили Спъд и Грег. Дали посредникът забеляза? Дани нямаше представа.

Джак беше включил двигателя на една от колите. Дани погледна към двамата придружители на Мухамад и заяви:

— Е, добре, време е да се разделим.

Мухамад се обърна към Бъкингам и се усмихна, показвайки отвратителните си зъби.

— Къде ще отидете в наша бедна страна?

Дани не успя да отреагира достатъчно бързо. Бъкингам вече беше отговорил на посредника:

— В Алепо.

Мухамад присви очи.

— Аха. В Алепо. Много добре…

— Нали чухте какво каза приятелят ми? — прекъсна го Джак. — Време е да изчезвате.

Посредникът се направи, че не го е чул, и се обърна към Дани.

— Плащаш веднага!

— Много искаш, приятел. Вече са ти платили. Време е да тръгвате.

Лицето на Мухамад стана гневно. Очевидно се канеше да спори. Дани извади пистолета си от жилетката и го допря до главата му.

— Тръгвай — каза тихо.

Поведението на Мухамад се промени изцяло. Той отстъпи назад, изкрещя нещо на арабски на спътниците си и се поклони раболепно на Дани, а очите му шареха подозрително. Тримата мъже се качиха в първата кола. Двигателят избумтя и колата потегли. Дани и Джак я наблюдаваха, докато се отдалечаваше в мрака, а после се обърнаха към Бъкингам. Лицето на Джак беше потъмняло от гняв.

— Предупредих те да ни оставиш ние да говорим — изръмжа той.

Очите на Бъкингам се разшириха от изненада.

— Казах им, че ще ходим в Алепо — Погледна към Дани с надеждата, че той ще го подкрепи. — Мислех си, че се опитвате да го заблудите.

Дани обърна очи в посоката, в която беше потеглила колата.

— Алепо е на сто километра от турската граница. Ако отивахме там, никога нямаше да тръгнем от това място. Мухамад, или както и да се казва този мъж, разбра, че го лъжеш.

Помъчи се да говори спокойно, макар че беше не по-малко ядосан от Джак.

— И какво, по дяволите, трябваше да кажа? — попита Бъкингам.

— Трябваше да си мълчиш — отвърна Джак.

— Вече не можем да направим нищо — каза Дани. — Трябва просто да бъдем нащрек.

— Разбрано — измърмори Джак.

Очите му проследиха светлините на фаровете на отдалечаващата се кола. Колата измина около километър и половина, зави наляво и изчезна. Джак извади фенерче от раницата си и го насочи към мястото, където бяха оставили Спъд и Грег. Светна с него два пъти — това беше сигнал за момчетата да се присъединят към тях.

Дани наблюдаваше местността с готов за стрелба пистолет, докато Джак товареше оборудването им в багажника на реното. Джак подреди първо автоматите и ги покри със сивото одеяло, което беше намерил на задната седалка. После прибра и раниците и затвори внимателно багажника, за да не вдига шум. В полето всички звуци се чуваха надалече.

— Защо, по дяволите, се бавят Грег и Спъд? — попита Джак.

Чакаха ги от десет минути.

По гръбнака на Дани полазиха тръпки.

— Трябва ми прибор за нощно виждане — каза Дани.

Джак вече беше отворил багажника и беше извадил от раницата си малък прибор за нощно виждане. Насочи го на запад и извика:

— Мамка му!

— Какво става? — попита Дани.

— Имат компания — отвърна Джак.

Подаде на Дани прибора. Дани го насочи към билото на дюната, което се намираше на километър от тях. В гърлото му се надигна жлъчка, след като различи фигурите на Грег и Спъд. Бяха обърнати с гръб един към друг и раздалечени на около пет метра с насочени настрани пистолети. Около тях имаше тълпа от хора. Дани ги преброи бързо — бяха четиринайсет души. Нямаше как да разбере дали са въоръжени. Ако не носеха оръжие, Спъд и Грег можеха да ги застрелят за секунди.

И да оставят четиринайсет трупа вместо визитна картичка. Може би сирийските власти щяха да обявят случая за поредното масово убийство. Или може би щяха да изпратят войски да претърсят района и да влязат в следите им. Това беше недопустимо.

— Опитват се да отклонят вниманието на хората от нас — каза Джак.

— Или да се измъкнат незабелязано.

— Онова копеле Мухамад сигурно ни е издало.

— Трябва да се махнем оттук — заяви Бъкингам. — Да се качваме на колите и да изчезваме колкото се може по-бързо.

Дани свали прибора. Двамата с Джак погледнаха Бъкингам. Израженията върху лицата им говореха ясно какво мислят относно предложението му. Дани се приближи бързо до реното и извади автоматите от багажника. Обърна се към Бъкингам и му подаде пистолета си.

— Аз… Аз… не знам как… — запелтечи Бъкингам.

— Насочваш го към човека, когото искаш да убиеш, и натискаш спусъка. Няма да мърдаш оттук.

— Не може ли да дойда с вас?

— Не се обиждай, приятел, но ти само ще ни пречиш. Ако нещо се обърка, ще се обадиш по сателитния телефон. Той е в една от раниците. Подводницата едва ли е стигнала далече. Моряците ще ти помогнат да избягаш.

— Но… но ние трябва да стигнем до Хомс.

Дани не обърна внимание на думите му. Мислеше трескаво. Каквито и да бяха тези хора, те сигурно държаха Спъд и Грег на мушка. Иначе двамата отдавна щяха да са ги очистили. Нямаше никакво съмнение, че са попаднали в капан. Инструкциите за действие в подобни случаи бяха ясни. Дани и Джак трябваше да отвлекат вниманието на хората, за да могат Спъд и Грег да свършат останалото.

— Какво, по дяволите, смяташ да направиш? — попита Бъкингам. Беше очевидно, че е изпаднал в паника.

— Трябва просто да се качим в колите…

— Няма да мърдаш оттук — повтори Дани и подаде автомата на Джак.

— Ако се провалим, историята ще се появи на първата страница на „Сън“ — каза Джак и вдигна автомата си.

Дани запази спокойствие.

— Лесно ще се справим с тези хора. Трябва само да им отвлечем вниманието. Аз ще тръгна първи. След като измина петдесет метра, тръгваш и ти. На петстотин метра от Спъд и Грег ще залегнем и ще започнем да стреляме един след друг. Ще изчакаш да ти дам сигнал.

Без да каже нищо повече, Дани се затича през полето към пясъчната дюна.

Петстотин метра. В далечината се чуха гласове. Дани спря и се заслуша.

Крясъци. Доколкото можеше да прецени, бяха на арабски. Звучаха заплашително. Може би тези хора не бяха войници, но случаите, в които вилнеещи тълпи проваляха операциите им, съвсем не бяха малко. Ругаеше наум Спъд и Грег за това, че бяха допуснали да бъдат забелязани. Джак беше прав. Ако случаят с фермерите, на които се беше натъкнало онова отделение на SAS, се повтореше, Полкът наистина щеше да стане за смях.

Дани залегна и превключи оръжието си на автоматична стрелба. Не му се искаше да стреля по хората — не от емоционални, а от чисто тактически съображения. Убийството на някого от тях щеше да доведе до ответен удар. Отклони автомата на няколко метра вляво от групата.

Тъкмо се канеше да натисне спусъка, когато чу тихия, равномерен тътен на хеликоптера зад гърба си.

Беше сигурен, че хеликоптерът е на военните. Дали Мухамад ги беше предал на сирийските власти? Съжаляваше, че не е стрелял, за да отвлече вниманието на тези хора и да даде възможност на Спъд и Грег да избягат. Компрометирането им само няколко минути след като отделението беше стъпило на брега щеше да обрече операцията на провал. Претърколи се по гръб, за да се увери с очите си, че слухът му не го е излъгал.

Хеликоптерът летеше на височина не повече от шест метра и се приближаваше бързо с вдигната опашка и сочещ надолу нос. Разстояние от него до брега беше два километра. Щеше да го измине най-много за трийсет секунди.

Обърна се отново по корем, готов за стрелба. Погледна през прицела на автомата. Обстановката се беше променила. Спъд, Грег и техните похитители бяха преминали от другата страна на дюната. Успя да види единствено главите им, преди да изчезнат.

Шумът от хеликоптера се усилваше. Дани се притисна към земята, докато той профуча на трийсет метра вляво от него. Прожекторът му освети местността. Яркият му лъч мина на метър от мястото, където Дани лежеше напрегнат и напълно неподвижен. Чак когато хеликоптерът се отдалечи от него, той се осмели да погледне отново нагоре. Успя да зърне войника, който беше насочил шестцевна картечница към земята. Войникът не откри стрелба. Явно не беше забелязал Дани и Джак, но Дани не искаше да рискува и продължи да лежи.

Десет секунди. Хеликоптерът прелетя над дюната. Дани скочи на крака. Вдясно от него Джак вече тичаше към дюната. Дани също се затича. Усети пареща болка в краката си, докато се опитваше да измине разстоянието колкото се може по-бързо. Напрегна слух. По звука на роторите разбра, че хеликоптерът е кацнал.

До билото на дюната оставаха десет метра. Дани отново легна на земята. След десет секунди Джак се присъедини към него. Без да разменят нито дума, двамата изпълзяха до билото на дюната и огледаха околността.

Стомахът на Дани се сви. Хеликоптерът беше кацнал на брега на около двайсет метра от водата и от него бяха слезли шестима въоръжени мъже. Не успя да различи добре облеклото им, но беше сигурен, че е камуфлажно. Хората, на които бяха налетели Спъд и Грег, се бяха събрали на около трийсет метра вдясно от хеликоптера. Бяха с цивилни дрехи, девет от тях държаха автомати АК-47.

Вниманието на Дани обаче беше привлечено от Спъд и Грег. Двамата бяха проснати на земята. По очи. Без да мърдат.

— Дали са ги застреляли? — попита Джак.

Бяха живи. Един от войниците изправи Грег на крака и го ритна с коляно в слабините. Грег се преви на два. После войникът го блъсна към хеликоптера. Същото се случи и със Спъд.

— Можем да се справим с тях — каза Дани.

Беше насочил мерника си към войника с картечницата. Можеше да го повали на земята с един-единствен изстрел. Това щеше да внесе смут сред останалите войници и те щяха да се превърнат в лесна мишена, а местните хора не бяха достатъчно близо, за да представляват непосредствена опасност.

— Не стреляй! — прошепна Джак. И тъй като Дани не свали оръжието си, изсъска: — Не стреляй, по дяволите! Ако го направиш, Спъд и Грег ще бъдат мъртви след няколко секунди.

— Можем да се справим с тях — повтори Дани.

Предупреждението на Джак обаче го спря и Дани не натисна спусъка.

Беше пропуснал удобния момент. Партньорите им вече бяха в хеликоптера. Войниците също се качиха и след десет секунди хеликоптерът излетя. Прожекторът му осветяваше плажа, а тътенът от роторите му пронизваше Дани. Издигна се на двайсет метра и зави под ъгъл от деветдесет градуса по часовниковата стрелка. Носът му се наклони напред и той увеличи скоростта и изчезна в мрака.

Тишина.

Един от мъжете, които все още продължаваха да стоят на плажа, каза нещо. Останалите се засмяха. Дани насочи автомата си към тях. Няколко откоса щяха да свършат работа. Щяха да ги повалят до един на земята. Показалецът му се плъзна по студения метал на автомата.

— Не го прави, приятел — изрече тихо Джак. — Ако започнем да стреляме, ще привлечем вниманието им върху себе си.

Дани не изпускаше групата от погледа си. По челото му се стичаше пот и му влизаше в очите.

Мъжете тръгнаха на юг по брега, отдалечавайки се от Дани и Джак. Дани дишаше тежко. Искаше му се да ги очисти. Но Джак беше прав. Това би било погрешен ход. Извърна очи.

— Нищо не можехме да направим — каза Джак.

Дани се зачуди дали партньорът му не се опитва да убеди себе си, че са постъпили правилно. В гърдите му се надигна гняв. Бяха пристигнали преди по-малко от час и вече всичко се беше прецакало. Удари с юмрук по земята и си пое дълбоко въздух.

— Какво ти става? — попита Джак.

Бяха разкрити. Двама от тях бяха попаднали в плен. Какво щеше да каже Таф? „Трябва да играеш с картите, които са ти се паднали, чедо.“ Бяха им се паднали лоши карти. Или играта им беше лоша. Това в случая нямаше значение. Още в началото бяха ударили на камък. Не им оставаше нищо друго, освен да бягат.

— Да се връщаме обратно при колите. Ще се обадим да дойдат да ни приберат, а дотогава трябва да се скрием някъде.

— Разбрано — отвърна Джак.

Пропълзяха десетина метра, отдалечавайки се от дюната, а после се претърколиха по гръб и огледаха шосето.

— Мамка му! — изсъска Джак.

— Какво става? — попита Дани.

Джак посочи към колите. Едната от тях — според Дани беше кафявото рено — потегли с включени предни фарове по шосето.

— Тичай! — извика Дани. — Трябва да стигнем до другата кола!

Джак вече се беше изправил на крака. Двамата хукнаха през полето.

Дани прехвърляше възможностите в главата си. Дали някой не се беше промъкнал незабелязано до Бъкингам, докато двамата бяха с гръб към него? Дали не го отвличаше с колата? Дали не го беше застрелял, преди да я открадне? В съзнанието му изплува противното лице на Мухамад. Каквото и да се беше случило, положението се беше усложнило още повече, ако това въобще беше възможно.

Беше безсмислено да преследват реното пеша. Трябваше да се качат във фолксвагена и да преценят какво да правят по-нататък. След няколко минути стигнаха до него. Огледаха се, но Бъкингам не се виждаше никъде. Дани седна зад волана. Посредникът беше оставил ключовете на таблото. Независимо от окаяния си вид, колата запали веднага. Задните й колела се завъртяха шумно по прашното шосе, когато Дани я подкара със загасени фарове, възползвайки се от светлината на луната, а после увеличи скоростта дотолкова, доколкото позволяваше старият й двигател.

Колата бръмчеше и подскачаше по неравната повърхност на шосето. Дани не отлепяше крака си от педала на газта, вперил очи в колата пред себе си. Вече бяха на около километър от нея и скъсяваха все повече разстоянието.

Реното се движеше бавно. Шосето беше пусто и за по-малко от три минути Дани вече беше на около сто метра зад него.

Петдесет метра.

Двайсет и пет.

— В колата, освен шофьора, няма друг човек — каза Джак с напрегнат глас.

Бъкингам.

Дани удари с длан по волана. След петнайсет секунди вече се беше изравнил с реното. Надникна през рамо в него — зад волана наистина седеше Бъкингам. Изпревари колата, постепенно намали скоростта до двайсет километра в час, а после отново я увеличи, завъртя волана надясно и удари спирачките на двайсет метра пред нея.

Джак изскочи от фолксвагена и тръгна към реното. Отвори рязко вратата, издърпа Бъкингам иззад волана, сякаш мъжът беше торба с перушина, притисна го към колата и изрева:

— Какво, по дяволите, правиш?

Докато се приближаваше до тях, Дани видя, че очите на Бъкингам са изпълнени с ужас.

— Отговори му — каза той.

— А според вас какво правя? Видях хеликоптера. Помислих, че са ви хванали.

— И?

— Трябва да стигна до Хомс.

Двамата мъже примигнаха.

— Сам?

Бъкингам продължаваше да ги гледа втренчено. Вената на врата му се беше издула. Джак го пусна.

— Извинявай, приятел, но тези сирийски копелета ще ти видят сметката веднага щом се доближиш до тях.

Бъкингам като че ли не обърна внимание на думите му. Изтърси внимателно дрехите си и попита:

— Къде са другите?

— На половината път до шибания Дамаск — отвърна Джак.

Дани се обърна към партньора си.

— Обади се в базата. Информирай ги за това, което се случи. Кажи им, че се налага да бъдем изтеглени оттук.

Джак кимна, отвори багажника на реното и извади от раницата си сателитния телефон. Дани огледа шосето в двете посоки. То все още беше пусто, но те не можеха да оставят колите на това място.

— Застани отстрани на шосето — каза на Бъкингам.

Бъкингам измърмори, без да се помръдне от мястото си:

— Не можем да се върнем обратно.

— Не си ти този, който ще каже какво можем и какво не можем да направим. Застани отстрани на шосето.

— Разбирам, че ви е яд на мен, но мислех, че няма да се върнете. Трябва да свърша работата, която са ми възложили.

— И аз — сопна му се Дани. — Длъжен съм да те опазя жив, а ти с нищо не ми помагаш. Повтарям отново: застани отстрани на шосето!

— Няма да бъдете изтеглени оттук — тихо изрече Бъкингам. — Трябва да свикнете с тази мисъл.

Дани тръгна спокойно към Бъкингам и спря на половин метър от него. С крайчето на окото си зърна Джак, който беше коленичил на двайсет метра от шосето, допрял телефона до ухото си.

— Двама войници от отделението ми бяха заловени. Преди малко се срещнах с посредник, на когото нямам никакво доверие, а хеликоптерът, който току-що отлетя, явно е бил изпратен в района да ни търси, защото е изтекла информация за пристигането ни. Нещата се объркаха още от самото начало и ние трябва да се измъкнем оттук, освен ако не искаш да изкараш двуседмичен ускорен курс по оцеляване в екстремни условия.

Бъкингам наведе глава, приглади назад паднал върху челото му кичур, обърна се и тръгна. Клекна отстрани на шосето, обгърна с ръце коленете си и впери поглед в Дани. За миг Дани беше обзет от подозрение. Дали разузнавачът не знаеше нещо, което не искаше да им каже?

В този момент видя Джак, който се връщаше обратно. В лявата си ръка стискаше телефона, а в дясната — автомата. Погледът му беше мрачен.

— Какво става? — попита Дани, макар и да предчувстваше какъв ще бъде отговорът му.

— Няма да ни изтеглят — отвърна тихо Джак, за да не го чуе Бъкингам. — Продължаваме с изпълнението на операцията. Заминаваме за Хомс.

Дани обърна очи към Бъкингам, който гледаше към тях.

— А казаха ли нещо за Спъд и Грег?

— Започнаха да ми говорят някакви глупости — щели да използват дипломатически канали за освобождаването им.

Дани се усмихна презрително. От МИ-6 нямаше да признаят, че имат нещо общо със случая. Спъд и Грег бяха оставени на произвола на съдбата, поне засега.

— Има нещо гнило в тази работа, приятел — продължи Джак. — Въпрос на време е да накарат Спъд и Грег да проговорят. Тогава половината шибана сирийска армия ще бъде по петите ни. Плюс руснаците, които са в страната.

Беше прав. Момчетата може би щяха да издържат няколко часа, но в един момент похитителите им щяха да започнат да изтръгват информация от тях. Може би Макс Сондърс неслучайно не им беше съобщил имената на хората си. Спъд и Грег нямаше как да разкрият неща, които не знаят.

— Време е да тръгваме — отвърна Дани. — Екипът на Сондърс ще ни чака в Хомс призори. Ще ми се разкаже играта, ако закъснеем за срещата с тази банда от наемници. — Кимна към реното. — Ти ще караш тази, а аз ще имам грижата за нашия човек. Ще изчакаш да се отдалеча на половин километър и ще тръгнеш. Ако възникнат проблеми…

Джак кимна. После присви очи и погледна през рамото на Дани нагоре по шосето.

— Какво има? — попита Дани.

Обърна се и видя в какво се беше загледал Джак. По правата отсечка се приближаваха фарове на кола. Бяха на не повече от два километра от тях.

— Качвай се в колата — каза Дани, изтича до мястото, където клечеше Бъкингам, хвана го за ръката и го издърпа на крака.

— Какво става? — попита Бъкингам.

— Желанието ти се сбъдна, приятел — отвърна Дани и погледна към приближаващите се светлини.

Бъкингам проследи погледа му и се взря тревожно в тях. Джак запали реното.

— Кой ли може да бъде? — попита Бъкингам с изпълнен с ужас глас.

— По-добре би било да не се опитваме да разберем. Размърдай се.

Бъкингам обаче продължаваше да се взира в приближаващите се светлини. Дани го дръпна за ръката и изсъска:

— Качвай се в колата! Веднага!

11

Дани беше добър шофьор. Преди да постъпи в Полка, беше изкарал курс за професионални шофьори, а след това беше попивал всичко, което му показваха войниците от мобилната ударна група. Беше прекарал много време на тестовите трасета на Научноизследователската асоциацията по автомобилна индустрия, които се намираха близо до Бирмингам, където беше усвоил от автомобилните състезатели умението да управлява различни автомобили върху заледен и мокър терен. Инструкторите, които винаги бяха на разположение в Херефорд, го бяха научили как да прави завой на сто и осемдесет градуса и завой с ръчна спирачка и как да кара, използвайки автомобила не само като превозно средство, но и като оръжие. В момента обаче той не се интересуваше от скоростта или от техниката на управление, защото беше длъжен да се придвижва предпазливо. Като един обикновен човек, тръгнал да изпълнява обикновени задачи с обикновена кола с ляв волан. Или поне трябваше да изглежда по този начин. Достигна скорост от петдесет километра в час и продължи да кара.

От време на време поглеждаше наляво и надясно. Полето беше пусто с изключение на една ферма на около километър вдясно от шосето. Джак се движеше на петстотин метра след него, както му беше казал Дани. За щастие Бъкингам си държеше устата затворена, което даваше възможност на Дани да се концентрира върху шофирането.

И върху колата в насрещното платно, която вече беше на петстотин метра от фолксвагена.

След четирийсет и пет секунди колата се размина с фолксвагена. Фаровете й заслепиха Дани и той не успя да разпознае марката, но по очертанията й разбра, че е Ланд Крузър. Стори му се, че е с тъмни стъкла. Не беше възможно да се ориентира с каква скорост се движи, но може би с не по-малко от сто километра в час, което само по себе си будеше подозрение. Мястото беше затънтено и едва ли й се налагаше да бърза за някъде.

— Отмина ни — каза Бъкингам.

— Благодаря ти за информацията.

— Исках просто да кажа, че сме в безопасност, нали така?

Дани не му отговори. Следеше внимателно шосето в огледалото, което току-що беше нагласил така, че да може да наблюдава по-добре отдалечаващата се кола. Изведнъж стоповете й светнаха. Явно се канеше да спре. Дани изруга тихо.

— Какво става? — попита Бъкингам и се завъртя на седалката, за да погледне назад. — Господи! Колата прави обратен завой.

— Моят „Зиг“ още ли е у теб? — попита Дани.

Натисна педала на газта и стрелката на скоростомера вече сочеше осемдесет километра в час.

— Твоят какво?

— Моят пистолет.

Очите на Бъкингам се разшириха леко, но той се наведе напред и отвори жабката. Извади внимателно пистолета, стискайки го с две ръце.

— Задръж го. Ще ти го поискам, когато ми потрябва.

— Какво имаш предвид, като казваш „когато“?

Дани го погледна смразяващо и отвърна:

— Просто го задръж засега.

Фолксвагенът вече се движеше със сто километра в час. Дани следеше шосето пред себе си, но продължаваше да поглежда и към огледалото. Джак спазваше дистанцията от петстотин метра, което означаваше, че също е увеличил скоростта. Другата кола беше на седемстотин и петдесет метра зад него. Изведнъж фаровете й изгаснаха.

— Онази кола спря — каза Бъкингам с облекчение в гласа.

Дани поклати глава.

— Какво имаш предвид? Двигателят загасна, нали?

— Фаровете загаснаха — отвърна Дани. — Този, който е в колата, иска да ни попречи да разберем на какво разстояние се намира тя от нас.

Дани натисна един бутон вдясно от волана и загаси фаровете на фолксвагена. Джак също загаси фаровете на реното.

— Дръж се здраво — каза Дани.

Бъкингам пусна пистолета на пода и се хвана с две ръце за седалката. Дани натисна максимално педала на газта, скоростта достигна сто и трийсет километра в час и колата започна да вибрира шумно. Присви очи, взирайки се в мрака в изровеното платно на шосето. При тази скорост един камък щеше да бъде достатъчен, за да загуби контрол над управлението й.

Изминаха три минути. Дани погледна в огледалото. Джак беше скъсил разстоянието на двеста и петдесет метра, а може и на двеста. Това означаваше, че Ланд Крузърът ги настига. Този автомобил беше много по-бърз. Нямаше как да избягат от него.

— Подай ми пистолета — каза Дани.

Бъкингам преглътна с мъка и му го връчи. Дани го пое с дясната си ръка и го сложи в скута си.

— Изтегли назад седалката си. — Бъкингам се взираше в него, без да реагира. — Изтегли назад седалката си! — изрева Дани. — Максимално…

Дишайки тежко, Бъкингам се подчини. Завъртя несръчно дръжката под себе си, докато облегалката опря в задната седалка.

— Не се изправяй!

Шосето стана още по-неравно. Дани едва успяваше да кара по права линия. Джак беше на сто метра зад него. На петдесет. Ланд Крузърът го следваше плътно. Джак се изнесе вдясно, сякаш се опитваше да го изпревари.

Дани се чудеше какво да направи. Може би трябваше да натисне рязко спирачките и да стреля по Ланд Крузъра. Бързо отхвърли тази мисъл. Не знаеше колко човека има в него. Подобно действие беше допустимо само в краен случай, особено след като не беше ясно с кого си има работа. Резервоарът на фолксвагена беше пълен, а освен това тази кола консумираше по-малко гориво от Ланд Крузъра. От друга страна обаче резервоарът на Ланд Крузъра беше много по-голям. Дали щяха да успеят да се измъкнат? Едва ли. Особено ако попаднеха на барикада или на контролно-пропускателен пункт.

На шосето проблеснаха искри. Реното се беше ударило странично в Ланд Крузъра, който се беше изравнил с него. Дали Джак се опитваше да го избута от шосето, или Ланд Крузър се опитваше да избута него? Не беше възможно да се разбере. Двете коли бяха на трийсет метра зад фолксвагена.

И скъсяваха разстоянието.

— Какво става? — попита Бъкингам, докато се мъчеше да се изправи.

— Наведи се! — изкрещя Дани.

Предупреди го точно навреме.

Отново просветнаха искри. Те обаче не бяха предизвикани от сблъсъка между двете коли, а от изстрел. Дани не чу самия изстрел, заради силния вой на двигателя на фолксвагена, но със сигурност чу трясъка от счупено стъкло зад гърба си. Задното стъкло се разби на парчета, а в дясната част на предното, точно пред съседната седалка, се появиха две дупки. Ако Бъкингам не се беше навел, куршумите щяха да пръснат черепа му.

Оттук нататък Дани действаше инстинктивно. Сниши се на седалката, изнесе колата в средата на шосето и натисна спирачките. Докато караше по права линия пред Ланд Крузъра, той представляваше лесна мишена и не беше в състояние да се защити от него. Единствената му надежда беше да атакува. Започна да върти волана наляво и надясно. Ланд Крузъра и реното го настигнаха след няколко секунди. Трите коли се изравниха, като Ланд Крузъра се движеше между фолксвагена и реното. Дани хвана пистолета с дясната си ръка, стисна с лявата подскачащия волан и стреля над Бъкингам, който лежеше на седалката, в предното ляво стъкло на Ланд Крузъра. Стъклото се разби на парчета и въздухът в колата се завихри.

Дани продължаваше да кара успоредно на Ланд Крузъра и вече виждаше човека, който беше стрелял. Горната част на тялото му се показваше през прозореца откъм задната седалка. Беше с кевларена каска и държеше автомат, който приличаше на АК-47, но Дани разпозна пушка дванадесети калибър „Сайга-12“. Очевидно беше изненадан от рязкото намаляване на скоростта на фолксвагена. Завъртя несръчно оръжието си и го насочи към него.

Дани го изпревари и произведе три последователни изстрела. Поради високата скорост и неравностите на шосето, от които колите подскачаха непрекъснато, не успя да види колко куршума са уцелили Ланд Крузъра. Един от тях обаче със сигурност беше попаднал където трябва. Автоматът тупна на шосето и Дани успя да зърне размазаното лице на войника.

Дани отново намали скоростта. Гумите на фолксвагена изскърцаха и той изостана с десет метра от реното и Ланд Крузъра. Пропуканото предно стъкло му пречеше да вижда, но той нямаше как да отстрани парчетата, докато караше с тази скорост, защото те щяха да се разхвърчат и да се забият в лицето му. Изнесе се рязко встрани с надеждата, че ще успее да се надвеси над прозореца и да стреля по гумите на Ланд Крузъра.

Това, което беше намислил, беше твърде рисковано.

Джак продължаваше да кара плътно до Ланд Крузъра. Десните гуми на реното бяха само на пет сантиметра от края на шосето. Изведнъж трите коли започнаха да се блъскат подобно на автомобили в лунапарк. След всеки пореден удар изскачаха искри и колите лъкатушеха по цялата ширина на шосето. Дани изостана с десет метра. Не посмя обаче да стреля, защото можеше да уцели колата на Джак, вместо Ланд Крузъра.

Стрелката на скоростомера отново стигна до сто и трийсет километра в час. Шосето продължаваше да крие опасности. Ако в срещуположното платно се появеше автомобил, сблъсъкът с него щеше да бъде неизбежен. Дани изкрещя на Джак:

— Изостани от Ланд Крузъра!

Искаше да го накара да се изравни с него и двамата заедно да започнат да стрелят по гумите на Ланд Крузъра. Джак естествено не го чуваше, тъй като водеше битка с тази кола, която беше много по-голяма от реното. Водеше битка, която според Дани, нямаше как да спечели.

— Какво, по дяволите, става? — изкрещя Бъкингам.

Дани не му обърна внимание. Не биваше да се разсейва нито за миг.

Изведнъж Ланд Крузърът стана неуправляем. Може би предните му гуми бяха попаднали в яма или шофьорът се беше разсеял. Колата зави рязко надясно, наклони се на една страна, преобърна се върху реното и го изхвърли към банкета. Последва страховит трясък, който заглуши шума от двигателя на фолксвагена и свистенето на въздуха. Дани подмина двете коли и натисна спирачките. Опита се да овладее фолксвагена, но той се завъртя рязко. Отново се чу трясък, после още един и той разбра, че предните му гуми са гръмнали. След пет секунди фолксвагенът се закова на място. Бъкингам, който все още лежеше върху седалката, закри лицето си с ръце. Настъпи смразяваща тишина. Дани се обърна и видя шасито на Ланд Крузъра на трийсет метра зад себе си.

— Стой тук — каза на Бъкингам.

Стиснал пистолета в ръка, той излезе приведен от колата. Мина зад нея, напрягайки сетивата си. Блъсна го горещ въздух и миризма на изгоряла гума. Подпря пистолета на лявата си ръка и надникна покрай фолксвагена.

В момента предпочиташе грохота на стрелбата пред тишината, в която страхът се просмукваше в него подобно на ледена вода. Откъм мястото, където се беше преобърнал Ланд Крузърът, не се чуваше никакъв звук и не се забелязваше никакво движение. От тишината ударите на сърцето му изглеждаха оглушителни. Беше плувнал в пот.

Стигна до Ланд Крузъра за около двайсет секунди, придвижвайки се бавно с насочен напред пистолет, готов да реагира, ако забележи някакво раздвижване. Наведе се и се промъкна до предницата му, за да го огледа в какво състояние е, а после обърна очи към реното.

Джак беше успял да задържи колата върху шосето. Покривът й обаче беше хлътнал от преобърналия се върху него Ланд Крузър. Предното й стъкло беше натрошено и смачкано като хартия и Дани видя ясно усуканото, назъбено парче метал, което се беше забило във врата на Джак близо до югуларната му вена. Останалата част от тялото му беше скрита в мрака на реното и той изглеждаше страховито — сякаш главата му беше набучена на кол. Очите му бяха отворени и изпъкнали в орбитите си. От устата му капеше кръв, примесена с пяна.

Джак изстена. Съвсем слабо. Нещастникът още беше жив.

Дани чу шум. Беше човешки глас. Завъртя се рязко към Ланд Крузъра. Като по чудо предното му стъкло се беше запазило цяло. Ритна го с петата на обувката си и то се разби на парчета. Пъхна пистолета в колата, готов да стреля.

Шофьорът беше мъртъв. Вратът му се беше счупил от удара и главата му висеше под неестествен ъгъл. Подобно на мъжа, когото Дани беше застрелял, и той носеше кевларена каска. И бронежилетка. Нямаше съмнение, че двамата са били професионални войници. Гласът, който Дани беше чул, принадлежеше на мъжа на седалката до шофьора. Очите му бяха затворени и по лицето му се стичаше кръв от дълбоката рана върху челото му, но устните му се движеха. Гласът му беше много слаб и Дани не можеше да чуе какво казва. Стори му се обаче, че разпозна езика. Говореше на руски или на някакъв много близък до него език.

Без да се колебае, Дани стреля в главата на шепнещия мъж. Черепът му се пръсна като яйце и тялото му се отпусна тежко назад. За по-сигурно Дани пръсна черепа и на шофьора, а после заобиколи колата и изстреля няколко патрона в задното стъкло. Там имаше двама мъже. Дани вече се беше справил с единия, а сега беше дошъл ред и на другия.

Върна се обратно при Джак.

Единствените признаци на живот у партньора му бяха балончетата от кръв и храчки, които излизаха от устата му, докато дишаше слабо. Дали усещаше нещо? Едва ли. Нервната му система вече беше спряла да функционира. И мозъкът му. Дани се надяваше, че Джак вече не изпитва болка. Макар че обичаше да се заяжда, той беше добър войник и не заслужаваше да умре по този начин.

Дани вдигна отново пистолета и доближи дулото му на сантиметър от челото на Джак. Джак отвори очи. Кимна леко, а от устата му отново излезе пяна.

— Лека нощ, приятел — прошепна Дани.

А после стреля.

Ръцете и дрехите на Дани бяха изпръскани с кръв. Бъкингам се взря в него с пребледняло лице и каза:

— Чух изстрели.

Двамата стояха до фолксвагена. Дани не му отговори. Оглеждаше шосето в двете посоки. По него нямаше никакво движение, но това едва ли щеше да продължи дълго.

Погледна си часовника: 02:10. До изгрева на слънцето оставаха по-малко от два часа. Небето беше ясно, а луната светеше ярко.

— Къде е Джак? — попита Бъкингам.

— Мъртъв е.

— Какво стана?

— Изтече му мозъкът — отвърна с равен глас Дани.

Нямаше смисъл да му обяснява. Приближи се до багажника на фолксвагена, отвори го и извади от него раницата и автомата си. Сложи раницата на гърба си и преметна автомата през гърдите си.

— Какви бяха онези мъже в Ланд Крузъра? — попита Бъкингам.

Дани не му отговори. Затвори внимателно багажника, за да не вдига шум. Оказа се, че предпазливостта му е била напразна, защото Бъкингам удари силно с юмрук по покрива на колата. Дани се вбеси. Обърна се, готов да го скастри, но изражението върху лицето му го накара да се въздържи. Очите му бяха гневни и неувереността му беше заменена от презрителна усмивка.

— Какви бяха онези мъже в Ланд Крузъра? — попита отново Бъкингам, този път много по-тихо.

— Лоши момчета — отвърна кратко Дани.

— Няма да позволя на един скапан войник да се държи надменно с мен — отсече Бъкингам. — Разбра ли?

Мълчание. Двамата мъже се гледаха втренчено. Вената на врата на Бъкингам пулсираше.

— Да — отвърна най-накрая Дани. Моментът не беше подходящ да се разправя с Бъкингам. — Руснаци. Предполагам, че бяха от „Спецназ“ — от войските със специално предназначение. Всеки от тях носеше бронежилетка, кевларена каска и „Сайга-12“.

— Какво, по дяволите, е „Сайга-12“?

— Много голяма пушка — отвърна Дани, сякаш обясняваше на дете. — Предполагам, че нашият посредник има пръст в тази работа — добави и сви рамене, — но не мога да бъда съвсем сигурен.

— Колко души бяха? — попита Бъкингам.

Изражението и тонът му бяха омекнали.

— Четирима.

— Чух пет изстрела.

— Значи всичко е наред със слуха ти. Трябва да се махнем оттук, и то веднага. Разбра ли?

Бъкингам си пое дълбоко въздух и отвърна:

— Съжалявам за приятеля ти.

Нямаше време за любезности. Дани вече оглеждаше местността. Както им беше обяснил Хамънд, шосето водеше към Хомс, разстоянието до който беше сто километра. Шосето пресичаше планинската верига през прохода Хомс. Независимо дали щяха да навлязат навътре в сушата или да се върнат обратно към брега, трябваше да се движат близо до него, за да не се загубят. Дани се опита да мисли трезво, за да избере правилната тактика. Ако някой беше по петите им, как би следвало да постъпят? Да се върнат обратно покрай шосето? Или да се отдалечат максимално от него? Трета възможност не съществуваше. Нима се очакваше от него да продължи с изпълнението на операцията, след като беше загубил останалите войници от отделението си? Вероятно не.

Погледна на изток и различи в далечината назъбените очертания на билото на планинската верига. Нямаше намерение да се изкачва до него с Бъкингам.

Нямаха друг избор освен да се движат покрай шосето, макар че той съвсем не беше от най-добрите.

Дани кимна в северна посока и каза:

— Тръгвай.

Двамата мъже се затичаха. След двайсет метра Дани извика на Бъкингам да спре. Обърна се и изстреля пет куршума в Ланд Крузъра. Гилзите паднаха в краката му.

— Какво правиш? — попита Бъкингам.

Дани свали оръжието.

— След като чуят стрелбата, те ще си помислят, че сме избягали в тази посока.

— Кои са тези „те“?

— Не знам — отвърна Дани.

Затича се отново и стреля още три пъти. Това беше достатъчно. Беше оставил фалшива следа. А сега трябваше да се махат. Върнаха се тичешком обратно, минавайки на пет метра от колите. Дани усети, че Бъкингам намали темпото, след като видя окървавената глава на Джак, но не спря, нито каза нещо.

Дани си погледна часовника: 02:58. Оставаха им приблизително два часа, през които можеха да се възползват от прикритието на нощта. Ако беше сам, за това време той можеше да измине десет километра, но Бъкингам не притежаваше неговата издръжливост и беше безсмислено да го насилва. Той вече беше изостанал значително от него, макар че бяха извървели не повече от петдесет метра. Щеше да бъде добре, ако успееха да изминат седем километра, преди да е изгряло слънцето. Дани забави крачка. След десет секунди Бъкингам го настигна.

— Ще се движим в южна посока на два километра встрани от шосето — каза Дани. — После отново ще тръгнем на изток. Едва ли се очаква от нас да се отправим към Хомс след всичко, което се случи.

— А какво ще стане, след като се съмне?

— Ще потърсим някакво място, където да се скрием. — Нямаше представа как щяха да открият такова място. Местността беше гола, равна и открита. След като се съмнеше, всеки би могъл да ги забележи, използвайки бинокъл. А руснаците от войските със специално предназначение, ако въобще бяха такива, сигурно разполагаха с много по-точни прибори. — И тогава ще решим какво да правим по-нататък.

— Няма какво да решаваме. Трябва да стигнем до Хомс, за да мога да си свърша работата.

Дани не му отговори. Гледаше в източна посока. В далечината на около три километра забеляза светлините на хеликоптер, който летеше ниско над магистралата, а по шосето се движеха коли.

— Сирийците явно са намислили нещо — каза най-накрая Дани. — Или руснаците.

— Какво искаш от мен?

— Да се размърдаш.

Бъкингам нямаше нужда от повторно подканяне.

12

06:00 ч.

Планът на Клара Маклауд не беше съобразен със страха й.

Сгушена в ъгъла на разграбения магазин, тя се чудеше как да стигне до лагера на „Лекари без граница“ в източната част на града. Не знаеше къде се намира, нито накъде е изток. Нямаше телефон, нито пари. Говореше сносно френски, но с арабския беше много зле.

Беше решила да изчака, докато се стъмни, и после да напусне скривалището си. Тогава може би щеше да успее, промъквайки се в сенките, да избегне войниците, които бяха убили приятеля й и момиченцето. Вероятността да налети на тях, караше краката й да омекват от страх. Оказа се, че е взела погрешно решение.

С падането на нощта бомбардировките бяха подновени. Сега тя се беше свила, плачеше от ужас и не знаеше какво да направи. Чудеше се дали да остане тук, където едва ли някой щеше да я открие, или да излезе на улицата? Тъй като и двете възможности не бяха добри, тя беше като парализирана. Докато градът се люлееше около нея и експлозиите на бомбите се редуваха с откоси от автоматично оръжие, тя не мръдна от мястото си. Искаше й се да върне времето назад. Даваше си сметка, че е действала безразсъдно, решавайки да напусне лагера и да отиде в града. Дори започна да се моли — нещо, което не беше правила от осемгодишна.

Бомбардировката спря един час преди зазоряване. Тишината й подейства почти успокояващо и тя се сви на пода и успя да заспи. Бяха минали около четирийсет и пет минути, когато изведнъж се стресна, осъзнавайки къде се намира, трепереща от студ и с пресъхнало от жажда гърло. Навън бавно се развиделяваше и с настъпването на деня тя все повече се убеждаваше, че не би могла да прекара по този начин още една нощ. Трябваше да напусне това място и да се върне в лагера. Веднага. Без да обръща внимание на стомаха си, който се свиваше от глад, Клара излезе навън. Звездите все още светеха ярко в лилавосиньото небе. Почувства се странно, представяйки си, че родителите й може би са вдигнали очи към същите звезди от прозореца на уютния им дом в Уилтшир, докато тя е заобиколена от отломките на бомбардирания град. Погледна към отсрещната страна на улицата и осъзна колко близо до смъртта е била предишната нощ. Покривът на една триетажна сграда, която й се беше сторила незасегната от бомбите, беше започнал да хлътва. Мазилката върху фасадата й беше опадала на места и тухлите под нея се бяха оголили, а в стената имаше огромна пукнатина с форма на светкавица. Клара се чудеше дали в сградата има хора. Улицата беше пуста. До една торба с боклук стоеше котка и очите й проблясваха в мрака. На двайсет метра вдясно някакъв мъж товареше покъщнина в сив ван. Мъжът се оглеждаше плахо, докато се мъчеше да вкара навит на руло килим в претъпканата кола. Явно се опитваше да вземе колкото е възможно повече неща, преди да напусне дома си. Клара изтича до него и каза тихо:

— S’il vous plait, vous pouvez m’aider? [23]

Мъжът поклати глава и затвори рязко задните врати на вана. Клара го стисна отчаяно за ръката, но той се дръпна. След няколко секунди колата вече се отдалечаваше. Гумите й скърцаха по неравната улица, докато Клара я гледаше втренчено.

Отново я скова страх. Даваше си сметка, че трябва да се върне в лагера, но не знаеше в каква посока да поеме. Струваше й се, че е изправена пред невъзможна ситуация — сякаш трябваше да избира между две посоки, едната от които водеше към свободата, а другата — към смъртта. Как би могла да разбере накъде да поеме? В продължение на цели трийсет секунди стоя неподвижно като котката, а после необичайната тишина изведнъж беше нарушена от пронизителен, виещ глас.

„Allahu Akbar… Allahu Akbar… Ash-hadu an-la ilaha ilia ilia… [24]

Призивът за молитва.

Стресната от шума, котката избяга. Клара примигна, обърна се надясно — гласът идваше от тази посока — и изведнъж се сети, че в Саудитска Арабия фасадите на джамиите гледат към Мека. Всички мюсюлмани се молеха, обърнати в тази посока. Затвори очи и си представи картата на Средния изток. Беше сигурна, че Мека се намира почти право на юг от Хомс. Това означаваше, че трябва да стигне до джамията, за да се ориентира за посоките.

Излезе от вцепенението и хукна. Стъпките й отекваха в разрушените от снарядите сгради от двете страни на пустата улица. Не знаеше накъде тича, а просто се остави на гласа на мюезина, приканващ вярващите към молитва, да я води. Стигна до една широка улица и зави надясно. Тя също беше разрушена от бомбите. Пред една сграда на отсрещната й страна имаше огромна купчина боклуци: стари бойлери и кухненски електроуреди, гуми и счупени мебели — останки от домовете, които вече не съществуваха. За разлика от другата, тази улица не беше пуста. По нея в посоката, откъдето идваше гласът на мюезина, бързаха хора с наведени глави и вдигнати яки. Всичките бяха мъже. Те не разговаряха помежду си, дори не гледаха един към друг. Някои вдигаха очи към Клара, която се беше присъединила към тях по пътя им към джамията.

Изминаха три минути. Гласът на мюезина вече не се чуваше, но Клара беше спокойна, защото се движеше с тълпата, която щеше да я отведе на правилното място. На един от ъглите на улицата на яркочервен пластмасов стол седеше момче на не повече от десет години с къса черна коса и раиран пуловер. До него на тротоара беше седнало братчето му. Между тях върху табуретка бяха наредени цигари и запалки. Очите на децата проследиха с любопитство жената с европейски черти, която бързаше с мъжете към джамията.

Тълпата зави наляво по една по-малка улица, водеща към голям открит площад, който не изглеждаше на мястото си в този изтерзан от войната град. В отсрещния му край се намираше джамията — ниска, застроена върху голяма площ и богато украсена сграда с минарета от двете страни. Слънцето току-що се беше показало зад нея и лъчите му пронизаха очите на Клара, която беше прекарала в мрак почти двайсет и четири часа. Тя закри очите си с ръце и изчака няколко секунди, за да свикне с ярката светлина, а после наведе глава, за да не привлича вниманието на мъжете върху себе си, и тръгна напред. За първи път след ужасяващите събития от предишния ден се почувства обнадеждена. Слънцето изгряваше от изток — това беше посоката, към която гледаше фасадата на джамията — и тя трябваше да продължи натам. Вече можеше да се върне в лагера, където щеше да бъде в безопасност.

Измина няколко метра и спря.

На петнайсет метра вдясно от нея беше застанала жена, която плачеше. Беше облечена в черна роба и по всичко личеше, че е бедна. В ръцете си държеше дете, което беше на не повече от две години. По лицето на детето имаше кръв. Не беше ясно дали е момче или момиче. Детето беше в съзнание, но очевидно беше изпаднало в шок и трепереше. Жената се обръщаше към мъжете, които минаваха покрай нея на път за джамията, и им говореше нещо през сълзи — явно ги молеше за помощ. Никой не спря. Никой дори не я погледна. Тя още повече се разстрои.

Слънцето вече се беше издигнало над джамията и Клара си помисли, че е време да тръгва в източна посока към лагера. Детето обаче се нуждаеше от помощта й. Клара застина за миг, разкъсвана от страх и от дълга си на лекар, а после тръгна към жената. Опита се да й се усмихне, докато се приближаваше към нея, но тя се отдръпна нервно назад, може би защото видя, че Клара не е сирийка.

— Аз съм лекарка — каза Клара.

Отвори чантата си и извади шепа тампони, които бяха смачкани, но стерилните им опаковки бяха запазени. След като ги видя, жената се успокои и позволи на Клара да я хване за ръка и да я отведе до сянката на едно от дърветата, с които беше заобиколен площадът.

Жената седна на земята. Клара огледа детето в ръцете й — беше момченце. Избърса с влажния тампон кръвта от лицето му, за да стигне до мястото, откъдето тя се стичаше. Раната беше точно под лявото му око и не беше сериозна. Докато я почистваше внимателно и я пръскаше с антисептик, говореше нежно на момченцето, за да го успокои. После покри раната със стерилна лепенка. Откри в чантата си шоколад, за който беше забравила, че е там и го подаде на детето. То го изгълта лакомо, сякаш не беше яло нищо от дни. После жената го пусна да слезе на земята.

Докато прибираше в едно отделение на чантата използваните санитарни материали, Клара усети пълните със сълзи очи на жената върху себе си. Едва тогава я огледа. Беше млада, може би нямаше двайсет години.

Клара беше предположила, че е майка на момченцето, но нямаше как да е сигурна. Жената я дръпна леко за ръкава и й каза нещо на арабски. Клара я погледна неразбиращо и тя повтори на френски:

— Venez avec moi[25].

Клара поклати глава. За момент се беше отпуснала, докато вниманието й беше заето с момченцето, но изведнъж страхът отново я скова. Слънцето вече беше високо над джамията и площадът се пълнеше с прииждащите от разрушените си къщи мъже. Съществуваше вероятност да се появят войници, а тя не искаше да се среща с хора, носещи оръжие. Жената обаче я дърпаше за ръкава с отчаяние в очите. Детето се разплака и Клара отстъпи. Реши, че ще успее отново да намери джамията, затвори чантата, огледа се неспокойно и кимна.

Жената тръгна, а Клара и момченцето я последваха. Клара хвана детето за ръка. То беше нестабилно и й заприлича на новородено слонче. Придвижваха се бавно. Жената ги преведе по няколко улици, които бяха пострадали още по-силно от бомбардировките. По останките от стените на някои от къщите зееха дупки от куршуми. Въздухът вонеше на изпражнения. На една пресечка няколко мъже хвърляха боклуци във варел, в който гореше огън. По гръбнака на Клара отново полазиха студени тръпки. Искаше й се да побегне, но ръката на детето, която стискаше нейната, я спираше. Жената непрекъснато поглеждаше през рамо, за да се убеди, че Клара и детето я следват, и ги подканваше с пръст да продължат напред.

Бяха вървели не повече от пет минути, когато жената стигна до една тясна улица между две редици къщи, засегнати от бомбите. Спря пред първата, от чийто покрив висеше сателитна антена, готова всеки момент да падне. Огледа се предпазливо, за да се увери, че никой не ги гледа, а после тръгна по улицата. Клара я последва заедно с детето. Тук вонята беше още по-непоносима. Клара дишаше дълбоко, опитвайки се да не повърне, но жената и детето не обръщаха внимание на миризмата. След двайсет метра жената спря пред една висока около метър и половина метална врата. Отвори я и отново даде знак с пръст, шепнейки:

— Venez… venez… [26]

Клара преглътна неспокойно. Огледа улицата в двете посоки, а после пусна детето пред себе си, наведе се и влезе.

Бяха й нужни няколко секунди, за да свикне с тъмнината. Намираха се на върха на тясно, виещо се каменно стълбище. Клара отново се скова от страх. Какво правеше тук? Трябваше веднага да се върне обратно, да намери джамията и да тръгне в източна посока. Това беше лудост. В този момент детето вдигна изпълнените си с молба очи към нея и преди да се усети, тя вече слизаше надолу към мазето на сградата. След пет стъпала усети, че въздухът е станал малко по-хладен. До ноздрите й стигна отвратителна миризма.

Мазето беше голямо, около петнайсет на петнайсет метра. Единствената светлина в него идваше от фенера, провесен от тавана на къс кабел. Когато Клара влезе в помещението, светлината изгасна. Настъпи тишина, а после тя чу как някой навива фенера. Той отново светна и на слабия му блясък Клара огледа мазето.

В него имаше шест жени и шест деца. Лицата им бяха мръсни и уплашени. Вонята идваше от преградения с дъски ъгъл и Клара предположи, че го използват за тоалетна, защото всички бяха насядали на пода на пет метра от него. Три от децата плачеха, а две кашляха — от гърлата им излизаха лаещи звуци.

По всичко личеше, че измъчените жени се боят от нея, защото не знаят коя е и за какво е дошла. По някакъв странен начин това й даде сили да осъзнае, че не е най-ужасеният човек в този град. И изведнъж се сети какво е накарало жената да я доведе в мазето: обитателите му се нуждаеха от медицинска помощ.

Жената започна да говори на арабски. Клара вдигна ръце, за да я спре:

— Говори на английски. Съжалявам, но не те разбирам.

В този момент една друга жена стана от пода и тръгна към нея. Беше по-възрастна, може би четирийсетгодишна, с прошарена черна коса.

— Лекарка ли си? — попита.

Гласът й беше дрезгав и слаб.

Клара кимна.

— Allahu Akbar — продължи тихо жената. — Казвам се Мириам. Нуждаем се от лекар. Децата ни са болни. Ние също. Можеш ли да ни помогнеш?

Клара отново огледа помещението и попита:

— Къде са съпрузите ви?

Мириам се усмихна тъжно и отвърна:

— Мъртви са.

Изведнъж в съзнанието на Клара изплува образът на Брадли. Тя дори не го обичаше, но все още изпитваше силна болка от загубата му. Затова разбираше как се чувстват тези вдовици и сираци. Обаче не й бяха останали сълзи, иначе със сигурност щеше да се разплаче.

— Какво се е случило?

Мириам сви рамене.

— Загинаха. Мъжете умират, жените остават…

— А домовете ви?

— Разрушени са.

— Съжалявам — каза Клара, макар и да осъзнаваше, че едва ли ще ги утеши с тази дума. — Вие обаче не бива да оставате в това мазе.

— Но не можем и да го напуснем.

Клара поклати глава и посочи към тоалетната в ъгъла на стаята.

— Опасно е. Микробите…

Върху лицето на Мириам се изписа отчаяние.

— Няма къде другаде да отидем… — започна да казва тя, но замълча, защото едно от децата отново се закашля.

Звукът, който излизаше от гърлото му, беше потресаващ. Детето се нуждаеше от силни антибиотици, които липсваха в чантата на Клара. И това беше само началото. Клара се ужаси от мисълта за болестите, които щяха да бъдат предизвикани от лошата хигиена. Доближи се до едно от децата и се заслуша в дишането му. Детето едва си поемаше въздух. Очевидно беше болно от пневмония. После погледът й беше привлечен от едно малко момиченце с кръвясали очи. То беше отворило уста и Клара видя гнойните рани върху вътрешността на бузите и езика му, което означаваше, че страда от гъбична инфекция. Някои от жените и децата миришеха на урина. Явно бяха предпочели да се подмокрят, вместо да използват отвратителната тоалетна.

Пет от децата се бяха сгушили в майките си. Шестото — момче с къдрава черна коса — се беше притиснало до стената и следеше с широко отворени очи всяко движение на Клара. Тя коленичи пред него и го хвана за ръцете. Китките му бяха разранени, а по лицето му имаше следи от изгаряния.

— Какво се е случило с него? — попита Клара.

Мириам беше застанала зад нея.

— Измъчвали са го — отвърна тя с равен, безизразен глас.

— Измъчвали са го? Но той е само…

— Да, той е само на дванайсет години. Войниците отишли в училището му. Събрали сто деца в една класна стая и ги разпитвали едно по едно.

— За какво?

— За родителите, за приятелите им… — Гласът на Мириам стана още по-тих. — Измъчвали са Хасам — момчето се казва Хасам — по-жестоко от останалите деца.

— Защо?

— Защото се държал като бунтовник — стискал някаква пръчка и се правел, че стреля с нея. Завързали китките му с въжета и го закачили на една греда на тавана. После започнали да го бият. Малко хора издържат повече от час на подобно изтезание, преди да припаднат. А след два часа вече са мъртви. Хасам припаднал от болката от ударите, но те го свестили със студена вода. После започнали да горят лицето му с цигара. Правили го в продължение на пет дни. Опитвали се да изтръгнат признания за родителите му, но те били мъртви.

Клара погали с опакото на дланта си бузата на момчето и се изправи на крака.

— Вече разбираш защо предпочитаме да останем тук, нали? — попита Мириам.

Клара не знаеше какво да й отговори. Медикаментите й бяха крайно недостатъчни.

Освен ако…

Хвана Мириам за ръката и каза:

— Улиците са пусти. Можем да отидем на едно място в източната част на града. Там има много лекари. Те са мои приятели. И лекарства. Разбра ме, нали?

Докато говореше, Клара се опитваше да не обръща внимание на стържещия звук, който идваше откъм ъгъла с тоалетната. Каквито и гризачи да бяха привлекли изпражненията, те явно бяха достатъчно безстрашни, за да не се притесняват от човешкото присъствие.

Мириам кимна, но върху лицето й се изписа колебание. Обърна се към останалите жени и им заговори на арабски. Жените се притиснаха още по-силно до стената. Започнаха да говорят оживено и на Клара й стана ясно, че не приемат предложението й.

— Не искат да дойдат — каза Мириам. — Страхуват се. Войниците на правителството са въоръжени…

— Ако останат тук, ще умрат. — Кръвта на Клара забушува. Искаше да им помогне, но не можеше да го направи насила. — Говоря сериозно, Мириам. След два или най-много след три дни децата ще започнат да умират, а освен това сградата може да бъде бомбардирана още тази нощ. Разбираш ли?

Мириам кимна, но не преведе думите й.

— Достатъчно е един човек да умре — продължи Клара, — за да се напълни мазето с плъхове. Ще плъзнат бактерии. Тогава така или иначе ще бъдете принудени да го напуснете. По-добре е да го направите още сега.

Мириам предаде думите й на останалите жени, които мълчаха.

— Аз ще отида на мястото, където са лекарите. Ще ви взема със себе си, ако искате, но трябва да тръгнем веднага. Ако изчакаме още няколко дни, състоянието на децата ще се влоши още повече и… — Клара сви рамене. — Ще ви чакам горе.

Обърна се с гръб към жените и децата и се изкачи обратно по стълбите. Когато излезе на улицата, усети, че трепери, макар че навън не беше студено. Дали постъпваше правилно? Нямаше никаква представа. През последните двайсет и четири часа често си задаваше този въпрос.

Изчака две минути, които й се сториха безкрайно дълги. Чуваше шума от движещите се превозни средства. Колкото и да беше странно, той й подейства успокоително — това бяха нормални градски звуци за разлика от страховития трясък на падащи от небето бомби. Почувства искрица надежда, че ще успее да заведе тези жени и деца в лагера на „Лекари без граница“, ако се съгласяха да тръгнат с нея. Не беше преувеличила нищо, докато им говореше за опасностите. Сред мръсотията и мрака на мазето децата не след дълго щяха да се заразят едно от друго, а после и жените. Инфекциите можеха лесно да бъдат излекувани с подходящите лекарства.

Ако склоняха да тръгнат с нея.

В момента, в който си помисли, че жените са решили да останат в мазето, и се зачуди дали да се върне обратно или да ги остави на произвола на съдбата, желязната врата се отвори и на прага й застана детето, което беше срещнала пред джамията. Тя му се усмихна, подаде му ръка и му помогна да излезе на улицата. След него се показа Мириам, следвана от останалите жени и деца. След трийсет секунди всички се бяха събрали на улицата и бяха впериха очи в Клара в очакване да им каже накъде да тръгнат.

Дани нямаше как да бъде недоволен от Бъкингам. Разузнавачът не беше особено издръжлив, но полагаше неимоверни усилия да не изостава от него. През изминалите два часа, докато все още беше тъмно, двамата бяха извървели седем километра, движейки се на изток покрай шосето, без да се приближават на повече от два километра от него.

Сега лежаха на земята. Бъкингам дишаше тежко, а Дани оглеждаше местността с прибора за нощно виждане.

На изток започваше планината. Между склоновете на два от високите й заоблени върхове лъкатушеше шосето за Хомс. Вече бяха далече от мястото на сблъсъка с Ланд Крузъра, но Дани беше видял три военни коли, които се движеха на запад, и беше сигурен, че пътуват натам. С наближаването на утрото по шосето все по-често преминаваха коли в двете посоки, а след изгрева на слънцето движението щеше да стане още по-натоварено и опасността да бъдат забелязани щеше да нарасне.

Теренът беше равен, обрасъл с изсъхнала трева, а за да стигнат до планината, трябваше да вървят още два часа. Дани се опитваше да открие наблизо някакво място, където да се скрият. На около километър вдясно от себе си видя малка едноетажна къща, до която имаше две по-ниски постройки. Къщата се намираше на не повече от петдесет метра от шосето. Можеха да се промъкнат до нея, но при евентуално претърсване на района войниците веднага щяха да ги открият. Продължи да се взира пред себе си, търсейки други възможности, и след двайсет секунди забеляза нещо, което щеше да им свърши работа.

Лесно би могъл да го пропусне, което го правеше идеално за скривалище. Близо до мястото, на което беше разположена къщата, шосето започваше да се издига плавно нагоре. Видимостта беше много лоша, но след като увеличи изображението, Дани успя да различи горния край на кръгъл отвор с диаметър около метър и половина, останалата му част беше скрита от храсти. Отворът беше на дренажна тръба, която минаваше под шосето. Можеха да изчакат да мине денят, скрити в нея. Обърна се към Бъкингам и го попита;

— В състояние ли си да продължиш да вървиш?

— Щом се налага.

— Налага се.

Дани помогна на Бъкингам да се изправи на крака.

— Слушай ме внимателно. Отново ще се приближим до шосето.

— Разумно ли е?

— Няма значение дали е разумно или не. Това е единственият ни избор. Ако имаш по-добра идея, готов съм да я чуя.

Бъкингам се огледа.

— Ей там има една къща. Бихме могли да помолим хората да ни подслонят.

Дани се вторачи в него. Бъкингам се изчерви.

— Колкото повече се приближаваме към шосето, толкова по-голяма става вероятността да бъдем забелязани. Ще вървиш на десет метра след мен.

— Защо?

— Защото, ако сме един до друг, по-лесно ще бъдем уцелени едновременно.

Бъкингам пребледня.

— Видях едно съоръжение — продължи Дани.

— Какво съоръжение?

— Дренажна тръба, която минава под шосето. Ще ни послужи като скривалище, докато е светло.

— Искаш да кажеш, че ще прекараме в нея целия ден?

— Няма как да пътуваме на автостоп, приятел. Вече се е разчуло за нас и са започнали да ни търсят. След няколко минути ще се съмне. Хайде, ставай.

Без да чака да чуе поредния въпрос на Бъкингам, Дани тръгна.

Слънцето още не се беше показало на хоризонта, но небето беше станало по-светло. Когато стигна на трийсет метра от шосето, Дани залегна и се обърна, за да се увери, че Бъкингам е направил същото. Един военен камион, покрит с камуфлажна мрежа, се движеше в западна посока. Дани изчака, докато камионът се отдалечи на петдесет метра от тях, а после вдигна лявата си ръка, скочи и се затича, последван от Бъкингам.

Мястото не изглеждаше особено привлекателно, но беше за предпочитане пред перспективата да се опитат да останат незабелязани в голото поле. Зимните дъждове го бяха напълнили с тиня, през която бяха избуяли бодливи храсти. Бетонът беше покрит с лишеи, миришеше на мухъл и животински изпражнения. Дани видя малките топчета, полепнали по ръбовете на отвора, и си помисли, че в тръбата със сигурност има плъхове, а може би и змии. Храстите трябваше да бъдат запазени, защото, ако ги окастреха, неминуемо щяха да привлекат вниманието на преследвачите си.

— Влез вътре — каза Дани. — Оставям раницата си при теб. Ще се върна след пет минути.

Бъкингам пропълзя тромаво в тръбата, а Дани хвърли раницата след него и се затича към шосето. На петдесет метра в източна посока земята беше обрасла с ниски храсти. Дани отсече няколко клона, като внимаваше да не се образуват големи дупки, и се затича обратно към тръбата. Извади раницата, даде знак на Бъкингам да излезе навън и му връчи половината от клоните.

— Вкарай ги в тръбата. Ще замаскираме отвора с тях.

Върна обратно раницата и се настани до Бъкингам.

После издърпа останалата част от клоните в тръбата и му подаде пистолета си.

— Ще седнем с гръб един към друг. Ще стреляш единствено, ако видиш, че някой влиза в тръбата.

Беше му ясно, че Бъкингам едва ли щеше да уцели, но от изстрела щяха да спечелят няколко ценни секунди. Извади бутилка вода от раницата си и я подаде на Бъкингам. После отпи няколко глътки от нея, изсипа малко вода върху изсъхналата тиня и забърка гъста каша. Накара Бъкингам да се обърне към него и започна да размазва с два пръста калта върху лицето му.

— Какво правиш? — попита Бъкингам.

— Опитвам се да те скрия. — Направи същото и със своето лице, а после провря цевта на автомата си през клоните и добави: — Надявам се, че се чувстваш добре.

— Не съвсем — отвърна Бъкингам.

— Тъй като ни се налага да останем тук през целия ден, ще трябва да свикнеш с обстановката. — Извади две пликчета с храна от раницата си и подаде едното на Бъкингам. — Време е да закусим.

Изгълта набързо съдържанието на своето пликче и се облегна на гърба на Бъкингам.

В тръбата все още беше доста тъмно, макар че през клоните беше започнала да се процежда бледа светлина. Дани се опитваше да си проясни мислите. Беше се изненадал, когато им отказаха да ги изтеглят, но досега не му беше останало време да разсъждава върху причините. Вече беше настъпил моментът за това.

— Ще ми кажеш ли какво става? — попита.

Усети, че Бъкингам се напрегна.

— Какво имаш предвид?

— Би било нормално да ни изтеглят, след като съобщихме, че сме разкрити. Такива са правилата. Защо е толкова важно няколко сирийски бунтовници…

— Все още ли смяташ, че е възможно да се доберем до Хомс? — прекъсна го със спокоен глас Бъкингам.

Настъпи мълчание.

— Градът е прекалено далече, за да стигнем пеша до него — отвърна най-после Дани. — Трябва да пресечем планината. И то при положение, че войници от руските войски със специално предназначение и от сирийските войски са по петите ни. Извинявай, приятел, но ти няма да можеш да издържиш на подобно натоварване.

— Извинен си — измърмори Бъкингам.

Отново настъпи мълчание.

— Ще се обадя в базата и ще настоявам да ни изтеглят — каза след малко Дани.

— Няма да стане. Трябва да изпълниш… да изпълним заповедта. Длъжни сме да стигнем до Хомс.

Дани се колебаеше. Не му се искаше да предприема подобен ход. Това би означавало да признае, че не е в състояние да се справи сам. Реши обаче да преодолее гордостта си.

— Сондърс ми даде един телефонен номер, на който мога да се свържа с хората му. Те са наясно с нещата. Бих могъл да им се обадя…

— Тогава го направи — прекъсна го рязко Бъкингам.

Макар и разгневен от тона му, Дани си даваше сметка, че няма друг избор. Ако беше сам, би могъл да се крие с дни, дори със седмици. Бъкингам обаче едва ли щеше да издържи. Липсваше му опит, а и не разполагаше с необходимите умения. Нуждаеха се от подкрепление.

Дани извади от раницата си сателитния телефон, джипиеса и листа хартия, на който Сондърс беше написал телефона за връзка. За да може да ползва телефона и джипиеса, му беше нужна видимост. Придвижи се до ръба на тръбата и ги провря през клоните. Включи телефона, изчака сигнала и набра номера.

Телефонът даваше свободно.

Иззвъня осем пъти.

Девет.

Изщракване.

Мълчание.

Глас. Отсечен. Враждебен. С акцент кокни.

— Кой, по дяволите, се обажда?

Дани стисна зъби. По кожата му полазиха тръпки. Опита се да се успокои и отвърна:

— Код за връзка „ка алфа шест четири“.

Не последва отговор.

— Повтарям: код за връзка „ка алфа шест четири“. Представете се.

Отново никакъв отговор.

— Представете се — изсъска Дани.

Дали си въобразяваше, или наистина чу как мъжът на другия край на линията изсумтя?

Нещо не беше наред. Ако се беше свързал с някого от хората на Сондърс, защо този човек се държеше толкова странно? Може би причината за поведението му се криеше именно във факта, че е един от хората на Сондърс. Наемник. Циник, който не мисли за нищо друго, освен за собствените си интереси.

— Представете се — каза за трети път Дани.

Вече се канеше да прекъсне връзката, когато мъжът проговори:

— Аз съм Скинър. А ти кой си, по дяволите?

13

— Разкриха ни — обясни Дани. — Загубих и тримата си партньори.

— А разузнавачът още ли е жив?

— Да.

— Жалко.

Отново настъпи мълчание.

— Преследват ни. Нуждаем се от подкрепление.

Скинър отново замълча.

— Чувате ли ме? — попита Дани.

— Съвсем ясно, приятел. Къде се намирате?

Дани погледна към джипиеса и му съобщи координатите, а после попита:

— Искате ли да ги повторите?

Линията прекъсна.

Дани се взря в телефона.

— Приятно ми беше да се запознаем, приятел — измърмори и се скри отново, оправяйки клоните след себе си.

Бъкингам се беше облегнал на тръбата със затворени очи.

— Събуди се — каза Дани и го сръга в ребрата с антената на телефона. Бъкингам отвори очи. — Ще спиш, когато сме в безопасност.

— Успя ли да се свържеш?

Дани кимна.

— И?

— И не ни остава нищо друго, освен да чакаме. Вече знаят къде се намираме.

— Колко дълго ще чакаме?

Дани провря отново цевта на автомата през клоните.

— Колкото трябва.

— Сигурен ли си, че някой друг няма да ни открие преди това?

— Не съм.

Клара вървеше нервно по улиците на Хомс. С всяка измината крачка имаше усещането, че ще последва земетресение. Или че върху тях ще се изсипят бомби. Подобно на Вълшебния свирач от Хамелн[27] тя отвеждаше окаяната група от жени и деца, ако не към сигурността, то поне далече от мястото на тяхното ужасяващо самоналожено пленничество.

Мириам вървеше до нея. Клара забеляза, че жената куца леко, докато пренася тежестта върху левия си крак. Но не се оплакваше. Никоя от жените не се оплакваше и след като бяха вървели не повече от десет минути Клара разбра защо. Бяха стигнали до една сграда, която беше разрушена в такава степен, че сякаш беше изтръгната от земята. Мириам погледна тъжно към нея и каза:

— Ние извадихме късмет.

Хората, покрай които минаваха, ги гледаха втренчено. Някои от тях бяха деца. Вниманието на Клара беше привлечено от едно момченце, което показваше с гордост парче от изстрелян снаряд на скупчените около него деца. Повечето от хората, които се придвижваха пеша, бяха мъже. Те оглеждаха подозрително жените и децата, и най-вече Клара, чиято кожа беше по-светла от кожата на останалите и чертите й бяха европейски. Никой не ги попита как са, нито им предложи помощ. Клара се почувства странно, осъзнавайки, че не ги обвинява. Те си имаха собствени проблеми. И по всяка вероятност собствени семейства, за които да се грижат.

Когато стигнаха до джамията, площадът пред нея беше още по-оживен, макар че сутрешната молитва беше приключила. На него се бяха събрали стотина мъже. Стояха на малки групи — някои от мъжете пушеха — и се оглеждаха неспокойно, като от време на време обръщаха тревожно очи към небето. Клара и Мириам спряха в началото на площада, а жените и децата се сгушиха зад тях.

— Не трябваше да минаваме оттук — прошепна Мириам.

— Защо? Това е джамия. Не е ли по-безопасно….

Мириам поклати глава.

— Хората, които се противопоставят на правителството, се събират тук, защото смятат, че войниците няма да се осмелят да стрелят по тях пред джамията. Но погледни ей там — Мириам посочи към отсрещния край на площада, където пет-шест войници крачеха напред-назад и се оглеждаха. — В момента, в който си тръгнат от площада, много от тези хора ще бъдат задържани и разпитани.

— Ние нямаме какво да крием — отвърна Клара с типичното за нея непокорство.

Мириам се усмихна.

— В Сирия всеки има какво да крие. Или поне така смята правителството. Ще ти покажа откъде да минем. След като заобиколим джамията, ще тръгнем на изток.

Клара кимна и огледа въоръжените мъже, докато Мириам обясняваше на жените маршрута, по който щяха да продължат. Спомни си за Брадли и за войника, който беше ритнал момиченцето. Дали си въобразяваше, или наистина забеляза сред тях войника с брадата и суровото лице, който беше единият от нападналите й предишния ден? Стори й се, че той я проследи с очи, когато двете с Мириам поведоха жените и децата покрай джамията.

11:00 ч.

Откакто се беше зазорило, Дани и Бъкингам не бяха разменили и една дума. Чувстваха се неудобно в тръбата. Мястото беше тясно. Дани не се притесняваше от това, но Бъкингам беше започнал да се изнервя. Движението по шосето ставаше все по-натоварено. Вече нямаше никакво съмнение, че през деня по него минават много коли. А до настъпването на нощта имаше много време.

— Бих могъл да хапна нещо — наруши мълчанието Бъкингам.

— Съжалявам, приятел, но трябва да правим икономии.

— Нали каза, че идва подкрепление — сопна му се Бъкингам.

Дани го погледна страшно и той млъкна.

Децата започнаха да се изморяват, в което нямаше нищо странно, защото бяха гладни и болни. Едното от момченцата с лаещата кашлица се дереше непрекъснато. Майка му се опита да го носи на ръце, но силите не й стигаха. Детето беше прекалено уплашено, за да отиде при някоя от другите жени, затова се влачеше до майка си и отпадаше все повече и повече.

— Сигурна ли си, че се движим в източна посока? — попита за пореден път Клара.

Мириам й кимна и сви рамене, което не успокои особено Клара. Слънцето вече се беше издигнало в небето и Клара не можеше да се ориентира по него. Не й оставаше нищо друго, освен да се довери на Мириам. Нямаше представа какво разстояние са изминали. Една миля? Или може би повече? Стигнаха до един от кварталите на Хомс, върху който разрухата от войната беше оставила по-незабележими следи. Разликата беше очевидна. В района около джамията Клара беше видяла деца да продават бензин в сини туби, които й напомниха за прекараните в детството ваканции на къмпинг. Предположи, че бензинът е ценна стока в този град, тъй като електричеството спираше често. Беше видяла мъже, които режат дървета и телеграфни стълбове, за да ги използват за гориво. Бяха минали покрай сергии, на които деца продаваха обувки, вместо да присъстват на часовете в училище. Никъде обаче не беше видяла да се продава храна.

Този квартал изглеждаше малко по-богат. Тук дупките от куршумите не бяха толкова забележими. На отсрещната страна на улицата, по която се движеха, жена продаваше яйца. На няколко метра от нея мъж държеше купа, пълна с хумус. Малко по-надолу на фасадата на една бетонна сграда бяха окачени на куки две заклани овце. До тях беше застанал мъж с пушка в ръце и ги пазеше зорко, защото с парите от продаденото месо щеше да си осигури прехраната за известен период от време. Жените и децата не можеха да откъснат очи от храната. Стомахът на Клара също се свиваше от глад. Не беше слагала нищо в устата си в продължение на двайсет и четири часа. Никой обаче не разполагаше с пари и тя се опита да мисли за други неща. Не знаеше дали може да се чувства по-спокойна от промяната в обстановката. Чудеше се дали това означава, че сред жителите на квартала има повече привърженици на правителството. Погледите в очите на хората, които срещаха, определено не бяха изпълнени със страх. В тях се долавяше подозрителност, но това беше съвсем различно нещо.

Клара забеляза войниците на двайсет метра пред себе си и спря.

Бяха осем, тежковъоръжени. Сред тях беше войникът с брадата. Той й се усмихна презрително. Двете групи се гледаха втренчено в продължение на десет секунди, а после войниците се приближиха с бързи крачки към жените и децата. Излъчваха арогантност и агресивност.

Ръцете на Клара трепереха, но инстинктът, който беше развила по време на следването си, й подсказваше, че е длъжна да защити жените и децата. Тръгна към войниците, без да знае какво да им каже, дори и да говореха английски. Войниците спряха на два метра от нея. Водеше ги висок, слаб мъж със сипаничаво лице и остър нос.

Изведнъж Мириам я избута встрани и започна да крещи на тези по-млади от нея мъже, размахвайки пръст. Само онези от войниците, които бяха застанали отзад, я слушаха. Водачът им явно нямаше време да се занимава с протестите й. Жената още не беше спряла да говори, когато той вдигна приклада на автомата си и я удари с него по главата. Тя падна на земята, стисна с ръце главата си и започна да се мята от болка.

Войникът не й обърна внимание, очите му вече бяха вперени в Клара. Хвана я за предницата на блузата, погледна през рамо към брадатия войник и го попита нещо. Войникът кимна.

Клара беше силно изненадана, когато този, който я държеше, й проговори на английски. Развален и със силен акцент, но все пак английски.

— Ти си шпионка — каза.

Клара поклати глава и отвърна:

— Аз съм лекарка. Просто се опитвам да помогна на тези хора.

Мъжът отново проговори на арабски и войниците се засмяха. После се обърна към Клара. Лицето му беше строго.

— Идваш с нас.

— Не! — извика Клара. — Тези хора се нуждаят от помощ. От медицински грижи. Разбирате ли ме?

Опита се да се измъкне от хватката му. Мъжът я удари с ръка по лицето. Жените и децата отстъпиха назад.

— Моля ви — продължи Клара. — Аз наистина съм лекарка.

— Имаш ли документ за самоличност? — попита войникът.

Клара го погледна безпомощно. Предния ден брадатият войник беше взел служебната й карта и я беше изхвърлил, но тя не можеше да му обясни това.

— Ще бъдеш разпитана в Дамаск — каза войникът и изкрещя нещо на Мириам, която се присъедини към останалите, като продължаваше да държи с ръце главата си.

Следващият ход на Клара беше продиктуван от отчаянието й. Тя посегна с ръка към лицето на войника и заби в очите му мръсните си, изпочупени нокти. Войникът я блъсна на земята и я ритна. Ботушът му се заби в ребрата й. Жените и децата побягнаха встрани. Войникът отново каза нещо на арабски. Брадатият се наведе, изви й ръцете на гърба и ги стегна толкова силно с пластмасовите белезници, че тя извика от болка. Хвана я за косата и я изправи на крака, без да обръща внимание на писъците й. Жените и децата бяха изчезнали с изключение на малкия Хасам. Той се затича към брадатия войник и започна да го рита по краката. Войникът се изплю в лицето на момчето, а после го блъсна толкова силно, че то изхвърча на два-три метра от него. Клара понечи да се затича към момчето, но войникът отново я хвана и я бутна в обратната посока. Тя се разпищя. Войникът я удари с юмрук в корема, а после в гърдите. Болката беше толкова силна, че тя остана без въздух и млъкна.

Мъжете я повлякоха по улицата. Клара нямаше представа накъде я водят.

17:30 ч.

Мускулите на Дани го боляха. Умът му блуждаеше. Непрекъснато си спомняше как го беше погледнал Джак, преди да стреля в главата му. Даваше си сметка, че не бива да се размеква, докато войниците са все още по петите им. Чудеше се обаче дали някога ще забрави този поглед.

Шумът от хеликоптера го върна към действителността. Ослуша се. Хеликоптерът кръжеше в небето над тях. След три-четири минути отлетя на запад.

Дали това беше чиста случайност?

Едва ли.

— След колко часа ще се стъмни? — попита Бъкингам.

— След два часа. Или може би след малко повече от два часа.

— Къде са те, по дяволите?

— Вероятно изчакват да падне нощта.

— А какво ще стане, ако се забавят?

— Просто ще се забавят.

— Ами ако…

— Ще ти бъда благодарен, ако престанеш с въпросите, приятел.

— Но…

— Тихо! — прекъсна го Дани.

Беше чул някакъв шум. Наведе се и посегна към автомата.

А после застина.

На половин метър от отвора на тръбата една змия се беше свила на кълбо. Беше дълга около метър и половина. Жълта, с кафяви шарки на гърба. Отдалече му беше трудно да прецени, но му се стори, че е египетска кобра. Силно невротоксична. Агресивна, ако бъде провокирана. Главата й беше обърната към тръбата. Езикът й се стрелна навън.

Дани стоеше съвсем неподвижно.

Изведнъж змията се размърда. Нещо явно беше привлякло вниманието й и тя изпълзя навън.

Дани бавно издиша въздуха си.

— Какво става? — прошепна Бъкингам.

— Нищо — отвърна Дани. — Просто наблюдавам.

Войниците заведоха Клара в едно училище. В момента сградата беше полуразрушена и празна. В нея липсваха чинове, столове, черни дъски, компютри — всичко беше разграбено. Сред отломките върху подовете на класните стаи се търкаляха тетрадки и учебници с изпокъсани листове. На една от стените на стаята, в която въведоха Клара, висеше ламинирана карта на света, готова всеки момент да падне. Клара се взря замечтано в очертанията на Великобритания. Би дала всичко, за да се прибере у дома.

Училището беше превърнато във временен затвор за хората, които, патрулиращите в този район на града войници, бяха задържали, смятайки ги за опасни. В стаята имаше две жени и шестима мъже. Лицата на жените бяха покрити със синини и устните им бяха сцепени. Двете се бяха свили в ъгъла на стаята и плачеха тихо. Едната притискаше долната част на корема си. Клара предположи, че е била изнасилена. Четиримата мъже бяха с белезници. Трима от тях бяха прекалено изтощени, за да вдигнат глави, когато Клара влезе в стаята. Четвъртият явно беше решил да не се предава. Макар че няколко от зъбите му липсваха и върху лявата му буза зееше гнойна рана, той непрекъснато крещеше на тримата войници, които пазеха затворниците, и непонятните арабски думи се забиваха в пулсиращата от болка глава на Клара. В началото на войниците сякаш им беше забавно да го слушат. След около двайсет минути обаче се наситиха на представлението.

Клара извърна глава. Повече не издържаше да гледа ударите, които войниците нанасяха на мъжа. Дори й мина през ума, че ще бъде по-добре, ако просто го застрелят. Двама от войниците го хванаха за ръцете, а третият започна да го рита в слабините. След пет минути виковете на мъжа спряха. Явно от силната болка беше останал без сили. Войниците го блъснаха на пода и той падна по гръб. Единият от войниците стъпи върху лицето му и заби тока на ботуша си в счупения му нос. Клара им крещеше да престанат, но те не й обръщаха внимание.

Настъпи страховита тишина. Войниците запалиха цигари и започнаха да си приказват, сякаш нищо не се беше случило. Мъжът лежеше в безсъзнание на пода. Гърдите му се повдигаха и спадаха едва забележимо и това беше единственият признак, че все още е жив.

Клара се чудеше колко е часът. Може би три следобед? Беше прекарала тук повече от два часа. Знаеше, че ако се опита да докаже невинността си, да обясни на войниците коя е, думите й ще останат без последствия. Беше гладна и й се ходеше до тоалетната. Измъчваше я мисълта за жените и децата, които беше извела от мазето на онази къща. И беше силно уплашена.

Страхът й нарастваше още повече от изстрелите на улицата. Когато чу първия, тя се отдръпна назад подобно на куче, което очаква да бъде ударено. Никой друг в стаята не трепна. Очевидно всички бяха свикнали с този шум. Дори войниците не погледнаха към улицата, а допушиха цигарите си и ги смачкаха с пети. Чак след като от коридора долетяха викове, те се спогледаха смутено и върху лицата им се изписа тревога. Когато вратата се отвори с трясък, те вдигнаха оръжията си, но беше прекалено късно.

Лицата на петимата мъже, които влязоха в стаята, не се виждаха. Главите на четирима от тях бяха омотани с куфии, а петият носеше черна балаклава. Бяха облечени с камуфлажни панталони и тактически жилетки. Държаха се като войници, но беше очевидно, че не са войници. Крещяха с прегракнали гласове. Клара нямаше представа какво казват. Агресивното им поведение разколеба войниците. Единият от тях изпусна оръжието си и беше готов да вдигне ръце, стреснат от нахлуването на мъжете. Мъжете обаче нямаха намерение да раздават милосърдие, а куршуми.

Клара не изпитваше жалост към войниците, но жестокостта, с която мъжете ги разстреляха, я отврати. За десет секунди класната стая се превърна в същинска кланица. Войниците отхвърчаха назад с разкъсани кореми, от които бликнаха фонтани от кръв. Единият от тях падна на метър от мястото, където беше клекнала Клара. Топлите капки кръв се посипаха върху нея и едва не повърна при вида на мъртвия мъж. Той беше уцелен на две места. Първият откос го беше прерязал буквално на две, от гърдите му струеше кръв и около него се беше образувала локва. Вторият откос беше размазал лицето му. Един куршум беше отнесъл част от темето му. Клара за пореден път се изуми от факта, че човешкото тяло съдържа толкова много кръв.

Раните на другите двама войници също изглеждаха страховито, но убийците им ги прескочиха, сякаш не забелязаха, че лежат на пода. Двама от тях извадиха ножове и срязаха белезниците на пленниците. После помогнаха на жените да се изправят на крака. Мъжът с балаклавата се приближи към Клара. Наклони глава, сякаш му беше трудно да повярва, че е възможно в стаята да има чужденка и й каза нещо на арабски — Говорите ли английски? — прошепна Клара.

Мълчание.

— Коя си ти? — попита най-накрая мъжът с приглушен от балаклавата глас.

— О, слава Богу! Аз съм лекарка… войниците искаха да ме отведат в Дамаск. Трябва да стигна до лагера на „Лекари без граница“. Можете ли да ми помогнете?

Мъжът се поколеба. Междувременно бяха извели останалите пленници от стаята. Клара обаче все още беше с белезници и мъжът с балаклавата нямаше намерение да й ги свали. Той се наведе, хвана я за ръката и я изправи на крака. Тя нагази в локвата от кръв, докато мъжът я дърпаше към вратата.

— Къде отиваме? — попита Клара. — Накъде ме водите?

— При Сорген — отвърна мъжът. — Той ще реши какво да прави с теб.

18:45 ч.

От запад на небосвода се показа луната. След половин час щеше да се стъмни. Дори и през нощта не биваше да излизат от скривалището си, но Дани щеше да се чувства по-спокоен в мрака.

Бъкингам дремеше. От време на време се стряскаше и подскачаше. Дани реши, че трябва да му говори, за да го държи буден.

— Имаш ли семейство? — попита го той.

— Защо се интересуваш?

— Просто, за да не мълча, приятел.

— Аха, ясно. Всъщност не. Аз съм единствено дете. Родителите ми са покойници. А ти?

— Баща ми е още жив. Майка ми е починала.

— А, да. Спомням си от досието ти. Трагична история.

Дани не му отговори.

— Сигурно е било много тежко за брат ти — продължи Бъкингам — да гледа как застрелват майка му.

Настъпи мълчание.

— Какво искаш да кажеш? — изръмжа Дани.

Отново настъпи мълчание.

— Майка ми е починала при раждането ми — каза след малко Дани. — Баща ми е бил прострелян в Северна Ирландия.

— Да, така беше. Сигурно съм се объркал.

— Да, объркал си се.

Дани обаче беше убеден, че Бъкингам го лъже. Обърна се и го погледна. Той изглеждаше притеснен и сякаш се мъчеше да измисли как да смени темата.

— Какво друго пише в досието ми? — попита Дани с привидно спокоен глас.

Преди Бъкингам да успее да му отговори, той вдигна ръка, за да му даде знак да замълчи, и прошепна:

— Чуваш ли нещо?

Бъкингам поклати глава.

— He. He чувам нищо.

— По шосето не се движат никакви коли.

Беше съвсем тихо. Шумът от колите по шосето беше престанал.

— Може би защото вече се стъмва…

Дани поклати глава и посочи с пръст към отсрещния край на тръбата, за да покаже на Бъкингам, че трябва да наблюдава в тази посока. После се обърна с гръб към него, вдигна автомата и погледна през прицела. Теренът придоби ясни очертания. Въздухът трептеше в маранята. Затаи дъх и докосна леко спусъка с показалеца си.

Изведнъж забеляза чифт ботуши. На не повече от пет метра от ръба на тръбата беше застанал мъж. Над ботушите му се виждаше около трийсет сантиметра от крачолите на панталона му. Бяха в цвят каки. За миг се появи цев на автомат и изчезна.

В далечината се чу глас. Звучеше така, сякаш идваше откъм шосето, но доста отдалече — може би от трийсет — четирийсет метра. Мъжът, който беше застанал до тръбата, отговори на арабски. По тона му Дани разбра, че е отегчен. Измърмори нещо и тръгна.

„Най-доброто, което можеш да направиш за себе си и за нас, е да се махнеш, приятел“, помисли си Дани. Показалецът му докосна спусъка на автомата.

Войникът извървя петте метра до тръбата и спря. Изпика се и се наведе надолу. Беше с кръгло лице и дебели устни. Надникна в тръбата и примигна. После клекна, изплю се и запали цигара. Димът пропълзя в тръбата. Дръпна няколко пъти от цигарата, загаси я и отново надникна в тръбата. Присви очи. Дали беше видял нещо? Изправи се и освети с фенерчето си тръбата. Отново присви очи, наведе се и влезе в тръбата. Явно му липсваше опит. Дори не вдигна автомата си, докато пропълзя два метра навътре в тръбата. Дали му минаваше през ума какво би могло да му се случи, ако беше попаднал на това, което търсеше?

Дани отпусна бавно показалеца си. Помисли си, че ако стреля, ще привлече вниманието на войниците, които претърсваха местността. Можеше спокойно да се справи с него с безшумното оръжие, с което разполагаше — с ръцете си.

Войникът спря на метър от клоните и вдигна нагоре фенерчето. Лъчът му освети лицето на Дани. Изминаха пет секунди, преди да осъзнае, че се е натъкнал на човек. Очите му се разшириха. Изпусна фенерчето и посегна към автомата си.

Дани се хвърли към него през клоните, без да обръща внимание на бодлите, които одраха кожата му. Хвана с ръка главата му и я удари в неравното дъно на тръбата. Носът на мъжа изпука и той изпъшка глухо. Дани вече беше скочил върху гърба му. Завъртя се, стисна го здраво за гърлото и стовари тежестта си върху него, за да му изкара въздуха.

Всичко стана много бързо. Мъжът ритна с крака няколко пъти, а после тялото му се отпусна. Дани продължи да го стиска за гърлото още трийсет секунди, преди да слезе от гърба му.

Борбата продължи не повече от една минута. Бъкингам гледаше с отворена уста този внезапен изблик на бруталност и фаталните последствия от нея. Дани вдигна автомата си и каза:

— Да се махаме оттук.

— Какво? Нали трябваше да чакаме да ни вземат?

— Промяна в плана. Приятелите на този войник ще започнат да го търсят. Едва ли са на повече от четирийсет метра оттук. Преди да сме се усетили, ще долетят като рояк мухи.

— Но, ако излезем оттук, те ще ни видят.

— Налага се да рискуваме. Не бих могъл да защитя това място от войниците.

— Ами ако…

— Тихо! — прекъсна го Дани и се ослуша.

Отново чу шум от хеликоптер. Идваше от север.

Трябваше да се измъкнат откъм южната страна на дупката, което означаваше да минат през мъртвеца. Дани изпълзя върху все още топлия труп. Капачето на едното от колената на мъртвеца изпука, когато го натисна с дланта си. Изсъска на Бъкингам да го последва.

Когато излязоха от тръбата, вече се смрачаваше. В небето все още нямаше звезди, но луната беше изгряла. Дани се огледа. Теренът покрай шосето се спускаше на два метра отвесно надолу. Ако следваха склона му, едва ли някой щеше да ги забележи. Трябваше да бъдат изключително внимателни, защото дори и при най-малкото отклонение силуетите им щяха да се откроят в голото поле.

— Пистолетът ми у теб ли е? — попита Дани.

Бъкингам го вдигна към него.

— Добре. Задръж го. Аз ще отида да огледам шосето.

Наведе ниско глава и изпълзя по склона. Няколко коли се движеха на запад в посока към брега. На петдесет метра имаше контролно-пропускателен пункт. Четири коли чакаха пред бариерата. Един хеликоптер летеше на север с включен прожектор — явно войниците, които ги търсеха, се бяха доверили на лъжливата следа.

На изток не се виждаше нищо друго освен къщата, която беше забелязал, докато търсеше подходящо за скривалище място. По шосето се движеха две коли, а високо в планината блещукаха светлините на близките села. Засега бяха в безопасност, но в момента, в който откриеха трупа в тръбата, войниците щяха да започнат да претърсват местността сантиметър по сантиметър.

Дани се вгледа в къщата. Трябваше на всяка цена да намерят някакво място, в което да изчакат пристигането на хората на Сондърс. Къщата се намираше извън претърсвания от войниците район, затова спокойно можеха да се скрият в нея. Дани взе решение. Спусна се обратно по склона и без да дава обяснения на Бъкингам, посочи с глава в източна посока.

— Трябва да стигнем до онази къща. Ще тичаш, приведен ниско. Аз ще бъда на десет метра след теб.

— Нали каза, че тя е…

— Тръгвай!

Дани едва успяваше да тича достатъчно бавно, за да бъде на безопасно разстояние от Бъкингам. Непрекъснато спираше, обръщаше се назад и поглеждаше през прицела на автомата. След десет минути вече бяха на петдесет метра от къщата. Дани настигна Бъкингам и му каза да спре. Двамата легнаха на земята. Бъкингам беше останал без дъх. Дани извади очилата си за нощно виждане и огледа къщата. Тя беше с плосък покрив. Изглеждаше стара и Дани си помисли, че вероятно е била построена преди прокарването на шосето. Очевидно беше обитаема, защото двата прозореца на фасадата й светеха, а до стената на дървения хамбар на двайсет метра от нея беше опрян мотоциклет.

Вече се беше стъмнило напълно. Дани прецени, че могат да притичат незабелязано през полето до хамбара. Стигнаха за трийсет секунди. Бъкингам отново беше останал без дъх. Дани надникна през отворената врата на хамбара. Вътре имаше стари инструменти, покрити с паяжини.

— Изчакай ме тук — каза на Бъкингам.

— Къде отиваш?

— Трябва да наблюдавам шосето.

— Ами ако се появи някой?

— Ще хвърлям по едно око и на хамбара. — Дани посочи към един от ъглите на хамбара. — Клекни ей там. Стой неподвижно с насочен напред пистолет.

— Тази работа никак не ми харесва.

— Не е нужно да ти харесва.

Дани излезе от хамбара, измина приведен пет метра и легна на земята. От това място можеше да наблюдава едновременно и хамбара, и шосето. Щеше да забележи хората на Сондърс, докато се приближават до тръбата. Ако някой от къщата тръгнеше към хамбара, щеше да стигне до него за няколко секунди.

Притисна се до земята под прикритието на мрака и зачака.

Изминаха петнайсет минути.

Трийсет.

На запад небето проблясваше, което означаваше, че войниците продължават да претърсват местността. На всеки трийсет секунди Дани поглеждаше към тръбата. До момента никой не се беше приближил до нея. Помисли си, че може би все пак ще извадят късмет.

Оказа се, че се е лъгал.

Два военни камиона се зададоха от изток. Не се виждаше дали в тях има картечници, защото каросериите им бяха покрити с брезент и опасани с ремъци. Камионите се движеха с около петдесет километра в час. За момент Дани се напрегна — стори му се, че колите намалиха, докато минаваха покрай къщата. Те обаче продължиха към бариерата и той се отпусна. Вероятно в тях имаше войници, които щяха да сменят дежурните на контролно-пропускателния пункт. На сто метра от бариерата камионите спряха. Мястото беше съвсем близо до тръбата с трупа на войника.

Дани затаи дъх и насочи прибора за нощно виждане към камионите. От тях слязоха осем мъже. После между двата камиона се появи още един дребен мъж с брада и тъмна кожа. Беше облечен със стандартната камуфлажна униформа на сирийската армия. На гърдите му висеше автомат.

Дани огледа внимателно останалите мъже. Те също бяха с военни униформи.

Войниците разговаряха известно време. Движеха се непрекъснато и Дани не успя да различи лицата им. Трима от тях се спуснаха по склона и тръгнаха към тръбата. Единият изчезна от погледа на Дани. След шейсет секунди се появи отново, влачейки трупа. После тримата се върнаха обратно на шосето. Вероятно бяха оставили трупа до отвора на тръбата. Започнаха да оглеждат местността. На запад към бариерата. На север и на юг към полето.

На изток към къщата.

След трийсет секунди се бяха качиха в камионите, които направиха обратен завой и потеглиха. Предните им фарове осветиха шосето.

Адреналинът препускаше във вените на Дани. Той изтича обратно до хамбара. Бъкингам беше там, където го беше оставил, стиснал в ръка пистолета.

— Имаме компания — прошепна Дани.

Уплашените очи на Бъкингам светеха в тъмнината.

— Къде е тя?

— Приближава се към нас. Разполагаме с не повече от три минути.

— Какво ще правим?

— Ще се бием.

Бъкингам мълчеше.

— Къщата е с плосък покрив. Ако успеем да се покатерим на него, ще бъдем в по-изгодна позиция от войниците. Аз ще стрелям от високо, а на тях ще им бъде по-трудно да ни уцелят. Ти ще лежиш неподвижно на покрива. В момента, в който вдигнеш глава, ще се превърнеш в мишена. Разбра ли?

Бъкингам кимна.

— Тръгваме. Ще се движиш плътно зад мен.

Върху задната стена на къщата имаше стълба. Дани пусна Бъкингам напред и когато той стигна до предпоследното стъпало, изтича нагоре по стълбата. Издърпа Бъкингам в средата на бетонния покрив, бутна го по корем върху него и му каза:

— Не мърдай.

После Дани изпълзя до ръба на покрива. Двата камиона вече се насочваха към къщата. Дали войниците ги бяха забелязали? Откачи двете осколочни гранати от жилетка си и ги сложи до себе си. Превключи оръжието си на автоматична стрелба, затвори лявото си око и погледна с дясното през прицела.

„Трябва да ги изненадам“, каза си. „Трябва да стрелям веднага щом камионите спрат, за да не им дам възможност да разберат какво става и да реагират.

Четирийсет метра.

Трийсет.

Камионите спряха.

Предните им фарове продължаваха да светят. Дани изчака вратите да се отворят.

Те не се отвориха.

Камионите потеглиха отново. Вече се движеха по-бързо.

Двайсет метра.

Десет.

За миг Дани си помисли, че ще връхлетят върху къщата. В последната секунда завиха рязко на деветдесет градуса и спряха точно пред нея. Той вече не ги виждаше. Нямаше как да стреля по тях.

Погледна през рамо. Бъкингам лежеше неподвижно, покрил с ръце главата си. Гласовете и шумът от захлопващите се врати отново насочиха вниманието на Дани към предната страна на къщата. Войниците крещяха нещо на арабски. Дани взе решение. Една осколочна граната щеше да убие или да рани повечето от тях и да обърка останалите.

Изведнъж Бъкингам го дръпна за ръкава.

— Какво, по дяволите, става? Не можем да останем тук…

Беше готов да се изправи на крака.

— Залегни! — изсъска Дани и го дръпна надолу.

Вдигна очи и се приготви да хвърли гранатата. От взрива щеше да пострада и покривът, но той нямаше друг избор. Докато протягаше лявата си ръка, за да вземе едната от гранатите, забеляза ботуша вляво от себе си. С ловкостта на Лионел Меси войникът ритна двете гранати настрани, преди Дани да успее да ги хване.

Дани беше обзет от силен гняв. Бъкингам му беше отклонил вниманието. Някой се беше промъкнал на покрива. Не можеше обаче да направи нищо. Една силна ръка го хвана и го изправи на крака, сякаш беше торба с перушина. Започна да се бори, готов да използва груба сила, за да се отърве от нападателя си.

В следващите няколко секунди забеляза три неща.

Бъкингам, който се притискаше към бетонния покрив, и надвесения над него мъж в сирийска камуфлажна униформа.

Камуфлажната униформа на нападателя си.

Сложната татуировка върху ръката му.

А после усети удара в тила си, който го зашемети. Краката му омекнаха и му се зави свят.

Когато дойде на себе си, Дани почувства пулсираща болка в тила си. Повдигаше му се. Беше тъмно. Лежеше върху метален под, който вибрираше. Долови смътно шум от двигател. Понечи да се изправи, но се отказа, защото реши, че ще е по-добре да се преструва, че все още е в безсъзнание, докато разбере къде се намира.

Беше в каросерията на камион. На пода до себе си различи силуети. Два? Или може би три? През малката пролука в задната част на платнището, с което беше покрит камионът, се виждаше луната. Дани си спомни, че тя беше изгряла от запад. Това означаваше, че пътуват в източна посока.

Автоматът му все още беше в него. Не можеше да повярва, че войниците са постъпили толкова глупаво. Той обаче не би се осмелил да стреля, защото куршумите щяха са рикошират в затвореното пространство на камиона.

Раздвижване. Един от мъжете се беше надвесил над него. Широкоплещест. Висок. Дани затвори очи. Мъжът повдигна с палец левия му клепач.

Не успя да види лицето му в тъмнината.

Мъжът проговори:

— Ти направи почти всичко както трябва, чедо. Скри се. След като повече не можеше да се криеш, побягна.

След като повече не можеше да бягаш, започна да се биеш. Точно така, както съм те учил.

Замаяността на Дани изчезна. Втрещен, той се опита да се изправи до седнало положение. Мъжът не му попречи.

— Допусна само една грешка. Не се постави на мястото на врага. Не предположи, че аз съм наясно какво мислиш и как ще реагираш. Но съм склонен да ти простя за нея.

Дани се ококори. Мъжът се ухили.

— В крайна сметка нямаше откъде да знаеш, че аз съм този, който е дошъл да те спаси — каза Таф.

14

Дани се чудеше дали не е получил сътресение на мозъка от удара. Затвори очи, за да провери. Седемдесет и три плюс двайсет и шест: деветдесет и девет. Столицата на Демократична република Конго: Киншаса. Последното местонахождение преди инцидента: на сто километра западно от Хомс, Сирия. Умствените му способности бяха наред, но имаше чувството, че ще си изповръща червата.

Навярно все пак се беше объркал. Беше тъмно. Човек лесно можеше да се припознае. Или просто не беше дошъл напълно в съзнание.

— Нашето войниче май се събуди — измърмори сърдит глас.

— Затвори си устата, Скинър! Казах му да се държи прилично. Не беше нужно да те удря по главата.

Нямаше никакво съмнение, че гласът беше на Таф. В каквото и състояние да се намираше, Дани нямаше как да го сбърка. Познаваше го също толкова добре, колкото гласа на баща си и на брат си.

— Момчето е склонно да се увлича. Двамата с Хектор понякога си мислят, че все още са във Френския чуждестранен легион. Нали така, Скинър?

— Да — изсумтя Скинър. — Страшно съжалявам, войниче. Следващия път ще бъда по-нежен.

— Какво правиш тук, Таф? — изстена Дани.

Той обаче вече беше започнал да свързва нещата в пулсиращата си от болката глава. Знаеше, че Таф продължава да упражнява уменията, които беше усвоил в Полка още преди раждането на Дани. Би било съвсем нормално да работи за Сондърс.

— Изкарвам си хляба — отвърна Таф. — Също като теб. Какво, по дяволите, стана? Очаквахме, че разузнавачът ще бъде придружен от четирима войници.

— Разкриха ни — отвърна Дани. — Плениха двама от партньорите ми. Отведоха ги с хеликоптер. — Стисна очи, спомняйки си как операцията се прецака още преди да беше започнала, и добави с прегракнал глас: — Трябва да ги открием.

— Няма как да стане. Сирийците сигурно са ги закарали в Дамаск. Ако вече не са мъртви, вероятно съжаляват за това.

— Говорихме с базата. Казаха, че ще използват дипломатически канали…

Погледът на Таф го накара да млъкне. Той означаваше едно-единствено нещо: много добре знаеш, че това са празни обещания.

— А къде е третият войник? — попита Таф.

— Загина.

Таф не изглеждаше изненадан.

— Как?

Дани замълча за миг, но Таф, който го познаваше много добре, забеляза колебанието му и го погледна изпитателно.

— Имаше престрелка — отвърна Дани. Таф не показа с нищо, че не му е повярвал. — Къде е Бъкингам?

— В другия камион — отвърна Таф. А после добави, изпреварвайки следващия въпрос на Дани: — Не бива да слагаме всичките си яйца в една кошница — Не и след като сирийците вече са счупили повечето от тях.

Дани с мъка се изправи до седнало положение. Взря се в мрака в лицето на стария си приятел. За пореден път беше изненадан от факта, че Таф изглежда различно от мъжа, който помнеше от детството си. Нямаше ги мустаците, с които се гордееше толкова много, лицето му беше обрасло с остра четина, косата му вече не беше дълга, черна и рошава, а къса и стоманеносива. Загрубялата му кожа беше набраздена от бръчки. Беше облечен със стандартната камуфлажна униформа на сирийската армия.

— Така можем да се придвижваме по-безопасно — обясни Таф, сякаш беше прочел мисълта на Дани, което често се случваше. — Платихме на няколко размирници от армията. Те ще ни прекарат безпрепятствено през контролно-пропускателните пунктове.

— Колко дълго бях в безсъзнание?

— Десет минути. За два часа ще пристигнем, ако, разбира се, не възникнат някакви проблеми.

— Къде ще пристигнем?

— В нашата квартира. Не е кой знае какво, но поне ще ни запази от дъжда. Ако въобще някога завали.

— Сигурен ли си в шофьорите?

— Човек едва ли може да бъде сигурен в хората в тази страна, чедо. Всъщност мисля, че съм сигурен, защото тук всичко може да се уреди с пари.

— Както навсякъде другаде — намеси се Скинър.

— Така е, приятел — каза Таф и се усмихна. — Напълно си прав. Радвам се да те видя отново, Дани.

— И аз — отвърна Дани.

Двамата си стиснаха ръцете. Дани се почувства странно. Това беше твърде официален жест. Явно и Таф си помисли същото, защото го придърпа към себе си и го прегърна.

— Как е баща ти? — попита Таф, снишавайки глас, за да не може да го чуе Скинър.

— Все така.

— А Кайл?

Дани сви рамене.

— Излязъл е от затвора.

— Трябва да му дадеш време, чедо. Все някога ще влезе в правия път.

Дани не му отговори.

Пътуваха в мълчание. Дани се мъчеше да осмисли събитията от последното денонощие. Загубата на момчетата. Срещата с Таф. Откакто стъпиха на сирийска земя, непрекъснато беше напрегнат и в това нямаше нищо странно, след като нещата бяха взели лош обрат, но сега започна да се отпуска. Мисълта, че старият му приятел и наставник е при него, му подейства ободряващо. Таф беше като скала — огромна и неразрушима. Всеки би искал да има такъв човек до себе си.

Докато камионът се носеше по виещото се по хълмовете между морето и Хомс шосе, Дани все повече се убеждаваше в правотата на онова, което му беше казал Кайл в Херефорд. Чувстваше Таф като баща. В негово присъствие беше по-уверен. Не би могъл да каже същото за Скинър обаче. Усещаше острия му поглед върху себе си, докато се мъчеше да потисне болката от удара, който този груб мъж му беше нанесъл. Приличаше му на психопат и макар че беше разговарял с него само по телефона, беше добил добра представа за него. Беше срещал подобни типове в Херефорд — мълчаливи, безмилостни мъже, с които не би му се искало да заседне в асансьора, но въпреки всичко ги търпеше. В това отношение професията на войника не се отличаваше от професията на водопроводчика или на учителя. Всеки беше длъжен да поддържа нормални отношения с колегите си и да си върши работата, използвайки максимално способностите си. Никой не очакваше от водопроводчиците да бъдат приятели, след като приключат с отпушването на тръбите. Същото се отнасяше и за войниците — налагаше им се да оставят на работното си място преживяванията, свързани с неприятните задължения и неприятните колеги. В противен случай човек можеше да полудее. И макар че му се искаше да попита Таф за истинските причини, поради които двамата с Бъкингам се намират в Сирия, той се въздържа. Реши, че този разговор не трябва да се води пред Скинър.

В продължение на четирийсет и пет минути тримата не размениха нито дума. Камионът подскачаше и лъкатушеше и ушите на Дани бяха заглъхнали от височината. От време на време сребристите лъчи на луната проникваха в каросерията и осветяваха лицата на Таф и Скинър.

Двамата мъже бяха сериозни. Напрегнати. Мълчаха, защото бяха нащрек. В противен случай не биха били в състояние да реагират бързо, ако възникнеше някаква опасност. Шосето вече беше започнало да се спуска надолу, което означаваше, че са на около четирийсет километра от Хомс. Камионът намали и Дани реши, че са стигнали до някакъв разклон. Вместо обаче да завие, той спря. Таф и Скинър преметнаха автоматите през гърдите си. Дани също.

— Слизаме ли? — попита.

Таф кимна.

— Другият камион е на километър след нас. Момчетата ще ни прикриват, ако се натъкнем на засада.

— Бъкингам с кого е?

— С Хектор и Ди Фрайз. Те са добри момчета. Можеш да им имаш пълно доверие.

Дани нямаше основание да не вярва на тези думи, след като човекът, който ги изрече, беше Таф.

Чуха се гласове. Разговорът се водеше на арабски. Дани надникна и видя, че до кабината на камиона са застанали войници. Гласовете им бяха приглушени, но по тона им разбра, че спорят с шофьора.

Таф и Скинър се спогледаха. Таф кимна. Скинър, който седеше в задната част на каросерията, извади от кобура на колана си револвер. Револверът беше с двойно действие, с приблизително 27 сантиметрова цев. Нестандартен. Дани веднага го позна — беше „Смит енд Уесън“, 500. Патронът с калибър.500 е пригоден по-скоро за лов, отколкото за военни цели. Един изстрел от него беше в състояние да повали едър дивеч на разстояние от сто метра. Дани можеше да си представи какво ще се случи, ако с него се простреля човек от упор.

— Не е ли малко крайно? — попита Дани.

— Смъртта си е смърт — отвърна Скинър, без да го погледне. — Няма никакво значение по какъв начин ще те застигне.

Таф се обърна към Дани.

— Трябва да се действа твърдо. Тези хора първо стрелят, а после задават въпроси.

Дани кимна и вдигна автомата.

Стъпки. Откъм кабината, покрай каросерията, към задната й част. Дани напрегна слух. Според него мъжете бяха трима. Очевидно и според Таф, който вдигна три пръста.

Тихо почукване по стената на кабината. Седем пъти.

— Това означава, че са общо седем — каза Таф. — Ще останат още четирима, ако застреляме тези.

— Не е кой знае каква бариера — каза Дани и вдигна автомата.

— Според шосето — отвърна Таф.

— А другите?

— Предупредени са да се забавят малко. Когато пристигнат, вече ще сме приключили с тези войници — каза Таф в момента, в който брезентът се отмести.

Оказа се много лесно. Войниците от контролно-пропусквателния пункт подписаха смъртните си присъди в момента, в който решиха да надникнат в камиона, вместо да махнат на шофьора да продължи напред. Ключалката на задния капак на каросерията изщрака и той се отвори.

Скинър стреля първи. Куршумът попадна в лицето на нещастния сирийски войник, който беше свалил капака. Сякаш избухна светлинно-звукова граната. Последва оглушителен трясък и от мястото около ръката на Скинър, която се беше повдигнала леко от силата на отката, изригна огън. Косата на войника пламна и за части от секундата Дани зърна опустошителния резултат от ударната сила на голямокалибрения патрон: лицето му се беше отделило от останалата част на черепа, сякаш главата му беше от порцелан. След като трупът падна на земята, той видя другите двама войници, които бяха застанали на метър от камиона. Беше дошъл техният ред. Таф и Дани стреляха едновременно, целейки се в гърдите им, и звукът от автоматите им изглеждаше прекалено слаб след трясъка от пистолета на Скинър.

За по-малко от пет секунди тримата сирийци бяха мъртви. Нямаше време за губене. Трябваше да се справят с другите четирима, възползвайки се от шока и ужаса им. Скинър стреля два пъти във въздуха, за да им попречи да се приближат, а Дани и Таф изтичаха до края на камиона и скочиха от него.

Контролно-пропускателният пункт представляваше три дълги около метър, метални бариери, наредени една до друга на шосето, което беше широко не повече от десет метра. Камионът беше спрял на пет метра от тях, а на отсрещната страна на същото разстояние отстрани на шосето беше паркиран очукан военен Ланд Роувър. Шофьорът беше зад волана. Други двама войници бяха застанали до багажника му — те веднага пуснаха цигарите си на земята и вдигнаха автоматите си. Четвъртият тичаше и се канеше да залегне зад автомобила.

Дани застреля двамата войници до багажника на Ланд Роувъра. В същото време Таф насочи автомата си към предното му стъкло и го пръсна на парчета, поваляйки шофьора на седалката. Оставаше още един войник. Скинър стреля. Куршумът рикошира със зашеметяваща сила в задницата на Ланд Роувъра и го разтресе сред дъжд от искри. За миг настъпи тишина. После се чуха стъпките на ужасения войник, който беше изскочил иззад колата и се катереше по склона до шосето. Дани направи крачка напред и се прицели в него. В този момент Скинър го блъсна в гърдите. Погледът му беше безумен.

— Остави го на мен — каза той и тръгна по склона с насочен напред револвер.

Дани понечи да го последва, но Таф го дръпна за ръката.

— Той има нужда от подкрепление — настоя Дани. — Войникът е въоръжен.

Таф поклати глава.

— Не му се бъркай, чедо — отвърна той със спокоен глас, който учуди Дани. — Той знае какво прави. И в никакъв случай няма да ти благодари за помощта.

Ако някой друг му беше казал това, Дани нямаше да му обърне внимание, защото едно от първите неща, които беше научил в Полка, бе да не се опитва да върши сам неща, когато не се налага. Беше научил обаче много повече от Таф, отколкото от инструктора си. Отстъпи назад.

Сякаш наблюдаваше котка, която си играе с мишка. Дори и звуците бяха същите. Ужасеният сирийски войник хленчеше, докато се опитваше да избяга — беше успял да се изкачи на петнайсет метра нагоре по склона, но си даваше ясно сметка, че усилията му са напразни. Това беше причината за звуците, които издаваше. В паниката си дори не се сещаше да се отбранява с оръжието си, ето защо Скинър не бързаше. Скинър застана в подножието на склона. Войникът пълзеше на четири крака и явно отпадаше все повече и повече, защото напредваше бавно. Скинър го наблюдава в продължение на пет секунди, а после тръгна с лекота нагоре.

Тишина. Скинър насочи огромния револвер — не към главата, нито към гърба на войника, а към слабините му. От дулото му изскочи оранжев пламък. Последва оглушителен трясък, който се сля с безумния писък на войника.

В този момент изскърцаха спирачки и вторият камион — този, в който беше Бъкингам, — спря пред бариерите. От него изскочиха двама мъже в камуфлажни униформи с готови за стрелба автомати. Нямаше обаче към кого да ги насочат. Таф вдигна ръка и те се заковаха на място като послушни кучета.

Простреляният войник продължаваше да пищи. Скинър го гледаше с наклонена на една страна глава и се усмихваше презрително. Тъй като беше преброил изстрелите, Дани знаеше, че от петте патрона в барабана е останал само един. Скинър обаче удължаваше агонията на войника и изпитваше садистично удоволствие от това.

Дани се освободи от Таф. Макар и да си даваше сметка, че Скинър е полудял, виковете на войника бяха достатъчно силни, за да привлекат вниманието на хората, които се намираха в района. Трябваше да го накара да млъкне. Изтича към склона и се заизкачва по него. Скинър толкова се беше увлякъл, че усети Дани едва когато той беше на два метра зад него.

— Махай се, по дяволите! — извика и се обърна с насочен към Дани револвер.

Дани не му обърна внимание. Вдигна автомата си и стреля в главата на войника. След като писъците секнаха, Дани се обърна към наемника с бръснатата глава. Лицето му беше непроницаемо, но Дани усети напрежението във въздуха. Таф извика тихо и напрегнато „Хектор!“, и единият от мъжете, които пазеха Бъкингам, се затича към тях. Беше нисък и набит, с широки рамене и рошава руса коса. Застана между Дани и Скинър.

— Тръгвай, приятел — каза на Скинър. — Трябва да сме далече от това място, преди някое копеле да е открило труповете.

За миг Скинър не реагира. После обаче присви очи към Дани, обърна се и започна да слиза надолу по склона. Хектор погледна Дани с пронизващ поглед.

— Ще ти дам един съвет, момче — каза и постави предпазителя на автомата си. — Ако искаш да вбесиш някого от нас, за предпочитане е това да не бъде Скинър.

— Ще се опитам да запомня — отвърна Дани, като се мъчеше да запази спокойствие.

— Няма да е зле наистина да го направиш. Уверявам те.

Останалата час от пътуването мина без усложнения.

Преди това обаче трябваше да махнат окървавените трупове от шосето. Таф посочи към храстите на двайсет метра нагоре по склона и четиримата ги скриха в тях. Едва ли обаче щяха са останат незабелязани за дълго време, защото хищните животни и птици моментално щяха да ги нападнат, а и след като слънцето ги напечеше, вонята щеше да се разнесе в радиус най-малко от трийсет метра в зависимост от силата на вятъра. Бъкингам наблюдаваше стоически страховитата гледка, без да извърне нито за миг очи.

След като приключиха с труповете, Дани огледа местността. Доколкото можеше да прецени, шосето минаваше на около хиляда метра над морското равнище. В далечината се виждаше Хомс. По права линия разстоянието до него беше около двайсет километра, но по шосето беше два, а може би и три пъти по-дълго заради завоите между хълмовете. Големи райони от града бяха тъмни — в тях явно нямаше ток. В северната му част гореше пожар.

От това място пожарът изглеждаше малък, но според Дани беше обхванал район от около петдесет квадратни метра. През нощта много къщи щяха да се превърнат в пепелища. Над града летяха пет хеликоптера. На различна височина, но достатъчно ниско, за да могат прожекторите им да проникнат във всяко кътче от него. Последва трасиращ огън.

Дани преброи три откоса в продължение на двайсет секунди. Предположи, че обстрелват с тежка картечница районите без електричество, като покриват отсечка от петстотин метра с куршуми, всеки четвърти от които е трасиращ. Чуваше се пукотът на оръжието, а светлините приличаха на фойерверки. Въздействието им върху хората със сигурност беше потресаващо.

Бъкингам се приближи до Дани. В началото мълчеше, а когато проговори, гласът му беше дрезгав.

— Там, долу, изглежда доста страховито — каза тихо.

— Ако не ти харесва, можеш да останеш тук — отвърна Дани.

— Налагаше ли се да убивате всички онези хора?

Дани погледна към Таф и Скинър, които бяха застанали до камиона, и извика:

— Бъкингам ще пътува с нас.

Скинър изсумтя пренебрежително и отвърна:

— Няма как да стане.

Дани не му обърна внимание.

— Говоря сериозно, Таф. Аз отговарям за него, а не вие.

— Благодаря ти — измърмори Бъкингам.

Таф прошепна нещо на Скинър, който поклати сърдито глава и се отдръпна. После Таф вдигна палец към камиона. Дани кимна и каза на Бъкингам:

— Качвай се. Трябва да се махаме оттук.

Потеглиха. Бъкингам седеше до Дани. Таф мълчеше. Изглеждаше така, сякаш между него и Скинър всичко е наред, и Дани съжали, че е бил рязък. Беше обаче страшно напрегнат — изминалите два дни му се бяха сторили прекалено дълги. Скинър отново седна в задната част на камиона. Сви няколко цигари и ги изпуши. Винаги когато дърпаше от цигарата, пламъчето осветяваше лицето му и Дани зърваше очите му, вперени в него — студени и враждебни.

След четирийсет и пет минути камионът излезе от шосето.

— Какво става? — попита Дани.

— Ще изчакаме да се съмне, преди да влезем в града — отвърна Таф. — Тогава е сравнително спокойно. Бомбардировките спират, а снайперистите още спят, защото улиците са пусти. Ще можем да се придвижим по-безопасно.

Дани кимна. Стратегията изглеждаше разумна. Когато камионът спря, Дани, Таф и Скинър огледаха местността. Шофьорите паркираха колите в един изоставен каменен хамбар на петдесет метра северно от шосето. Прикритието беше добро и камионите не бяха оставили следи по спечената земя.

— Дремни малко, чедо — каза Таф. — И ти — добави, кимайки към Бъкингам. — И двамата имате нужда от сън. Ние ще ви пазим.

Бъкингам погледна Дани. Очевидно не вярваше на тези мъже, но Дани си даваше сметка, че приятелят му е прав: двамата с Бъкингам едва ли щяха да издържат още дълго без сън. След няколко минути Дани вече лежеше по гръб в камиона. Беше сложил раницата под главата си, а автоматът му беше до него върху пода на камиона. Бъкингам се разположи до него. Двамата мъже заспаха веднага.

Дани се стресна и се събуди. Краката му бяха натежали от умора. Бяха му нужни няколко секунди, за да си спомни къде се намира. Вече се зазоряваше. Настъпваше вторият ден от престоя му в Сирия. Беше сам в камиона. Дръпна брезента настрани и се огледа.

Мъжете се бяха събрали на две групи. Четиримата шофьори бяха клекнали между двата камиона, а Таф, Бъкингам, Скинър, Хектор и мъжът, когото Таф беше нарекъл Ди Фрайз, стояха до вратата на хамбара и разговаряха. Бъкингам изглеждаше необичайно разгорещен. Разговорът им продължаваше вече пет минути, когато Скинър случайно погледна през рамо, забеляза, че Дани ги наблюдава, и сръга Таф. Таф се обърна и тръгна към Дани. Върху лицето му грейна усмивка.

— Наспа ли се, чедо?

Дани надникна покрай него. Скинър свиваше цигара. Бъкингам, както обикновено, се въртеше неспокойно.

— За какво разговаряхте? — попита Дани.

— Обсъждахме какво ще правим, след като пристигнем в града.

— И доколкото разбрах, Бъкингам ви даваше полезни съвети?

— Не бих казал. Уредили сме среща с твоя приятел Асу в дванайсет часа на обяд. Първо обаче ще се отбием в нашата квартира. Двамата с Бъкингам трябва да отмиете калта от лицето си.

— Къде се намира квартирата ви?

— В северозападната част на града, която до известна степен е пощадена от бомбардировките. Наоколо обаче е пълно с бунтовници. Ще минем през източната част на града. — Таф сви рамене. — Или по-точно през онова, което е останало от него.

— Нали каза, че по това време в града е спокойно?

— Сравнително спокойно. В този полуразрушен град никога не е напълно спокойно. Бъкингам е голям мухльо. Трябваше да го застреляш веднага след като пристигнахте и да съобщиш на началниците си, че е загинал от вражески огън.

Дани примигна.

— Трябва да изпълня задачата, която ми е поставена, Таф.

— Така или иначе ще си получиш заплатата, чедо, каквото и да се случи с разузнавача. — Таф се ухили. — Будалкам те, Дани. Време е да тръгваме. Колкото по-бързо пристигнем в града, толкова по-скоро двамата с Бъкингам ще се приберете у дома. Повярвай ми, в Хомс човек не бива да остава прекалено дълго. — Отново се ухили. — Както и в Херефорд.

15

Таф беше прав. Градът беше необичайно спокоен за една военна зона. Това обаче не създаваше чувство за сигурност. Не се знаеше какво може да се случи във всеки един момент.

На Дани не му се нравеше фактът, че му се налага да се вози в този покрит камион, без да е в състояние да вижда какво се случва навън. Трябваше обаче да признае пред себе си, че идеята на Таф да бъдат откарани в града със сирийски военни камиони е добра. Напълно в стила му. Предпочиташе да избегне битката, вместо да я предизвика. Влязоха в града без проблеми. Дори, докато минаваха през опасните райони, всичко изглеждаше спокойно.

За разлика от ума му. Откакто двамата с Бъкингам излязоха от скривалището си, вниманието на Дани беше твърде заето с усилията му да опази както своя живот, така и живота на Бъкингам, за да разсъждава върху каквото и да било друго. Сега обаче мрачната реалност изпълни съзнанието му. Беше загубил тримата си партньори само няколко часа след като стъпиха на сирийска земя. Погледът на Джак не преставаше да го преследва. Представяше си с ужас униженията, на които бяха подложени Спъд и Грег, ако все още бяха живи. Служителите на сирийската тайна полиция често пребиваха до смърт жертвите си. Едно от основните правила на Полка беше, че командирът трябва да се грижи за войниците си. Той се беше провалил. Тази мисъл го накара да се почувства още по-зле.

Имаше обаче още нещо, което не му даваше мира. Разговорът с Бъкингам в дренажната тръба малко преди да се появи сирийският войник се беше запечатал в съзнанието му и той не беше в състояние да се освободи от него. Какво беше казал Бъкингам? „Сигурно е било тежко за брат ти да гледа как застрелват майка му.“ Той обаче беше сигурен, че майка му е починала малко след като го е родила. Или поне така му бяха казали.

А може би не беше запомнил правилно?

Опита се да се върне към спомените от ранното си детство. Разговорите вече бяха избледнели в паметта му. Не беше забравил обаче, че винаги, когато ставаше дума за майка му, баща му бързаше да смени темата. Дани смяташе, че причината е в амнезията в резултат от раната, която беше получил по време на акция.

Погледна към Таф, който се беше облегнал на каросерията със затворени очи. Обзе го познатото чувство на обич. Докато се взираше в лицето му, в ума му изплува отдавна забравен спомен. Дани беше на не повече от пет години. Таф им беше дошъл на гости в малката им къща в Херефорд. Беше със силен слънчев загар. Спомена, че току-що се е завърнал от Африка. Баща му беше отишъл до тоалетната — това в най-добрия случай му отнемаше половин час. Дани завари Таф във всекидневната — държеше в ръце снимката на майка му, която винаги стоеше върху телевизора. Наблюдава го в продължение на трийсет секунди, преди Таф да го забележи и да върне снимката обратно на мястото й.

— Майка ти беше красива жена, чедо — каза. — Красива жена.

Очите му бяха изпълнени с горчива самоирония и макар и да беше малко момче, Дани осъзна, че Таф изпитва дълбоки чувства към майка му. При следващите му гостувания се опитваше да го разпитва за нея, когато оставаха насаме, но и той, като баща му, намираше начин да смени темата.

Някакъв шум изтръгна Дани от мислите му. Изстрел. Не много близо — може би на около сто метра от тях. Таф ококори очи, а Скинър застана нащрек.

— Снайпер — каза Таф, след като видя, че Дани го гледа въпросително. — С напредването на утрото ще става все по-зле.

— Какви са тези, които стрелят?

— Трудно е да се каже. Понякога са войници — прочистват улиците от хората, които им се струват подозрителни. Възможно е да са най-обикновени граждани на Хомс. Повечето хора са напуснали града, но все още има такива, които нямат нищо против гражданската война, защото тя им дава възможност да мародерстват. Или организирани бунтовнически групи. Някои от тях не се държат враждебно, но други са пълни кретени.

— А този Асу, чиито войници вашите хора обучават?

Таф изсумтя.

— Той е най-опасен от всички, чедо. Изживява се като някакъв шибан Че Гевара. Ако не ми плащаха да му помагам, с удоволствие бих му пуснал един куршум в главата.

Таф погледна към Бъкингам, който се взираше в празното пространство пред себе си, сякаш не беше чул нищо от разговора им.

— Какво не ти харесва у него? — попита Дани.

— Мисли се за много велик. Ще можеш сам да се убедиш по време на срещата в щаба му.

— Ами брат му Сорген? Познаваш ли го?

— Само от това, което съм чувал за него. Знам със сигурност обаче, че Асу ще побеснее, ако разбере, че се каним да се свържем с него. Двамата се мразят ужасно. При тях въобще не може да става дума за братска любов. Нещо, което, предполагам, ти е познато, чедо.

— Аз не мразя Кайл. — Разбира се, че не го мразиш — отвърна кротко Таф.

Преди Дани да успее да му зададе следващия си въпрос, камионът спря. На кабината се почука.

— Пристигнахме — каза Таф. — Да слизаме.

Скинър, който не беше изрекъл нито дума, откакто напуснаха хамбара, свали задния капак на каросерията и скочи на земята. Таф, Дани и Бъкингам го последваха.

Озоваха се в правоъгълен двор около трийсет на двайсет метра, заобиколен от дебели каменни стени, високи пет метра и завършващи с бодлива тел. Докато Дани се оглеждаше, Скинър, Хектор и Ди Фрайз влязоха в къщата. Портата беше метална и се движеше върху релси. Едно момче — изглеждаше около седемнайсетгодишно, я затвори бързо и я заключи с катинар. Таф посочи с глава към него и каза:

— От местните е. Плащаме им, за да поддържат сградата, да готвят и да перат. Парите не са много, но са повече, отколкото биха могли да изкарат на всяко друго място.

Камионите бяха паркирани в средата на двора. До тях имаше два Ланд Роувъра, а вдясно до оградата — три очукани леки коли. Зад кормилото на едната седеше момче и натискаше педала на газта.

— Палим двигателите два пъти дневно — обясни Таф. — Трябва да бъдем сигурни, че работят, за да има с какво да избягаме, ако районът бъде бомбардиран. Не са от най-бързите, но човек сере със задника, който има. Което ме подсеща…

Бъкингам се приближаваше към тях. Изгледа ги подозрително, може би си помисли, че говорят за него.

— Ела, красавецо — извика го Таф. — Искам да ви разведа из къщата.

Сградата беше двуетажна, изградена от бетон. Въпреки твърденията на Таф, че районът не бил засегнат тежко от бомбардировките, фасадата й беше пропукана и покрита с дебел слой сажди.

— Имало е пожар? — попита Дани.

— Преди да се настаним в нея. Затова е била изоставена.

— Ами ако собствениците й се върнат? — попита Бъкингам.

— Такава вероятност почти не съществува. По всичко личи, че са я напуснали завинаги. Изнесли са всичките си вещи. Вече са в Турция или Ливан, подобно на половината от населението на Хомс. Или в някой от лагерите за бежанци по крайбрежието. Влизайте.

Таф ги въведе в една голяма стая, която заемаше половината от площта на първия етаж. В единия й ъгъл имаше стар телевизор с антена, закачена на стената зад него. По Ал Джазира излъчваха новини, но звукът беше изключен. Бетонният под беше покрит с огромни избелели и мръсни килими. Пожарът не беше засегнал стаята, но всичко в нея миришеше на дим.

До едната й стена имаше висок около два метра дървен шкаф. В него бяха наредени оръжия — пет автомата „Калашников“, два автомата „Колт командо“ и дори два картечни пистолета МП-5. На пода под този своеобразен арсенал върху три тънки дюшека спяха сирийци. Дани предположи, че са част от евтината работна ръка на Таф. На отсрещната стена имаше два прозореца, заковани с дебели дъски. Светлината в стаята беше много слаба, но Дани забеляза пролуките между дъските, в които можеха да бъдат промушени цевите на оръжията от шкафа. Амбразури.

Под прозорците също бяха разположени дюшеци, върху които спяха мъже с мръсни джинси и елечета. На килима до тях имаше пакети с цигари и празни бутилки от пепси. Мъжете очевидно бяха капнали от умора, защото не помръднаха, когато тримата влязоха в стаята. Дани си помисли, че Таф ги експлоатира здраво в замяна на парите, които им дава.

На лявата стена имаше врата. Таф посочи към нея.

— Тази врата води към засегнатата от пожара част от къщата. Съветвам ви да я избягвате, защото е нестабилна.

В близост до вратата започваше стълбище. Тримата се изкачиха по него и стигнаха до коридор, в който имаше пет врати. Първата беше на тоалетната. Тя беше отворена и докато минаваха покрай нея, Дани си помисли, че е подобрена не му се налага да влиза вътре. Таф ги въведе в стаята до тоалетната. Големият прозорец на отсрещната й стена беше без стъкла, но с метални решетки и телена мрежа. В долния му десен ъгъл решетките бяха изрязани и мрежата беше повдигната. През дупката беше промушена цевта на закрепена върху двунога картечница. До картечницата бяха разположени два стари климатика, чиито вентилатори издаваха стържещи звуци. Генераторът им беше в средата на стаята и от него излизаха подобни на крака на паяци кабели. Някои от тях минаваха под вратата и продължаваха към други помещения. Моторът на генератора бръмчеше тихо и от него се носеше миризма на гориво. Старинният фотьойл с протрита тапицерия с шарки на червени и бежови цветя вдясно от вратата изглеждаше странно на фона на останалите предмети в стаята. В него се беше отпуснал Хектор и ядеше боб от консервна кутия. Автоматът му беше подпрян на облегалката на фотьойла. Той не им обърна никакво внимание, когато влязоха.

— Квартирата не е луксозна, но върши работа — отбеляза лаконично Таф.

Прозорците на съседната стая също бяха заковани с дъски. През пролуките проникваха лъчите на слънцето и разсичаха на парчета мрака. На пода имаше два мръсни дюшека, а върху едната стена висеше накриво портрет на някакъв местен религиозен водач с розов венец на врата.

— Ще спите тук — каза Таф. — Настанявайте се.

— Искам да огледам останалата част на къщата — отвърна Дани. — И терена около нея, за да съм наясно с разположението й, ако бъде нападната.

Таф се усмихна.

— Предпазлив си, както винаги. Нямам нищо против. Ще те чакам отвън. — Погледна си часовника. — Девет часът е. Асу ще ни чака в дванайсет. Тръгваме след два часа.

После излезе от стаята.

Бъкингам мълчеше. Дани усети, че е притеснен. Приближи се до прозореца и дръпна дюшека настрани.

— Какво правиш? — попита Бъкингам.

— Няколко дъски едва ли ще ни предпазят от евентуален минометен обстрел — отвърна Дани. — Стой тук. Ако искаш, можеш да дремнеш малко. И не се доближавай до прозореца.

— Навън е тихо.

— Добре. Щом искаш, можеш да застанеш до него. Ще се погрижа това, което остане от теб, да бъде върнато у дома.

— Не ми харесва начинът, по който ми говориш.

— Легни да поспиш. Няма да мърдаш оттук без мен.

Дани излезе от стаята и тръгна по коридора към стълбището, подминавайки стаята с картечницата и климатиците. Хектор стоеше до един от климатиците и крачолите на панталона му се вееха от вентилатора. До него беше застанал Скинър. Беше с гръб към Дани. На врата му имаше татуировка. Хектор му подаваше нещо, но застина, след като надникна над рамото му и видя Дани. Скинър се обърна. Държеше в ръце пачка банкноти, дебела около сантиметър. Мръсни, смачкани банкноти. Приличаха на долари. Не се опита да ги скрие, а ги пъхна бавно в задния джоб на панталона си, хвърляйки убийствен поглед на Дани. Хектор също го погледна злобно. Настъпи напрегнато мълчание, а после Дани сви рамене и каза:

— Ще се видим по-късно момчета.

Обърна се с гръб към тях и се отправи към стълбището. Спомни си думите на Сондърс: „Винаги има начин да се изкарат допълнително пари, докато човек е там.“ Явно Хектор и Скинър си бяха намерили начин да се сдобиват със странични доходи. Това си беше тяхна работа. А и в момента въобще не му беше до тях.

Таф седеше пред къщата с гръб към вратата, кръстосал крака, и почистваше своя „Колт командо“. Дани за първи път се намираше във военна зона заедно с него. Със суровото си, обветрено лице, тук той изглеждаше напълно на мястото си. Вписваше се в обстановката подобно на мебел, поставена на подходящото място. След като Дани седна до него върху мръсната земя, Таф му кимна и продължи да се занимава с оръжието си. Слънцето вече беше напекло и Дани усети, че кожата му е започнала да го смъди. Свали пистолета си от жилетката, извади пълнителя и започна да го разглобява. Мислите му обаче бяха другаде. В главата му напираха въпроси, но не знаеше как да ги зададе.

— Какво те тревожи, чедо? — попита Таф, без да вдига очи от автомата.

Дани беше готов да му каже, че нищо не го тревожи. Реши обаче, че няма смисъл да крие притесненията си от Таф. Винаги можеше да сподели с него каквото и да било.

— Загубих момчетата — каза. — Аз носех отговорност за тях и ги загубих. Явно трябва да се примиря с този факт.

Таф остави автомата на скута си, зарея поглед към двора и попита:

— Разказвал ли съм ти за Белфаст?

Дани поклати глава.

— Бях почти сигурен. По принцип не обичам да споделям. — Вдигна отново автомата и продължи да го почиства. — Един информатор ни беше издал тайната квартира на група северноирландски терористи. Бях командир на отделението, което трябваше да очисти тези копелета. В колата имаше един офицер, който трябваше да остане в нея. Той обаче реши да слезе. Един Господ знае защо. Застрелях го от прозореца на една от спалните, докато тичаше по улицата. Може би не трябваше да го правя, а да го спра по друг начин.

Настъпи мълчание.

— Все още ли си мислиш за него? — попита Дани.

Таф сви рамене.

— Естествено. Но той беше от SAS. И беше наясно с инструкциите и с последствията от нарушаването им. Съжалявам, че го убих. Присъствах на погребението му, стисках ръцете на близките му и изричах подходящите за случая думи. Но не се чувствам отговорен. — Отправи на Дани пронизващ поглед. — И ти не бива да съжаляваш. Ти си добро момче, Дани, но приемаш нещата твърде навътре. Как се казваше момчето, което загина?

— Джак.

— Ако Джак беше тук сега, а ти беше загинал, смяташ ли, че той щеше да изпитва угризения?

Дани поклати глава. Като че ли Таф винаги знаеше какво да каже. Облегна главата си на стената и затвори очи.

— Има и още нещо.

— Давай направо, чедо.

Гласът на Таф беше весел, сякаш се радваше на любимия си племенник.

— Докато бяхме в онази дренажна тръба, Бъкингам спомена нещо. За майка ми. Предполагам, че го е прочел в досието ми. Не знам.

Таф не вдигна очи. Извади пълнителя от автомата.

— Какво по-точно?

Изведнъж гласът му загуби веселостта си и стана напрегнат. Дани отвори очи. Таф продължаваше да гледа надолу.

— Че е била застреляна.

Лицето на Таф остана спокойно, но Дани, който го познаваше толкова добре, видя как кожата около очите му се опъна леко. Таф мълча в продължение на трийсет секунди.

— Не искам да те лъжа, чедо — изрече най-накрая. — Би трябвало обаче да си сигурен, че си готов да научиш отговорите, преди да започнеш да задаваш въпросите.

— За Бога, Таф…

Автоматът изщрака — Таф беше отделил приклада от тялото.

— Майка ти беше от Северна Ирландия. — Гласът на Таф звучеше почти монотонно. — Семейството й не страдаше от сектантски предразсъдъци, но баща ти беше войник от Британската армия. И което беше още по-лошо — служеше в Парашутния полк. Двамата си даваха сметка, че представляват мишена за терористите. И бяха изключително предпазливи.

— Но какво…

Таф му даде знак с ръка да замълчи. Очевидно си събираше мислите, преди да продължи да говори.

— Случи се в деня на раждането ти. Ти беше само на няколко часа. В болницата се промъкна един убиец от ИРА, преоблечен като санитар. Застреля майка ти. Опита се да застреля и баща ти.

Таф вдигна рамене, сякаш това беше всичко, което можеше да каже.

Стомахът на Дани се сви.

— Кой беше този убиец?

— Ако знаех, той отдавна щеше да е мъртъв. Опитах се да разбера. Прегледах всички списъци на Полка, в които фигурираха известните ръководители на ИРА. Издирих ги до един и направих всичко възможно, за да ги накарам да пропеят. Никой не знаеше нищо. Застрелях трима, преди началниците ми от Полка да успеят да ме спрат. Върнаха ме обратно в Херефорд като награда за това, че се опитвах да намеря стрелеца. Не ги виня.

Таф се взря в пространството пред себе си. Дани мълчеше като онемял. Опитваше се да асимилира думите му и да преосмисли историята на живота си.

Измина една минута.

— Защо не е довършил баща ми? — попита тихо Дани.

— Болничният персонал му е попречил. Предполагам, че се е уплашил. В този момент аз пристигнах в болницата. Баща ти беше в много тежко състояние. Не вярвах, че ще оживее. Що се отнася до майка ти… — Таф замълча, а върху лицето му се изписа болка. — Добре че баща ти си изгуби паметта. Никой не би искал да запомни тази гледка. — За първи път откакто разговаряха, Таф погледна Дани в очите. — Брат ти обаче не извади този късмет. Беше видял всичко от край до край. Не си спомня подробностите, но…

— Но какво?

— Винаги, когато се чудиш защо е излязъл от релси, си спомняй през какво е преминал. Нито едно дете не трябва да преживява подобно нещо.

— Нито едно дете не трябва да напада баща си.

— Той не е добре, Дани. Мисля, че това е ясно на всички.

— Защо досега не си ми казал?

Вцепенението на Дани бързо прерастваше в ярост.

— Такова беше желанието на баща ти. След като видя какво стана с Кайл, не искаше и ти да последваш примера му. — Таф подсмръкна. — Имаше, разбира се, и други причини.

— Какви?

— Тайните служби не позволиха да бъде дадена гласност на убийството — не бяха цитирани никакви имена. Случаят беше оповестен като поредния терористичен акт.

— Защото скапаните идиоти не са хванали убиеца — отвърна гневно Дани.

— Ченгетата откриха в парка на болницата униформата, с която е бил облечен. По нея е имало кървави петна.

— Браво! — изкрещя Дани. — Заслужават медал.

— Направиха всичко възможно да го открият, чедо. Човекът беше стрелял и се беше изпарил като дим.

Отново настъпи мълчание. След малко се чу далечен изстрел от снайпер. Трите момчета на двора се обърнаха тревожно към мястото, откъдето беше долетял. Дани не трепна. Потеше се обилно и причината за това не беше единствено в слънцето. Беше раздиран от чувства. От гняв към Таф, защото досега не му беше разказал за случилото се, макар че в същото време се опитваше да го разбере. И от мрачна решителност.

— Ще го намеря — наруши мълчанието Дани. — Каквото и да ми коства това.

Таф сглоби автомата, без да постави пълнителя. Вдигна го и няколко пъти го зареди и натисна спусъка, за да се убеди, че действа безотказно, а после вкара в отвора заредения пълнител, зареди оръжието и спусна предпазителя.

— Извикай ме, когато го откриеш. Ще дойда веднага. — Погледна към Дани. — Знаех, че някога ще научиш истината, чедо. Аз лично все не намирах подходящия момент да ти я кажа. Съжалявам.

Изправи се на крака и понечи да влезе в къщата, за да прибере автомата на мястото му.

— Таф! — извика след него Дани.

Приятелят му спря и се обърна.

— Как изглеждаше тя? Имам предвид майка ми.

Таф не му отговори веднага. Върху лицето му се изписа същото странно изражение както в деня, в който Дани го беше видял да се взира в снимката на майка му.

— Тя беше най-красивото момиче, което някога съм срещал — изрече тихо.

Обърна се и влезе в къщата, оставяйки Дани сам с тревожните му мисли.

16

Трябваше да тръгнат в единайсет часа.

Таф и хората му започнаха да се приготвят четирийсет и пет минути преди това. Хектор провери Ланд Роувърите. Макар че разчитаха на сирийците като шофьори, той очевидно не им се доверяваше напълно, що се отнасяше до поддръжката на автомобилите. После подреди тубите с резервно гориво в багажниците и допълни радиаторите с вода. Скинър и Ди Фрайз се погрижиха за автоматите и мунициите. Дани се сети, че с Ди Фрайз не си бяха разменили и една дума, откакто се бяха срещнали. Таф му беше казал, че Ди Фрайз е служил в холандските специални части, сякаш с това искаше да обясни мълчанието му. Мъжът беше със сплескан нос и дълбока цепка на брадата — грозновато копеле, но Дани си помисли, че едва ли са го наели заради външния му вид. Таф беше клекнал в единия ъгъл на двора, разстлал върху земята пред себе си карта на Хомс, а двамата шофьори бяха застанали до него. Обясняваше им маршрута, който трябваше да следват. Дани не се съмняваше, че разполага с няколко варианта, в случай че нещо се обърка. Той самият щеше да се запознае с тях след окончателното им уточняване, ето защо тръгна да извика Бъкингам.

Радваше се, че най-после ще тръгнат. Това щеше да отклони мислите му от разговора му с Таф, защото вече пристъпваха към изпълнението на задачата, заради която беше пристигнал в страната. Докато пресичаше стаята на първия етаж, видя, че момчетата са се събудили. Те го изгледаха подозрително, но никое от тях не го заговори. Намери Бъкингам там, където го беше оставил. Беше разкопчал ризата си, оголвайки гладката кожа на гърдите си, и Дани се изненада, когато видя, че на колана му е закачено кожено калъфче. Бъкингам го отвори и извади от него мобилен телефон и някакво устройство с форма на ромб.

— Трябваше да ми кажеш, че носиш телефон — каза Дани.

— В него няма SIM карта — отвърна спокойно Бъкингам. Явно вече не му се сърдеше. — Само няколко номера в паметта, за всеки случай.

— Независимо от това телефонът може да бъде проследен.

Бъкингам махна с ръка, отхвърляйки подобна възможност.

— Исках да те предупредя, преди да тръгнем. Разговорът ми с Асу ще бъде личен. Не е нужно ти да присъстваш.

— Не се дръж като идиот, Бъкингам. Това да не е шибания ти дядо. Познавам този тип хора. Асу ще ти забие ножа, без да се замисли.

— Ще рискувам. А ти ще изчезнеш в мига, в който ти дам знак, разбра ли?

В гърдите на Дани се надигна гняв. Вече беше загубил партньорите си, а сега този кретен се правеше на интересен. Хвана Бъкингам за врата, блъсна го в стената и изсъска:

— Какво, по дяволите, ти става, Бъкингам? Какво искаш да ми кажеш?

— Пусни ме, за Бога.

— Няма да те пусна, преди да разбера какво криеш от мен. Защо не искаш да присъствам на срещата?

Лицето на Бъкингам почервеня и вената на врата му започна да пулсира. Дани го стисна още по-силно.

— За да успея да го убедя да си оправи отношенията с брат си — изкряка Бъкингам, — трябва да бъда изключително дипломатичен. Не смятам, че присъствието на един тежковъоръжен войник от SAS би ми помогнало особено в този случай.

Двамата мъже се гледаха втренчено — очите на Дани бяха присвити, а очите на Бъкингам — ококорени. След пет секунди Дани го пусна, без да крие отвращението си от него.

— Какво всъщност искаш от мен? — изкрещя Бъкингам.

— Забрави за този разговор — отвърна Дани.

Може би в обяснението на Бъкингам имаше смисъл.

— Вземи това — продължи Бъкингам и му връчи устройството.

Беше голямо колкото нокът на показалец и приличаше на триволтова батерия. Забеляза, че Дани го погледна страшно и вдигна ръце.

— Трябваше да ти кажа за него по рано. Мисля, че се нарича „постоянно действащо устройство“. Не разбирам много от тези неща.

— Наистина трябваше да ми кажеш по-рано — отвърна Дани. Разгледа устройството по-внимателно. — За какво служи това нещо?

— За записване на разговори. Активира се с глас. Разполага с микрочип, което означава, че с него може да се осъществи връзка от всякакъв телефон и да се прослуша записът. Действа като преносим телефонен секретар.

Дани погледна отново устройството, а после вдигна очи към Бъкингам. Макар и да беше заявил, че не разбира от тези неща, той беше доста добре информиран.

— И?

— След като приключа разговора си с Асу, ти ще монтираш устройството в автомата му. Разбрах, че той никога не се разделя с него. Би било прекрасно да знаем с кого и за какво разговаря.

Дани отново разгледа устройството.

— Опасно е. Ако наистина е добър войник, Асу не би ме допуснал до оръжието си.

— Трябва да измислиш как да стане.

— Идеята ти не ми харесва.

— Не е нужно да ти харесва — отвърна Бъкингам и затвори очи, показвайки, че търпението му се е изчерпало. — Длъжен си да го направиш. Бъди добро момче и не си търси оправдания. — Разтри си врата на мястото, където го беше стиснал Дани. — Тръгваме ли?

Избута Дани и излезе в коридора. Дани доближи устройството до верижката на часовника си. Беше силно намагнитизирано. Изглеждаше надеждно. Защо Бъкингам не му беше казал досега за него? Какво ли още криеше? Прегледа още веднъж екипировката си — автомата, пистолета, патроните, гранатите, аптечката. Всичко беше наред. Всъщност нищо не беше наред. Беше изгубил трима войници. Освен това осъзнаваше ясно, че трябва да разчита на Таф и на хората му, а също и на няколко непознати сирийски войници за своята безопасност и за безопасността на Бъкингам. Вярваше на Таф, но нямаше никакви основания да вярва на Скинър, Хектор и Ди Фрайз. Поклати глава, пъхна устройството в джоба си и слезе надолу по стълбите.

Двигателите на Ланд Роувърите бяха включени и шофьорите бяха на местата си. Таф извика нещо на арабски и едно от момчетата се затича към портата, за да я отвори. Примигвайки от слънцето, Дани огледа улицата — беше изровена и осеяна с камъни. Няколко деца, които ритаха топка, спряха и надникнаха в двора. Дани не сваляше очи от тях, докато вкарваше Бъкингам на задната седалка на единия от Ланд Роувърите. Навикът му беше останал от Афганистан: фактът, че са деца, съвсем не означаваше, че са безобидни. Децата продължиха да надничат в двора още няколко секунди, а после се отдалечиха. Улиците, по които се движеха, бяха в окаяно състояние. Шофьорите караха бавно, за да избягват препятствията. Понякога се налагаше да се отклоняват от набелязания маршрут. Оказа се, че е невъзможно да минат безпроблемно по предварително избраните улици, защото много от тях бяха блокирани. Дани беше като навит на пружина — стискаше автомата си с обострени до краен предел сетива. На предната седалка Таф и Скинър също държаха оръжията си, готови за стрелба, и се вслушваха в звуците навън. Бяха пътували само десет минути, когато Бъкингам започна да бърбори нервно:

— Къде се намираме? След колко време ще пристигнем? Да не би шофьорите да са объркали пътя?

Скинър се обърна и го изгледа страшно.

— Квартирата на Асу е в южната част на града — каза Таф, за да смени темата. — Той държи да бъде отделно от командирите си и избягва онези райони на града, които са в ръцете на бунтовниците, тъй като те са подложени на бомбардировки всяка нощ. Това означава, че сменя квартирата си много често — почти всяка седмица, преди да е изтекла информация за местонахождението му. Тази, в която е сега, не е нищо особено в тактическо отношение, но все още никой не знае за нея. Макар че винаги съществува вероятност да бъде убит, където и да се намира в този шибан град.

— Таф иска да каже — добави Скинър, — че трябва да си събереш скапания акъл и да не се държиш като задник.

Продължиха да пътуват в мълчание.

След около час Ланд Роувърът спря. Бъкингам стана от седалката, но Скинър го блъсна обратно на нея. За първи път Дани одобри действието на киселия приятел на Таф.

Изминаха пет секунди.

Вратата откъм мястото, където седеше Бъкингам, се отвори. Дани надникна покрай него. Светлината го заслепи, но той все пак успя да различи човешката фигура, която беше висока не повече от метър и петдесет. Примигна и видя, че до колата е застанало дете. Но за разлика от обикновените деца, това беше с преметнат през раменете патрондаш и автомат „Калашников“ в ръце. Дори и да бяха изненадани, Таф и Скинър не го показаха. Напрежението спадна. Четиримата слязоха мълчаливо от колата.

Влязоха в двор с площ трийсет на трийсет метра, заобиколен от висока четири метра ограда. Къщата беше триетажна. Бялата й мазилка беше потъмняла и на места беше паднала. Прозорците й представляваха отвори с метални решетки.

В средата на двора в ръждясал бензинов варел гореше огън, а покрай него бяха насядали деца. След като портата на двора се затвори зад гърба му, Дани огледа децата по-внимателно. Бяха четири момчета, облечени с джинси, тениски и маратонки и носеха тактически жилетки за боеприпаси в цвят каки. Под очите им имаше тъмни кръгове и тесните им рамене бяха приведени като на старци. На земята до всяко момче имаше автомат АК-47. Върху един от тях беше оставено отворено пакетче с бонбони — истинско съкровище на подобно място в подобно време.

Едно от момчетата стоеше встрани от останалите. Левият ръкав на тениската му беше скъсан и през дупката се виждаше чуканчето на ампутираната му ръка. Ръбовете му бяха грапави и изглеждаха така, сякаш ръката е била обгорена. Тя се въртеше в ставата си, макар че тялото му беше неподвижно. Дори и да изпитваше болка, момчето не го показваше.

До лявата стена на оградата беше разположен разрязан на две половини варел. Ламарините бяха пълни с пепел — вероятно служеха като огнище за приготвяне на храната, когато спираше електрическия ток. На разстояние от около шейсет сантиметра от останалите три стени имаше по една маса. На нивото на плота на масата в стената беше пробита дупка. Върху всяка от масите лежеше по един снайперист и наблюдаваше движението навън през прицела на автомата си. Дани забеляза, че единият от снайперистите е само на няколко сантиметра от амбразурата. По този начин той се излагаше на опасност да попадне под обстрел, ако някой открие огън на улицата. Таф се приближи до него и му показа, че трябва да се дръпне назад. Намигна му така, както намигаше на Дани, когато беше малък.

Къщата беше заобиколена от мрачни жилищни блокове, високи седем-осем етажа, със сателитни антени и въжета с пране по балконите. Дани се почувства странно от факта, че макар и да се намираха във военна зона, хората продължаваха да перат дрехите си. Присви очи и огледа единия от блоковете. Видя три прозореца — единият беше отворен, а останалите два бяха счупени, — от които стърчаха цеви на снайпери. Снайперите трудно можеха да бъдат забелязани, ако човек не очакваше да ги открие там. Предположи, че са хора на Асу, които наблюдават квартирата на водача си. Това не беше кой знае какво успокоение, защото зад някой от другите прозорци би могъл да дебне вражески снайперист.

— Шибана работа. Не е нужно да ми казваш, чедо. — Таф отново беше прочел мислите му. — Асу е упорито копеле. Сондърс се съгласи да плати двойно на момчетата, след като огледаха мястото. Когато дойдохме, още не бяха направили амбразурите. Ди Фрайз ги проби с кирка. Асу обаче не е идиот. Приблизително през десет дни си сменя квартирата. Настанява всеки един от командирите си в различни части на града, отделно от останалите. И непрекъснато ги мести. По този начин правителството няма как да ги атакува едновременно. Асу би могъл да преживее загубата на един командир, но не и на всичките.

Дани посочи към момчетата, шито седяха около варела.

— А тези момчета? Надявам се, че Асу не ги изкарва на предната линия.

Таф сви рамене.

— След като искат да се бият, тяхна работа.

— Те са деца, Таф. В представите на много хора това е прекалено жестоко нещо.

— В представите на много хора войната също е прекалено жестоко нещо, чедо. Особено тази война. Децата, които виждаш, са загубили родителите си, домовете си. Те щяха да гладуват на улицата или да висят в някой лагер за бежанци, ако не бяха тук. Или вече щяха да бъдат мъртви.

— По този начин Асу се сдобива с евтина бойна сила.

— Време е да пораснеш, Дани. Вече си наясно с много неща. Или поне би трябвало да си наясно.

— И вие ги обучавате как да си служат с оръжие?

— Естествено. Нали не смяташ, че щях да ги оставя да се разхождат с автомати, ако не знаеха как да ги използват, без да се наранят? Тренираме ги в пустинята заедно с възрастните. Показваме им как да се справят с отката. На теб ти беше нужно доста време, за да свикнеш, помниш ли? — Таф вдигна очи към блока. — Хайде, време е да вкараме твоя човек вътре. Асу ни очаква. Не бива да закъсняваме за срещата, защото копелето лесно губи търпение.

Бъкингам крачеше нервно около Ланд Роувъра. Дани се приближи до него, хвана го за ръката и го въведе в къщата. Тя представляваше мрачен лабиринт от стаи. Придружен от Дани и Бъкингам, Таф ги обиколи една по една. Личеше си, че къщата е била разбита и ограбена. В нея нямаше никакви мебели. На местата на лампите зееха дупки. Някои от дъските по подовете бяха изкъртени, очевидно, за да бъдат изгорени. В стаите също имаше момчета, облечени в еднакви военни униформи. Повечето спяха на пода. Тези, които бяха будни, се взираха в тях със същото тъпо любопитство, което Дани беше видял в очите на момчетата на двора.

Имаше и възрастни, повечето от които бяха мъже. Дани забеляза гневните им погледи. Някои от тях седяха на пода и пушеха. Други играеха на зарове или на карти. Един от мъжете остреше ножа си с плосък камък. До него друг прокарваше намаслен парцал през цевта на автомата си. В някои от стаите свиреше радио. По едно от тях звучеше сирийска естрадна музика. От друго долиташе гласа на мъж, който говореше на арабски. Дани се зачуди дали това не е пропаганден канал на някоя от бунтовническите групировки, защото мъжът сякаш отправяше призиви.

Жените седяха на малки групи и разговаряха помежду си. Една от тях галеше по главата детето до себе си. Детето държеше автомат „Калашников“. Жената привлече погледа на Дани. Беше с дълга черна коса със снежнобял кичур на челото. Изглеждаше преждевременно състарена и когато вдигна очи към него, сърцето му се сви. Животът не я беше пощадил и едва ли щеше да й поднесе нещо по-добро и в бъдеще.

— Това е Башеба, снахата на Асу — каза тихо Таф. — Съпругът й, синът на Асу, е в затвора в Дамаск. Може и вече да не е жив. Момчето, което седи до нея, й е син. Нали видя момчето на двора с ампутираната ръка? — Дани кимна. — То е по-големия й син. Асу едва я понася. Виждал съм го как рита момчетата. Те се боят много от него. Прекрасен човек във всяко едно отношение. Истинско удоволствие е да правиш бизнес с него.

На първия етаж на къщата имаше трийсетина души. Макар че бяха тихи, те съвсем не изглеждаха унили, а по-скоро очакваха нещо да се случи. Вторият етаж не беше толкова населен. Озоваха се в нещо като вестибюл. Двама въоръжени мъже стояха на пост пред една затворена врата. Покрай стените бяха наредени столове, а прозорецът, върху който също имаше решетка, гледаше към двора. Дани надникна през него и видя, че момчетата още седят около огъня. Не можеше да се примири с факта, че толкова малки деца вземат участие в битките, но Таф сигурно имаше право: такъв беше животът и всеки трябваше да се справя с него както може. Насочи отново вниманието си към двамата охранители. Картечни пистолети МП-5. Бронежилетки. Бяха въоръжени по-добре от половината британска армия. Определено познаваха Таф. Единият му кимна неохотно.

— Свикна ли вече да си служиш с оръжието момче? — попита го Таф.

Войникът се намръщи. Явно не му стана приятно от намека, че не се справя особено добре.

— Не беше нулирал мерника — обясни Таф на Дани. — Нищо чудно, че не успяваше да улучи целта. — Обърна се отново към войника: — Той ни очаква.

Войникът кимна и отвори вратата. Таф пусна Бъкингам и Дани пред себе си. Стаята, в която влязоха, беше голяма — десет на петнайсет метра — и в нея освен Асу имаше още двама мъже. Бяха облечени с камуфлажни панталони и черни тениски. Единият беше застанал до прозореца, който гледаше към улицата. Другият разглеждаше картата на града, която беше закачена с тиксо върху стената. Асу седеше върху дървен стол в далечния край на стаята до масата, върху която имаше три мобилни телефона и един сателитен телефон.

В действителност Асу беше много по-неприятен, отколкото на снимката, която Дани беше видял по време на инструктажа в Херефорд. Лицето му беше бледо като восък, очите му бяха хлътнали, а мустаците му бяха тънки и рехави. Мазната му прошарена коса беше разделена на път по средата. Автоматът му висеше на задната облегалка на стола, а на колана му имаше два пистолета „Колт М-1911“ със седефени чирени. Беше преметнал единия си крак през страничната облегалка на стола и си чистеше зъбите с тънка клечка. Това ли беше кошницата, в която британското правителство беше сложило всичките си яйца?

Дани се огледа. Вратата, през която бяха влезли, беше единствената в стаята. На тавана имаше капак. Всички прозорци бяха с решетки. Мястото беше избрано твърде несполучливо за една толкова ценна мишена като Асу. Той трудно щеше да избяга от него при евентуална атака от страна на правителствените войски. Таф явно си даваше сметка за това, защото веднага огледа внимателно района около къщата през всеки един от прозорците.

— Този Таф ме смята за пълен глупак — каза Асу с тънък, писклив глас, без да се обръща конкретно към някого. Говореше приповдигнато и Дани си спомни, че беше прекарал дълго време в Лондон. — Но едва ли може да ми покаже някаква безопасна къща в този град.

— Мога да ти покажа много къщи, които са по-безопасни от тази, приятел — отвърна Таф.

Асу не му обърна внимание. Гледаше към Бъкингам, който се приближаваше към него.

— Нека да позная — продължи той. — Британското правителство ми изпраща своите най-добри пожелания?

От начина, по който потрепваха лъскавите му устни, личеше, че искрено се забавлява. Излъчваше увереността на войник, който смята, че е близо до победата.

Бъкингам спря на няколко метра пред него и го поздрави на арабски. Изражението върху лицето на Асу се промени — очевидно беше впечатлен от лекотата, с която Бъкингам проговори на арабски, а после премина на английски.

— Мистър Таф и помощниците му ни учат как да убиваме хора по нови начини, които са удивителни! — възкликна Асу и се усмихна. — Разполагаме с танкове и хеликоптери, но нищо не може да ни бъде от толкова голяма полза, колкото войниците, въоръжени с автомати.

Дипломат до мозъка на костите си, Бъкингам наведе глава и заговори тихо и отчетливо:

— Правителството на Нейно величество се надява, че господата от „Международни решения“ ви оказват съдействие във вашите начинания.

По някаква причина Асу реши, че думите на Бъкингам са страшно забавни.

— Да! — изкрещя той и избухна в смях. — Да! Те ми оказват съдействие в моите начинания! Някои от децата вече са по-добри от повечето от войниците на правителството. Преструват се, че просят и изведнъж… — Протегна лявата си ръка и сви показалеца на дясната, имитирайки стрелба с автомат. Може би не забеляза, че никой друг, освен него, не намираше движението му за забавно, или просто не му пукаше. Изсмя се отново гръмогласно, докато Бъкингам стоеше търпеливо пред него, и попита, сочейки към Дани: — Водиш със себе си още един войник?

Бъкингам погледна към Дани. Дани долови раздразнението му от факта, че Асу е споменал за него.

— Струва ми се, че ти вече имаш достатъчно войници, приятел — отвърна вместо него Дани. — Малки войници.

Асу се изправи бавно. Откачи автомата от облегалката на стола, преметна го през рамо и тръгна към Дани. Всички в стаята затаиха дъх. Устата на Асу се приближи на няколко сантиметра от дясното ухо на Дани. От него се носеше миризма на пот и тютюн.

— Видял си момчетата, а? — прошепна тихо Асу и Дани беше единственият, който чу тези думи. — Може би искаш да отведеш няколко със себе си у дома?

Дани се обърна с лице към него и изрече също толкова тихо, но без да се опитва да скрие омразата си:

— Виждал съм такива като теб, които използват деца, за да им вършат мръсната работа. Наричат се талибани. Знаеш ли какво се случи с тях, когато налетяха на нас?

Бъкингам се намеси, преди Асу да успее да отговори. Очите му шареха неспокойно. Прочисти си гърлото и каза, сочейки с глава към Дани:

— Както виждате, водя със себе си своя охранител. Моля ви да се правите, че не го забелязвате.

Асу наклони глава и отвърна:

— Чу ли? Ти не си в стаята. — Когато отново погледна към Бъкингам, лицето му беше станало строго. — Мистър Бъкингам, наистина ли очакваш от мен да ти повярвам, че не са те изпратили тук, за да контролираш четиримата наемници, които са при нас? Надявам се, че думата „наемници“ не ти е прозвучала обидно, мистър Таф…

— Ни най-малко — измърмори Таф.

Той също гледаше втренчено Дани.

— За да провериш дали си вършат работата съвестно?

— Изненадвате ме с проницателността си. — Ласкателството на Бъкингам беше явно, но попадна право в целта. По лицето на Асу се изписа задоволство и той разпери длани. Бъкингам беше намерил слабото място на това копеле. — Дали не бихме могли да поговорим на четири очи?

Асу доближи дланите си една до друга. Пистолетите на колана му се залюляха леко.

— Разбира се.

Кимна на двамата сирийски войници и те веднага се изнизаха тихо от стаята. Бъкингам също кимна на Дани, подражавайки на властния жест на Асу. Дани неохотно отстъпи назад по посока към вратата. Таф остана на мястото си. Дани го погледна въпросително, но той му намигна така, както правеше, когато Дани беше малък. Очевидно щеше да присъства на поверителния разговор. Бъкингам, изглежда, нямаше нищо против.

Дани излезе от стаята и затвори вратата след себе си. Двамата войници седяха във вестибюла и пушеха. Дани зае позиция до вратата, откъдето можеше да гледа през прозореца към двора. Децата бяха напуснали местата си край огъня и бяха застанали в редица. Скинър беше на няколко метра от тях и се държеше като някакъв шибан майор. „Тъпанар“, помисли си Дани. При други обстоятелства щеше да му смачка фасона.

Единият от войниците се изправи на крака. Дани стисна демонстративно автомата. Войникът хвърли цигарата си на пода, изгаси я с десния си крак и го изгледа свирепо. Дани също го изгледа свирепо.

Изминаха десет напрегнати секунди.

Другият войник също се изправи на крака. Дани издаде напред брадичката си. Войникът каза нещо на арабски и се усмихна подигравателно, а после отново седна, извади от жилетката си торбичка с тютюн и започна да свива цигара. Правеше се, че не забелязва Дани, който продължаваше да го гледа втренчено. Това напълно устройваше Дани. Двамата войници явно не предполагаха, че той възнамерява да подслушва. Не можеше да си обясни защо Таф остана в стаята. Напрягаше слух и проклинаше наум самонадеяността си, която го беше лишила от възможността да присъства на разговора между Бъкингам и Асу. Макар и трудно, успя да долови приглушения глас на Бъкингам.

Бъкингам звучеше така, сякаш изнасяше реч.

— Няма никакво съмнение, сър, че Сорген ще разбере, че бихте действали по-успешно, ако сте обединени.

— Сорген е глупак — сопна му се Асу.

— Сорген е политик до мозъка на костите си. Познавам го добре…

— Той ми е брат!

— Но не ви е приятел. Преди време двамата с него бяхме много близки. Сигурен съм, че ще мога да го убедя.

Настъпи мълчание. Дани чу стъпки и си представи как Асу крачи из стаята. В този момент с ъгълчето на окото си забеляза раздвижване на двора, където бяха останали само две от момчетата. Скинър им говореше нещо. Едното беше момчето с ампутираната ръка — внукът на Асу. То държеше дълъг около метър предмет с цилиндрична форма. Дани се вгледа по-внимателно в него. Не можеше да повярва на очите си. Беше се убедил, че Скинър е кучи син, но не предполагаше, че е способен да показва на едно дете как се борави с подобно оръжие, и то в затворено пространство.

Еид ал-Фитр е утре вечер — каза Бъкингам. Гласът му беше станал по-настойчив. — На този празник мюсюлманите демонстрират най-силно единството си. Сорген е набожен човек. Той ще приеме маслиненото клонче — най-малкото от уважение към паметта на баща си.

В стаята отново се чуха стъпки. На двора Скинър беше връчил на другото момче гранатомета и му показваше как да го закрепи върху дясното си рамо. Дани присви очи. Дясната ръка на момчето беше опъната върху гранатомета, а дланта му беше върху гранатата. Ако натиснеше спусъка, момчето щеше да се прости с дланта си.

Докато наблюдаваше двора, Дани се опитваше да се съсредоточи върху разговора в стаята.

— Ще уведомя Сорген, че британското правителство е готово да приеме предложението на французите — каза Бъкингам. — Независимо дали става дума за пари, оръжия или каквото и да било друго. Ако нещата се объркат, ще ви бъде осигурено политическо убежище. Сигурен съм, че Сорген ще осъзнае предимствата на обединените ви действия. И след като го убедим, ще можем да направим това, за което говорихме.

— За какво, по дяволите, са говорили? — изсъска Дани.

Слушаше напрегнато, опитвайки се да чуе отговора на Асу, но вниманието му беше раздвоено между разговора в стаята и онова, което се случваше на двора. Беше се появил Хектор. Скинър беше нагласил гранатомета върху рамото на момчето. Хектор разположи другото момче, което беше синът на Башеба с ампутираната ръка, на не повече от метър зад него. Какво се опитваха да направят тези негодници? Пламъкът със сигурност щеше да убие момчето. Дани изпсува тихо, изхвърча от вестибюла и хукна надолу по стълбището.

След няколко секунди вече наближаваше мястото, където Скинър и Хектор провеждаха шибаното си обучение. Двамата бяха отстъпили на няколко метра встрани от момчетата и се хилеха злобно с вид на побойници, осъзнаващи превъзходството си.

— Браво, Абдул! — изкрещя Хектор. — От теб ще излезе страхотен войник! — Избухна в смях. — Когато ти се наложи да стреляш, трябва да застанеш точно така!

Дани все още тичаше, когато момчето с гранатомета се обърна кръгом. Изглеждаше смутено. Очевидно разбираше, че двамата британци му се подиграват, но не знаеше защо. Бледото му лице почервеня. Беше готово да се разплаче. Другото момче също беше смутено.

Дани заобиколи Хектор, избута Скинър настрани, стигна до момчето и свали гранатомета от рамото му. Двете момчета явно нямаха представа какво става. Изтичаха до единия ъгъл на двора, а Дани се обърна към двамата мъже и изкрещя:

— Какво, по дяволите, мислите, че правите?

— Провеждаме обучение — отвърна с равен глас Скинър. Очите му бяха безизразни. — А ти бъди добро момче и се върни при бебето, за което трябва да се грижиш.

— Защо ръката на момчето беше върху гранатата? — Дани се обърна към Хектор. — А ти защо разположи другото момче зад гранатомета?

— Не се впрягай, приятел — отвърна Хектор. — Просто се забавляваме.

— Момчетата не знаят, че се забавлявате. Давате ли си сметка какво ще стане, ако следват инструкциите ви в бойни условия?

Скинър пристъпи към Дани.

— Ще имаме едно арабче без ръка и едно без лице. На кого му пука?

— Това ти прави удоволствие, нали, Скинър? Да убиваш деца?

— Смъртта си е смърт. Казах ти го в един друг разговор.

Дани се приближи към Скинър. Лицата им бяха на разстояние не повече от една длан.

— Ако направиш това още веднъж, ще ти дам възможност да разбереш какво е смъртта.

Скинър не трепна.

— Постарай се да го направиш от първия път, защото няма да получиш втори шанс.

— Няма да ми е нужен втори шанс, приятел.

Дани обърна гръб на Скинър и Хектор и се приближи до двете момчета. Едното продължаваше да стиска гранатомета. Дани му посочи с глава към оръжието. Момчето му го подаде.

— Не бива да заставаш зад него. — Момчетата го погледнаха неразбиращо. Дани вдигна гранатомета, разположи едното от момчетата зад него, размаха пръст и повтори бавно: — Не бива да заставаш зад него. — След като се увери, че децата са схванали думите му, сви пръстите си, а после ги разпери. — Той прави „бум-бум“. Много силно „бум-бум“. Разбираш ли?

Момчето повтори жеста му, усмихна се колебливо и изрече:

— Много силно „бум-бум“.

Дани също се усмихна.

В този момент земята се разтресе и въздухът сякаш се взриви.

17

Над къщата прелетяха самолети.

Ревът на реактивните им двигатели беше толкова силен, че Дани инстинктивно събори момчетата на земята. Секунда след това отново се чу експлозия. Не беше възможно да се разбере каква е мощта на бомбата и къде точно е паднала, но явно не беше далече, защото стените на оградата се разтресоха. Хектор изкрещя: „Шибана въздушна атака!“ и двамата със Скинър се затичаха към единия от Ланд Роувърите. Дани си помисли, че трябва да изведе Бъкингам от къщата. Незабавно. Погледна към момчетата. Те се бяха сгушили в ъгъла и бяха покрили главите си с ръце. Явно усещаха инстинктивно, че трябва да се скрият. Ако стената паднеше, щеше да ги затрупа. Дани се приближи до тях и ги издърпа навътре в двора.

— Стойте далече от стената! — изкрещя той, в момента, в който се чу следващата експлозия.

Вдигна очи. Бомбата беше паднала върху един от блоковете. Трите горни етажа бяха забулени от огромен облак от дим, от който излизаха оранжеви пламъци. Докато тичаше към къщата, лицето му започна да го смъди от праха. Около него се сипеха отломки от разрушената сграда. Затича се още по-бързо и измина последните десет метра, без да бъде наранен сериозно.

На първия етаж цареше пълен хаос. Жените пищяха. Мъжете крещяха. Момчетата изглеждаха най-силно уплашени, но въпреки това бяха станали на крака и стискаха автоматите си. Дани си проправи път през хората и изкачи стълбището.

Таф вече беше извел Асу и Бъкингам във вестибюла. Когато ударната вълна от третата експлозия премина през въздуха, Бъкингам подскочи. Асу го избута и тръгна надолу по стълбището. Бъкингам стоеше до вратата на стаята с ококорени очи.

— Изкарай го навън! — изкрещя Таф.

Таванът на вестибюла се беше пропукал и от него се сипеше ситен прах. Дани хвана Бъкингам за ръката и го повлече по коридора, а после надолу по стълбището. Таф беше плътно зад тях. Първият етаж беше празен, но блудкавата музика продължаваше да звучи в изоставената сграда.

— Дали е изтекла информация за квартирата на Асу? — извика през рамо Дани, без да се обръща назад към Таф.

— Няма как да разберем. Възможно е атаката да е произволна. Тук това се случва непрекъснато. — Погледна към тавана. — Да се махаме.

Дани се обърна към Бъкингам.

— След като излезем навън, ще тръгнем към Ланд Роувъра. Трябва да изчезнем от къщата, преди да са я бомбардирали.

Бъкингам шепнеше тихо:

— Боже мой… Боже мой…

— Размърдай се! — изкрещя му Дани.

Затичаха се по коридора. Входната врата беше на десет метра от тях и беше отворена, но в коридора не се виждаше почти нищо заради облака от прах, който нахлуваше през нея. Дани долови гласа на Асу, който крещеше сърдито. Докато минаваха покрай една от стаите, зърна в отсрещния й ъгъл Башеба и спря. До нея беше клекнал по-малкият й син. Момчето очевидно беше уплашено и се съпротивляваше на майка си, която се опитваше да го изведе навън. По-големият й син също беше в стаята. Момчето погледна умолително към Дани — очевидно двамата с майка му не бяха в състояние да се справят с брат му. Дани се поколеба — трябваше незабавно да изведе Бъкингам от сградата, но в същото време не можеше да обърне гръб на момчето. Кимна му и пристъпи в стаята.

В този миг върху сградата падна бомба.

Изтрещя като гръмотевица. Ударната вълна хвърли Дани на пода и около него се посипаха отломки. Очите му се напълниха с прах. Можеше да разчита единствено на слуха си — от това, което чуваше, разбра, че таванът на стаята се е срутил. Сви се на кълбо и си покри главата с ръце.

Когато шумът престана, вдигна глава. Пред него се стелеше пелена от прах. В далечния край на стаята, през дупката върху тавана, проникваше сноп слънчева светлина — явно външната стена на стаята на горния етаж беше паднала. Дани различи силуетите на Башеба и на по-малкия й син. Другото момче не беше с тях.

Дани се изправи на крака и излезе в коридора. Устата му беше пълна с прах и той кашляше и се задушаваше.

— Бягай оттук и се качвай в Ланд Роувъра! — изкрещя на Бъкингам и се върна обратно в стаята.

Когато стигна на два метра от жената и момчето, видя лицата им. Бяха мръсни, облени в сълзи, измъчени. Жената посочи към пода.

Там лежеше другият й син. Върху него беше паднало парче бетон с големина на футболна топка. Една от стърчащите от отломката ръждиви железни пръчки се беше забила в гърдите му. От раната струеше кръв и върху пода се беше образувала локва. Очите на момчето бяха широко отворени и изпълнени с ужас. Явно не му стигаше въздух, за да пищи, и единствено по лицето му личеше, че изпитва силна болка. В съзнанието на Дани изплува страховитият образ на Джак в реното. В очите на детето видя същата агония, както в неговите очи.

Агония, предхождаща смъртта.

Мислите на Дани бяха прекъснати от пронизителен писък. Башеба скубеше косата си от ужас, вперила поглед в окървавеното тяло на сина си. Смъкна се на колене в локвата от кръв. Отчаяният й вой беше по-смразяващ от трясъка на експлозията и последвалата злокобна тишина. Дани се огледа. Таф и Бъкингам бяха застанали на няколко метра от него. Бъкингам гледаше към раненото момче с непроницаемо лице.

— Бягай оттук и се качвай в Ланд Роувъра! — извика му Дани.

Този път гласът му не прозвуча толкова настоятелно. Не се изненада от факта, че Бъкингам не му обърна внимание.

Дани клекна и огледа по-внимателно момчето. Нямаше съмнение, че краят му наближава. Момчето беше оцеляло след експлозията, но щеше да умре от загуба на кръв. Дори и да имаше наблизо незасегната от бомбардировките болница, лекарите не биха могли да го спасят. Краката и главата му трепереха от болката. Явно обаче беше издръжливо и се бореше със смъртта. В същото време и то, като Джак, сякаш го молеше да сложи край на агонията му.

Този път обаче Дани не беше сам.

Обмисли бързо възможностите, с които разполагаше. Можеше да остави момчето да умре в адски мъки или да му помогне по-бързо да се отърве от тях. Изборът се налагаше от само себе си. Не беше нужно да обяснява какво се кани да направи. Моментът не беше подходящ да обсъжда с когото и да било дали има право да постъпи така. Знаеше много добре, че от гледна точка на военния правилник това е недопустимо. Понякога обаче се налагаше да се създават нови правила. Всеки войник го знаеше.

Свали аптечката от жилетката си и изкрещя на Таф:

— Махни жената оттук. Не бих могъл да направя нищо, докато ми пищи в ухото.

Таф изправи Башеба на крака и я издърпа на няколко метра встрани от мястото, където лежеше синът й.

Дани извади спринцовка с морфин от аптечката. Погледна към черния маркер. По принцип трябваше да изпише с него буквата „М“ върху челото на момчето заедно с дозата и часа на поставянето на инжекцията. В момента обаче нямаше никакъв смисъл да го прави. Без да се колебае, заби иглата в слабото, костеливо бедро на момчето през грубия плат на панталона. Изчака няколко секунди, за да даде възможност на лекарството да подейства. Момчето продължаваше да трепери с ококорени очи.

Хвърли спринцовката, извади нова и я заби в бедрото му. Погледна през рамо. Таф държеше Башеба, която се мъчеше да се отскубне от ръцете му и продължаваше да пищи. Лицето му беше напрегнато. Докато силните му ръце стискаха здраво жената, вниманието му беше насочено изцяло към Дани. Беше наясно каква е целта му и не възнамеряваше да го спира. Дани различи зад Таф прашния силует на Бъкингам, който държеше нещо в ръце.

Умиращото момче простена. Дани извади още една спринцовка.

От нея имаше ефект — явно болката беше започнала да намалява и момчето вече не трепереше толкова силно. Три инжекции. Повече, отколкото си позволяваха да поставят на ранените войници на бойното поле. Но те не бяха достатъчни за онова, което Дани искаше да постигне. В аптечката имаше още една спринцовка. Тя щеше да сложи край на мъките на детето.

— Това е смъртоносна доза, чедо — чу гласа на Таф зад себе си. — Наистина ли знаеш какво правиш?

Таф не се опитваше да го разубеди, а само го предупреждаваше.

— То всеки момент ще умре — отвърна Дани със стиснати зъби, докато се приготвяше да забие иглата. — По този начин само ще облекча…

Не успя да довърши изречението. Башеба вероятно беше разбрала какво си говорят двамата с Таф и това й беше дало сили. Или Таф се беше разсеял. Каквато й да беше причината, жената се отскубна от ръцете на Таф, хвърли се върху Дани, събори го на пода до сина си и изкрещя пронизително:

— Не го убивай! Не го убивай!

Спринцовката изхвърча от ръката на Дани и падна върху купчината отломки. Дани я вдигна. Докато прегръщаше сина си, жената беше извадила неволно желязната пръчка от тялото му. Момчето отвори уста, а бледото му лице се изкриви. Гледката беше ужасяваща. Дани се изправи и заби спринцовката в ръката му. Башеба изпищя отново, когато синът й издиша въздуха, който беше останал в изнемощелите му гърди. Момчето потрепери и се отпусна на пода.

Настъпи тишина. Жената се взираше с невярващи очи в Дани. Дани се обърна и видя Таф и Бъкингам на пет метра от себе си. Лицето на Таф беше безизразно. Бъкингам изглеждаше не по-малко шокиран от Башеба. Дани пъхна спринцовката в джоба си, без да осъзнава какво прави. Жената крещеше яростно на някакъв език, който беше смесица от арабски и английски:

— Ти уби сина ми! Ти си убиец!

Започна да го удря по лицето с юмруците си, които бяха изцапани с кръвта на момчето. Дани я хвана за китките.

— Той така или иначе щеше да умре — опита се да й обясни. — Аз само сложих край на мъките му.

Тя обаче не спираше да пищи и да го удря. Таф се приближи до нея, отмести я настрани и я изведе от стаята. Дани се наведе и вдигна бетонната отломка. Гърдите на момчето изсъскаха. Пръчката се беше закачила за едно от ребрата му и той трябваше да я върне обратно, за да успее да я извади. В този момент чу зловещо проскърцване над главата си — сградата всеки момент щеше да се срути. По-малкото момче беше избягало от стаята след майка си и Таф. Бъкингам стоеше до вратата и гледаше с ужас към Дани.

— Размърдай се! — изкрещя му Дани.

Той излезе от вцепенението си и хукна по коридора. Дани го последва с отпуснатото, окървавено тяло на момчето на ръце.

Излезе на двора и се огледа. Амбразурите бяха изоставени, портата беше отворена широко и обитателите на къщата вече бяха на улицата. Двигателите на Ланд Роувърите бяха включени. Хектор, Скинър и Ди Фрайз не бяха на двора и Дани предположи, че са в колите. Беше напълно възможно сирийските шофьори да са избягали. Асу беше застанал до портата. Гледаше към небето с вдигнат нагоре автомат и крещеше заплашително. Двамата му охранители бяха до него. От израженията върху лицата им личеше, че нямат търпение да се махнат от това място. Дани също погледна към небето. В него нямаше самолети, нито хеликоптери, което не означаваше край на бомбардировките. Помисли си, че този път им се е разминало, но не бива повече да рискуват, задържайки се в района на къщата.

Занесе тялото на момчето до средата на двора и го сложи внимателно на земята. Чак тогава Таф пусна Башеба. Тя се втурна към Дани и отново започна да го удря отчаяно с юмруци.

Асу, който не беше видял Дани, докато изнасяше тялото на момчето, се обърна и се разкрещя на арабски на жената. Жената престана да удря Дани и заговори на свекъра си. Думите изригваха яростно от устата й, а Асу я слушаше и лицето му ставаше все по-мрачно.

Асу тръгна към Дани.

— Вярно ли е това, което тя казва? Убил си Надим? Убил си внука ми?

Дани поклати глава и посочи към сградата.

— Бомбите убиха внука ти. И ако не се махнеш веднага от тук, ще убият и теб. Явно е изтекла информация за квартирата ти.

Асу насочи автомата си към Дани. Не беше обаче достатъчно бърз. Дани завъртя рязко настрани цевта на автомата с лявата си ръка, а с дясната свали пистолета от жилетката си и го приближи до лицето на Асу. Двамата охранители вдигнаха автоматите си и се прицелиха в Дани. Асу придоби увереност, защото онова, което видя Дани, остана скрито за него — Хектор и Скинър бяха слезли безшумно от Ланд Роувърите и бяха готови да стрелят веднага щом се наложеше.

Настъпи напрегнато мълчание.

— Башеба ми каза, че Надим е бил жив — прошепна Асу.

— Всеки момент щеше да умре — отвърна Дани.

— Той убиец! — изкрещя жената. — Той уби сина ми!

Асу се взираше в Дани. Очите му бяха пресметливи. Не изглеждаше опечален от смъртта на внука си. Не искаше обаче да изгуби авторитета си.

— Трябва да накарам войниците си да те разстрелят веднага.

Таф се беше приближил до тях. Без да откъсва очи от Асу, той протегна ръка и отмести внимателно настрани пистолета на Дани. Дани не би позволил на никой друг да го направи.

— Не убивай приятелите си — каза Таф. — Съсредоточи се върху враговете си. Дани е добро момче, а Башеба греши. Аз бях там и видях всичко. Той се опита да му окаже първа помощ. Погледни тялото на внука си и ще разбереш, че не би могъл да оцелее с тази рана.

Асу за първи път обърна очи към мъртвото момче. Гърдите му представляваха кървава каша, от която стърчаха кости.

— Той е прав — намеси се Бъкингам. — Помислете разумно.

Асу наведе глава. Охранителите му свалиха автоматите.

По лицето на Башеба се стичаха сълзи. Тя прошепна нещо на арабски на по-малкия си син, който беше застанал до входната врата на къщата. Момчето тръгна към нея, но изведнъж спря, след като чу сърдития глас на Асу. Очевидно се страхуваше ужасно от дядо си. Башеба осъзна, че няма как да повлияе на сина си, вдигна измъченото си лице към Дани и го изгледа с омраза, каквато той виждаше за първи път. После се обърна към Асу и го попита на английски, сочейки към Дани:

— Ще го накажеш ли?

— Не — отвърна Асу. — Няма да го накажа.

Башеба отново започна да шепне. Погледна умолително сина си, изтича разплакана през двора и излезе на улицата.

Настъпи тишина.

— Тя е глупава жена — изрече най-накрая Асу.

— Смяташ ли, че е достатъчно глупава, за да издаде местонахождението на следващата ти квартира? — попита Таф, който явно си даваше сметка за последствията.

Асу махна с ръка.

— По улиците патрулират мои хора. Те ще я намерят и ще я върнат обратно. — Погледна отново към трупа на внука си, без да даде израз на каквото и да било чувство, и го бутна с крак. — Трябва да бъде погребан преди да се е стъмнило. Войските на правителството ще се появят всеки момент. Да се махнем от това място.

Бъкингам се промуши между Таф и Дани и каза:

— Моите съболезнования.

— Той беше с една ръка и така или иначе не ми вършеше работа.

Дори и думите на Асу да му се бяха сторили непристойни, Бъкингам не го показа с нищо. Замълча, а после попита настоятелно:

— Споразумяхме ли се, сър?

Асу кимна бавно.

— Споразумяхме се. Довечера ще се срещна с командирите си в новата си квартира до централната джамия. Таф знае къде е тя. Ще им обясня всичко.

— Трябва да ни уведомите къде можем да открием Сорген, за да поговорим с него.

Асу извърна очи.

— Не знам със сигурност къде е. Чувам само разни слухове.

— Какви слухове, сър?

— Разбрах, че избягвал града. И той, като мен, държал командирите си на различни места. Живеели на палатки в пустинята на югозапад от Хомс. Така по-лесно се придвижвали, а от въздуха приличали на бедуини.

— А къде е самият Сорген?

— Трябва да тръгнете по шосето за Ал Кузейр. На трийсетия километър ще стигнете до един черен път, който води към хълмовете. Завийте по него. Ако информацията ми е вярна, ще успеете да намерите моя брат.

Произнесе думата „брат“ гневно, сякаш изричаше проклятие. Погледна към Бъкингам и Таф и на Дани му се стори, че тримата си казаха нещо с очи. После Асу се обърна към охранителите си и им изкрещя нещо на арабски. Тримата се отправиха към леката кола, която чакаше на улицата, и се качиха в нея.

Таф погледна към тялото на момчето, а после към Бъкингам и каза:

— Влизай в Ланд Роувъра.

— Ами…

— Влизай, по дяволите!

Бъкингам се подчини. Таф хвана Дани за ръката, дръпна го настрани от колата и каза тихо:

— Ти пое голям риск, чедо. Все още служиш в армията, а току-що уби дете пред очите на един разузнавач.

— Момчето беше…

— Не ме интересува защо го направи. Искам само да те предупредя да се пазиш от това копеле. Човек никога не трябва да вярва на един шибан разузнавач.

— За какво си говорихте в стаята с Асу, след като Бъкингам ме накара да изляза?

За миг Таф сякаш беше готов да му отговори откровено, но после поклати глава.

— Обсъждахме делови въпроси, чедо. Нищо особено. Хайде да изчезваме оттук, преди да сме получили следващата порция бомби.

18

17:00 ч.

— Как така, по дяволите, не си монтирал устройството?

Дани и Бъкингам бяха сами в стаята на втория етаж в квартирата на Таф. Дани надничаше през пролуката между дъските на единия от прозорците. Долу на улицата петима млади мъже се бяха струпали около купчина боклуци. В нея ровеха плъхове, но това не притесняваше мъжете, които разговаряха оживено. Може би правеха планове как да извършат насилие или как да го избегнат. А може би просто се опитваха да измислят как да намерят пари за храна. Във всеки случай не бяха въоръжени, или поне така изглеждаше. Дани се отдръпна от прозореца. Бъкингам стоеше в средата на стаята със скръстени ръце. Лицето му беше мръсно. Маниерите му въобще не бяха толкова изискани, колкото в началото, когато Дани се запозна с него.

— Попитах те как така не си монтирал…

— Ръцете ми бяха заети. Надявам се, че си забелязал.

— Да, забелязах. Забелязах, че всичко щеше да отиде по дяволите заради някакво момче, което така или иначе щеше да умре.

— Ще се опитам да си спомня думите ти, когато имаш нужда от помощта ми.

— Представям си как ще ми помогнеш.

— Все още си жив, нали?

— Да — отвърна гневно Бъкингам. — За разлика от Джак и…

— Давай, приятел, изплюй камъчето.

За момент Дани си помисли, че Бъкингам ще го обвини за смъртта на партньорите му. Той обаче явно размисли. Или може би появата на Таф в коридора го накара да се откаже. Бъкингам внимаваше много с хората на Сондърс. Дълбоко в себе си Дани беше склонен да го оправдае.

Фигурата на Таф изпълни рамката на вратата.

— Всичко наред ли е? — попита тактично той.

— О, да — отвърна Бъкингам. — Според мен нещата вървят като по вода, нали, Блек?

— Така ли е, Дани? — попита Таф.

— По-добре не би могло да бъде. Кога ще отидем при Сорген?

— Утре сутринта.

— Защо чак тогава? Искам да приключа колкото е възможно по-бързо с тази работа.

— Няма друг начин, чедо. През нощта се излагаме на опасност да ни спрат войници на правителството. Или още по-лошо, да ни проследят. Затова ще изчакаме до сутринта.

— Във всеки случай — намеси се Бъкингам, — Еид ал-Фитр е утре. С настъпването на празника Сорген ще бъде по-благосклонен към нашето предложение.

— Значи ще продължим да киснем тук и да чакаме някой „МиГ“ да изсипе бомбите си върху нас?

— Спокойно, чедо, тази част на града е безопасна.

— Така мислеше и Асу за онази част на града.

— Да, но аз съм по-умен от Асу. Защо не слезете долу? Ди Фрайз готви някакъв холандски специалитет, който едва ли ще става за ядене, но поне ще си уплътним времето, докато се стъмни. Таф им кимна и излезе от стаята.

03:20 ч.

Беше невъзможно да се спи на фона на експлозиите в далечината. Таф беше прав: самолетите заобикаляха тази част на града. Никой обаче не знаеше къде точно ще паднат бомбите. Докато лежеше на твърдия под в мрака, Дани виждаше как тялото на Бъкингам потрепва при всеки взрив. Той самият също беше страшно напрегнат. Въобще не смяташе, че квартирата е сигурна. Решенията обаче вземаше Таф, който не беше длъжен да се придържа към инструкциите на Полка. Вече не. А двамата с Бъкингам трябваше да се съобразяват с тях.

Бъкингам се изправи до седнало положение, след като трясъкът от една много силна експлозия ги оглуши. Изпсува тихо и отново легна. Дани стана от дюшека.

— Къде отиваш? — прошепна нервно Бъкингам.

— Да се изпикая. Ако искаш, ела и ти. Само не очаквай от мен да те държа за ръка, както е правила бавачката ти.

На Дани не му се пикаеше, но подскачането на Бъкингам го вбесяваше и той изпитваше нужда да се поразходи. Излезе безшумно от стаята и тръгна по коридора. Вратата на съседната стая беше отворена. Генераторът продължаваше да бръмчи. Различи очертанията на картечницата до прозореца и на дюшеците върху пода. Взря се, но не успя да види хората върху тях. Зачуди се дали Таф е там. Може би стоеше на пост на двора. Реши да провери.

Дворът беше тих. Имаше пълнолуние. Огънят, който Ди Фрайз беше запалил, за да изпече мазните късове месо — може би беше камилско? — все още тлееше до лявата стена на оградата. Колите бяха паркирани една зад друга с предниците си към портата. А зад тях, до самата порта, на светлината на луната се открояваха две човешки фигури. Дани не можеше да види лицата им, но по силуетите разбра, че са Скинър и Хектор. Автоматите им бяха преметнати на гърдите им. Скинър държеше нещо в ръце.

Дани инстинктивно се отдръпна назад в коридора. Не искаше двамата мъже да го видят, а и от начина, по който бяха застанали, разбра, че те също се опитват да останат незабелязани. Хектор надзърна през рамо, а после отключи внимателно портата. Отвори я и двамата излязоха през нея, а после я затвори безшумно.

Нещо не беше наред. Накъде бяха тръгнали? И защо толкова потайно?

Дани понечи да се върне обратно в стаята, но се отказа. След като Таф беше в къщата, нямаше причини да се притеснява за Бъкингам. Изпита силно безпокойство. Какво бяха намислили тези двамата? Нещо, за което Таф не биваше да знае? Имаше само един начин да разбере. Посегна към жилетката, която не беше свалял, откакто бяха пристигнали в Сирия. Пистолетът му беше на мястото си.

Промъкна се покрай оградата, скрит в сянката й. Излезе на улицата и се облегна на портата. От север се приближаваше хеликоптер. След двайсет секунди той прелетя над главата му, а прожекторът му освети двора и улицата. После зави на запад и шумът от двигателите му заглъхна. Дани си пое облекчено въздух.

Улицата беше пуста. На лунната светлина очертанията на бетонните сгради приличаха на призраци и изглеждаха зловещо. Забеляза на трийсет метра пред себе си Скинър и Хектор, които завиха вляво, и се затича. Беше свикнал да се придвижва незабелязано в шубраците, без да вдига шум, ето защо улицата не представляваше никакъв проблем за него. Когато стигна до ъгъла на улицата, по която бяха завили Хектор и Скинър, спря и се огледа. Двамата мъже крачеха спокойно по нея като хора, на които не им пука, че някой може да ги преследва. Ако не съществуваха следите от разрухата на войната — двата изгорели автомобила и зеещите дупки по стените на сградите, човек можеше да си помисли, че се прибират от някоя кръчма. Макар че в подобни случаи хората обикновено не носеха автомати.

Дани вървеше на трийсет метра след тях — разстоянието беше достатъчно, за да не могат да го познаят, ако се обърнат и го видят. Какво ли бяха намислили? Какви развлечения би могъл да им предложи този съсипан град? Може би проститутки. Изглеждаше малко вероятно. Едва ли биха се осмелили да отидат в някой смърдящ бардак с долнопробни проститутки, задоволяващи нуждите както на войниците на правителството, така и на бунтовниците. По-скоро се канеха да извършат нещо тайно от Таф.

Дани наблюдаваше внимателно сградите, покрай които минаваше, и ги запечатваше в ума си — малка джамия с охлузена мазилка по минаретата, училище с изрисувани слонове и зебри по оградата. Най-накрая Хектор и Скинър завиха отново. От ъгъла Дани успя да види, че улицата не е засегната тежко от бомбите. Тя също беше пуста и миришеше на гниещи боклуци. Двуетажните сгради от двете й страни изглеждаха нови и сравнително запазени. Двамата мъже спряха пред една от тях.

Когато се обърнаха към сградата, Дани успя да различи клещите в ръцете на Скинър. Хектор наблюдаваше улицата, а Скинър се приближи до входа на сградата. След няколко секунди нещо издрънча. Скинър се наведе и по звука, който последва, Дани разбра, че е вдигнал решетката върху вратата. Двамата мъже отново се огледаха. Чу се звън от счупено стъкло и Хектор и Скинър влязоха в сградата.

Дани изчака четирийсет и пет секунди, извади пистолета от кобура на жилетката си, зареди го и тръгна по улицата. Изведнъж в небето се появи самолет и се чу силен трясък. Дани се залепи за стената на една от сградите, но тъй като не последва друга експлозия, реши, че това е трасираш огън, предназначен за сплашване на населението, макар и от него да нямаше никакъв смисъл, защото хората така или иначе вече бяха достатъчно уплашени.

Застана срещу сградата, в която бяха влезли Хектор и Скинър. Макар и да не беше в състояние да прочете арабския надпис, от нарисувания под него самун хляб разбра, че магазинът е хлебарница. На земята пред него лежеше срязан катинар. Решетката беше вдигната. Стъклената врата беше строшена.

Магазинът беше заключен отвън, което означаваше, че в него няма никой или че има и друг вход. За миг Дани се замисли дали да не провери, но реши да остане на мястото си. И да продължи да наблюдава. Беше обучен да действа мигновено, когато ситуацията го налага, но знаеше от опит, че понякога е по-добре да се изчака. Спомни си случката в Северна Ирландия, за която му беше разказал Таф. Беше убеден, че няма да спечели нищо, ако действа прибързано.

Измина една минута. Сградата беше тъмна и тиха. Ако не беше видял Хектор и Скинър да влизат, нямаше да разбере, че те са в нея. В този момент забеляза светлина — идваше от прозореца на горния етаж. Светлината беше неясна и насочена. И се движеше. Някой светеше с фенерче. Докато наблюдаваше, Дани изведнъж осъзна с какви намерения Хектор и Скинър са нахлули в сградата. Отново си спомни какво му беше казал Сондърс в уютния си кабинет на Сейнт Джеймс скуеър. „Винаги има начин да се изкарат допълнително пари, докато човек е там.“ Спомни си също така, че само няколко часа преди това тези копелета брояха дебела пачка банкноти. Как ли бяха намерили толкова много пари в този град с надупчени от куршумите стени? Не беше състрадателен — няколко месеца в хангара на Полка в Херефорд му бяха достатъчни, за да се излекува от това чувство, но да се краде от тези нещастници, чиито домове бяха подложени на бомбардировки от собственото им правителство, му се стори престъпно.

На Хектор и Скинър им беше нужно повече време, за да претършуват хлебарница, отколкото Дани очакваше. Петнайсет минути, а може би двайсет. Останаха много по-дълго на втория етаж, отколкото на първия — вероятно се надяваха, че там ще намерят повече пари. Светлината на фенерчето непрекъснато се местеше. Най-накрая тя изгасна и след около минута Хектор и Скинър излязоха на улицата.

Парите бяха в ръката на Хектор — пачката, която той стискаше, беше тънка. Върху лицето му беше изписано разочарование.

— Едва ли си струваше да го правим за толкова малко пари, по дяволите — изръмжа той. — По-добре да бях останал в квартирата и да си бях направил няколко чекии.

Скинър сви рамене. Гледаше по-свирепо от всякога.

Хектор тъпчеше банкнотите в един от джобовете на жилетката си, когато Дани излезе от сянката. Държеше с дясната си ръка пистолета — беше го подпрял върху лявата си ръка, която беше вдигната на нивото на очите му. Хектор и Скинър доловиха по-скоро движението, отколкото шума, и се завъртяха рязко. Посегнаха към автоматите си, но бяха достатъчно опитни войници, за да разберат, че са закъснели, и отпуснаха ръце, взирайки се пред себе си.

Разстоянието между Дани и двамата мъже беше не повече от шест-седем метра. Дани тръгна напред.

— Май че крадете, а, приятели? Какво става? Таф не ви ли плаща добре?

По лицата на двамата се изписа отвращение, примесено с облекчение.

— Върви на майната си, хлапак! — изсъска Скинър. Обърна се към Хектор. — Да тръгваме.

— Ако направиш дори и една крачка, Скинър, ще те очистя, без да ми мигне окото.

Скинър се скова, а после изгледа злобно Дани.

— Сега тримата ще влезем в магазина и вие ще ми разкажете какво сте правили в него.

Скинър присви очи.

— Не си познал.

— Вече те предупредих, Скинър. Едва ли някой ще пролива сълзи за теб, докато гниеш в канавката. С удоволствие ще направя услуга на света, като ти пусна един куршум в черепа.

Скинър се усмихна презрително и тръгна към Дани.

— Майната ти! — изсъска и спря на половин метър от дулото на пистолета му. — Ти си глупав. Дори и Таф смята така. Но не чак толкова.

Дани стоеше неподвижно с насочен към челото на Скинър пистолет. Някъде в далечината падна бомба.

— Какво става, хлапак? — продължи с предизвикателен тон Скинър. — Показалецът ти като че ли не те слуша? Или те хвана шубето, че чичо Таф ще ти се скара, когато се прибереш у дома? — Усмивката му беше станала още по-гадна. — Вие от Полка се мислите за голяма работа. Но не бихте издържали в Легиона и две седмици.

За първи път Дани видя Скинър да се усмихва тъжно. Видя и още нещо. Над лявата му вежда имаше някакво петно. Кръв? Нямаше рана. Значи кръвта беше на друг човек.

Погледна към хлебарницата и в гърдите му се надигна отвращение, а после отново обърна очи към Скинър и извика:

— Изчезвай! — С крайчето на окото си зърна Хектор, който също се хилеше гадно. — И ти.

Наклонил подигравателно глава, Скинър се обърна и тръгна. Започна да си подсвирква. Свиреше фалшиво, но Дани разпозна приспивната песничка, чиито думи помнеше много добре. Подигравката беше ясна. Скинър беше прав. Дани не би могъл да натисне спусъка. Колкото и да му беше противен, двамата в момента бяха от една и съща страна, макар че Дани не знаеше коя е тя. Не свали обаче пистолета, след като Хектор и Скинър тръгнаха обратно по улицата, без да се обръщат назад, и свиха зад ъгъла.

Пресече улицата и влезе в сградата. Както предполагаше, на първия етаж не се забелязваха никакви следи от грабежа. В помещението имаше тезгях и няколко лавици на стената. През вратата в задния му край се излизаше на стълбище, което завиваше надясно. Дани затаи дъх и се ослуша. Тишина.

Тръгна по паянтовите дървени стъпала. Беше невъзможно да стъпва върху тях, без да вдига шум. Спря по средата на стълбището и отново се ослуша.

Нищо.

Свали фенерчето от жилетката си и го вдигна до главата си, за да може да осветява едновременно пистолета и стъпалата. Вратата на стаята на площадката беше наполовина отворена. Дани продължи да се изкачва. Ритна леко вратата и насочи фенерчето към вътрешността на стаята.

Едва се сдържа да не повърне.

Стаята беше около десет квадратни метра и заемаше целия втори етаж на сградата. Вдясно от себе си видя прозореца, през който беше наблюдавал лъча на фенерчето, докато Скинър и Хектор се движеха в нея. Освети средата на стаята. Беше очевидно, че е служила като всекидневна и спалня на семейството. Двамата родители и двете деца бяха мъртви.

Ако съдеше по лицата на децата, човек би помислил, че спят. Телата им обаче носеха белезите на ужасяващата им смърт. Те лежаха в двойното легло, а чаршафът, с който бяха завити, до такава степен беше подгизнал от кръв, че от края му върху пода падаха гъсти съсиреци. Беше невероятно, че от тези телца е изтекло такова голямо количество кръв. Върху чаршафа имаше две дупки, пробити с нож. Дани си помисли, че вероятно са били убити в съня си. Изглеждаха така, сякаш не бяха усетили нищо от последните няколко секунди от живота си. В началото Дани не можа да разбере дали са две момченца, две момиченца или момченце и момиченце. После забеляза, че в косата на едното има шнола. Евтина, метална, боядисана в розово.

Бащата лежеше гол на пода. Беше дебел мъж с разлят, като желе, корем. Гърдите му бяха омазани с кръвта от зеещата в гърлото му рана. Кръвта беше спряла да тече, но локвата, която приличаше на страховит червен ореол около главата му, продължаваше да се разлива настрани. Докато го осветяваше с фенерчето, на Дани му се стори, че зърна срязаната лъскава трахея. Очите му бяха отворени, а устата му беше изкривена в застинала гримаса.

Дани обаче беше потресен най-силно от състоянието, в което беше майката. Беше виждал всякакви мъртъвци. Не помнеше броя им и отдавна не се впечатляваше от начина, по който изглеждаха. И все пак му се искаше никога да не беше ставал свидетел на тази гледка.

Жената беше в напреднала бременност. Лежеше гола върху другото двойно легло. Издутият й корем беше разпран. Разрезът започваше от окосмената част на половите й органи, минаваше през пъпа и стигаше до вдлъбнатината между набъбналите й гърди. От двете му страни се беше събрало огромно количество кръв. В продължение може би на двайсет секунди Дани не можеше да откъсне очи от потрепващата плът. После коремът на жената се отпусна. Последният член от семейството, който още не се беше появил на този свят, беше издъхнал.

Отвратен, Дани изключи фенерчето и остана няколко минути в тъмната стая. Представи си как Хектор брои алчно смачканите банкноти. „Едва ли си струваше да го правим за толкова малко пари, по дяволите“, беше казал.

Дани се зачуди според Хектор за колко пари си е струвало да го направят. За сто долара? За хиляда? Каква ли би могла да бъде цената на смъртта на членовете на това невинно семейство, която напомняше на средновековна екзекуция?

С какви хора се беше заобиколил Таф? Старият му приятел трябваше да научи истината. Да си даде сметка за какво става въпрос.

И то веднага.

След петнайсет минути Дани се върна в квартирата на Таф. По обратния път се криеше в сенките по-скоро по навик, отколкото по необходимост. Следваше внимателно ориентирите и се опитваше да прогони от съзнанието си ужасяващата гледка, която представляваше мъртвото семейство. Но не му се отдаваше.

Когато зави по улицата, на която се намираше квартирата, видя, че дворът е осветен. Приближавайки се към къщата, чу шум от запален двигател. Погледна си часовника: 04:39. Вероятно мъжете се приготвяха да тръгват. Портата беше заключена. Почука с юмрук върху нея и изчака петнайсет минути.

— Кой е? — извика едно от момчетата.

— Кажи на Таф, че е Дани.

След около петнайсет секунди портата се отвори. Показа се Таф. Беше бесен.

— Къде, по дяволите, беше? Бъкингам е страшно ядосан и то не без основание.

— Трябва да поговорим — отвърна Дани и пристъпи в двора.

— Адски си прав, че трябва да поговорим — сопна му се Таф.

Дръпна портата и я заключи. Дани се огледа. Двигателят на единия от Ланд Роувърите беше запален. Зад волана седеше Скинър и бавно ускоряваше оборотите му. Предните му фарове светеха точно в очите на Дани и той виждаше само главата на Скинър. Капакът на двигателя на другия Ланд Роувър беше вдигнат. Хектор се показа иззад него и без да обръща внимание на Дани, започна да налива масло в двигателя.

— Имаш проблем — каза Дани на Таф. — Всъщност имаш два проблема. — Посочи първо към Хектор, а после към Скинър. — Един, два.

В момента, в който Дани проговори, Скинър изключи двигателя. Фаровете изгаснаха и пред очите на Дани затанцуваха цветни петна. Вратата на Ланд Роувъра се захлопна. Скинър се приближаваше към тях. Хектор вървеше след него. Застанал с гръб към портата, Дани се оказа заобиколен от три страни. Пред него беше Таф, отляво Хектор, а отдясно Скинър.

— Какво става? — попита Таф.

— Трябва да отправиш въпроса си към Скинър — отвърна Дани. И след като Скинър не отговори, продължи: — Твоите хора се поразходиха малко.

Таф се отпусна.

— Те са големи момчета, чедо. Аз им позволявам да излизат след полунощ.

— Но не и за да нахлуват в къщите на хората и да крадат.

Това, което последва, изуми Дани. Таф сбърчи чело, но на устните му се появи усмивка. Погледна първо към Хектор, а после към Скинър и попита:

— Вярно ли е?

Скинър пристъпи напред.

— Нали знаеш какъв е проблемът, когато човек си има работа с хлапаци? Трябва да понася тъпотиите им. Сега ще ти разкаже, че сме убили едно семейство и сме откраднали парите му.

Таф продължаваше да се усмихва.

— Така ли, чедо?

— Хората бяха заклани. Те не си дават сметка какво правят, Таф. И двамата. Трябва да ги поставиш на мястото им, защото са опасни.

— Чухте ли, приятели? Вие сте опасни.

— Видях какво направиха…

Дани не успя да довърши изречението си, защото Хектор го прекъсна.

— На няколко пресечки оттук има хлебарница. Едно от момчетата в къщата на Асу ни каза, че собствениците му са били убити от войниците. Подобни неща се случват непрекъснато, нали? Отидохме да видим какво е станало. Хубаво ги бяха наредили. Бяха ги заклали и бяха взели всичко, което е било ценно. Открихме само няколко банкноти, скрити под дюшека. Вече нямаше как да ги похарчат, пък и някой друг така или иначе щеше да ги намери.

— Той лъже — каза Дани. — Видях труповете, те…

— Хайде, приятели — обърна се Таф към Хектор и Скинър, — време е да се приготвяте. Тръгваме след десет минути. Двамата с Дани ще се разберем.

— Добре — отвърна Хектор. — И без това трябва да ида да се изтропам.

Обърна се и тръгна към къщата. Скинър изгледа победоносно Дани, а после се качи обратно в колата. След като двигателят на Ланд Роувъра забръмча, Таф дръпна Дани навътре в двора и каза:

— Трябва да бъдеш предпазлив, чедо. Хектор и Скинър са добри войници, но ти не трябва да ги дразниш.

— Те не са никакви войници — сопна му се Дани. — Това, което направиха…

— Това, което са направили, е напълно нормално, чедо — отвърна Таф с тон, който не търпеше възражение. — Двамата не са дошли тук, защото си падат по арабките. Дошли са заради парите. Те са наемници, по дяволите, и аз не съм чувал за наемник, който да не се е опитал да изкара нещо допълнително, щом му се отдаде такава възможност.

— Убивайки невинни хора?

Таф поклати глава.

— Те не са убили никого, Дани. Не чу ли какво каза Хектор? Нима мислиш, че подобни зверства са рядкост в тази страна? Те се срещат на всяка крачка. Защо според теб твоите началници помагат на бунтовниците? Защото смятат, че Асу е някакъв шибан Свети Франциск от Асизи? Или защото е най-добрият от лошите? Правителствените сили правят каквото си искат. Никой не може да ги спре. Разстрелът на някакъв собственик на хлебарница и семейството му е едно от най-дребните им безчинства…

— Използвали са ножове.

— Какво?

— Хората не бяха застреляни, а заклани. И то съвсем наскоро.

— Дани! — тонът на Таф беше остър. Почти като на учител. Или като на ядосан баща. Протегна ръка и посочи към града. — Намираш се във военна зона. Би следвало да си наясно кои са приятелите ти.

Двамата се гледаха втренчено.

— Очаквах повече от теб, момче — продължи Таф. — Започваш да си изпускаш нервите. Привиждат ти се разни неща. Ако смяташ, че не издържаш повече, знаеш какво трябва да направиш.

Обърна се, стигна до колите и започна да си говори със Скинър и Ди Фрайз. Дани ги наблюдава известно време, а после се втурна към къщата. Спря пред вратата, която водеше към изгорялата й част. Пое си дълбоко въздух, опитвайки се да се успокои. Да си проясни главата. Дали Таф беше прав? Дали не беше започнал да се побърква? Беше чувал подобни истории. Може би загубата на тримата му партньори му се беше отразила по-зле, отколкото предполагаше. Беше чувал за войници от Полка, които са превъртали по време на операция. Отново се сети за хлебарницата и стомахът му се сви. Наистина ли беше видял жестоката сцена, или просто си въобразяваше? Вероятно обяснението на Хектор беше правдоподобно. В крайна сметка да задигнеш шепа банкноти и да заколиш едно цяло семейство бяха две съвсем различни неща. Познаваше войници в Херефорд, които не биха се поколебали да извършат подобна кражба. Това обаче не ги превръщаше в чудовища. При спомена за бременната жена обаче стомахът му отново се сви. Нямаше никакво съмнение, че смъртта на онези хора беше настъпила съвсем скоро. Таф беше сляп. И голям инат. Никога не би повярвал на Дани, че Скинър и Хектор са психопати. Какво би могъл да направи? Как би могъл да го убеди? Какви доказателства би могъл да му даде, за да бъде сигурен, че Таф няма да ги отхвърли?

Идеята му хрумна изведнъж. Бръкна в джоба си и извади малкото магнитно устройство, което Бъкингам му беше дал, за да го монтира на автомата на Асу. Премята го в пръстите си в продължение на няколко секунди, вдигнал поглед към стълбището, а после се обърна назад, за да се увери, че зад него няма никой.

Тръгна нагоре по стъпалата.

Когато стигна до последното стъпало, спря и се ослуша. От мръсната тоалетна се чуваше звукът от напъните на Хектор. Дани стигна до стаята с генератора. Както обикновено автоматът на Хектор беше подпрян на облегалката на фотьойла. Наведе се и приближи устройството към цевта на автомата. Магнитът залепна веднага.

Трябваше да побърза. Хектор можеше да се върне всеки момент. Пълнителят на автомата беше зареден с 5,56-милиметрови патрони. Дани ги извади и ги подреди върху фотьойла, а после махна капачето на пълнителя. Показа се пружината, която придвижваше патроните. Огледа стаята. Нужно му беше нещо, с което да повдигне пружината. Извади ножа, който му беше подарил Таф, и издялка една треска от рамката на прозореца. Дори и някой да забележеше, едва ли би се досетил за причината, поради която е било издълбано дървото. Пъхна треската в пълнителя и повдигна пружината на около сантиметър. После вкара внимателно устройството под нея и върна капачето на мястото му.

В този момент чу шума от водата в тоалетната. Вдигна патроните от фотьойла и започна да ги пъха в пълнителя. След като го зареди, прибра в джоба си петте патрона, които бяха останали заради намалената му вместимост. Вратата на тоалетната изхлопа.

По коридора се чуха стъпки.

Дани постави пълнителя в отвора.

— Какво, по дяволите, правиш?

Хектор беше застанал на прага. Погледна първо към Дани, а после към автомата.

— Търся те — отвърна Дани. Вдигна автомата и го подаде на Хектор, който го пое предпазливо, без да мърда от вратата.

— Ако не беше Таф — прошепна Хектор, — щях веднага да те очистя. Или щях да оставя Скинър да го направи. Той би изпитал страхотен кеф.

— Нищо не ви пречи да ми отмъкнете междувременно портфейла — отвърна Дани. — Или може би — как го каза? — може би не си струва да го правите за толкова малко пари.

Двамата стояха един срещу друг и се гледаха в очите.

— Пусни ме да мина — каза Дани.

От лицето на Хектор се излъчваше омраза, но той отстъпи встрани. Дани го изчака да започне да слиза по стълбите и продължи по коридора до стаята, в която беше Бъкингам. Бъкингам го чакаше, кипящ от гняв.

— Къде, по дяволите…

— Млъкни, приятел — прекъсна го Дани, хвана го за ръката и го избута от стаята. — Предстои ни важна среща и аз въобще не съм в настроение за каквито и да било разправии.

19

Клара нямаше представа къде се намира.

Войниците, които я спасиха от импровизирания затвор, не бяха толкова жестоки, колкото онези, които я бяха вкарали в него. Сложиха й превръзка на очите, извиха й ръцете на гърба и ги омотаха с тиксо. Клара успя да запази самообладание, докато я качваха във вана, но когато вратата му се захлопна и той потегли, я обзе паника. Пищеше пронизително и гърлото й се беше продрало. Някой натъпка парцал в устата й. Повдигаше й се, но не можеше да направи нищо друго, освен да се мъчи да не повърне и да не се задуши.

След като пътуваха може би малко повече от един час, колата спря. Вратата й отново се захлопна и тя чу гласове и стъпки. Оставиха я сама още един час. Беше скована от страх, но дори и да можеше да се движи, не знаеше какво да направи.

Когато вратата се отвори отново, две силни ръце я издърпаха и я влачиха в продължение на около петдесет крачки. Опита се да се ориентира по звуците и миризмата на въздуха. Тук беше доста по-тихо и вонята на прах, гниещи боклуци и изпражнения беше заменена с някаква миризма, която не успя да разпознае. Препъна се няколко пъти, но ръцете я задържаха да не падне. Стана й по-топло и усети мирис на спарен брезент.

Мъжът, който я водеше, каза нещо на арабски. Този, който му отговори, беше с дълбок, звучен глас. Явно по негова заповед превръзката беше свалена от очите й. Тя примигна няколко пъти от светлината и се огледа.

Намираше се в палатка, но тя беше доста по-различна от палатките, в които едва издържаше по време на ваканциите в детството си. Беше много по-голяма, кръгла, с диаметър от около двайсет и пет метра. Покривът й беше подпрян в средата с висока пет-шест метра колона и се спускаше надолу на дипли. Брезентът беше с пясъчен цвят и изглеждаше много здрав. В палатката имаше няколко маси с карти, радиостанции, автомати, кутии с муниции, два сандъка с червен кръст върху тях, които Клара забеляза веднага.

И мъже. Бяха шестима, като се изключеше този, който я беше въвел в палатката. Петима от тях почти не се различаваха един от друг: носеха камуфлажни панталони, тениски в цвят каки и черни куфии. Разглеждаха картите, говореха по радиостанциите и с нищо не показаха, че са забелязали присъствието й. Шестият — огромен мъж, облечен с бял дишдаш с бродерия по кантовете — се изправи на крака. Кожата му беше тъмна, а буйната му коса — съвсем бяла. Когато стигна до средата на палатката, поглади гъстите си мустаци, които също бяха бели. Малките му кафяви очи светеха. Погледна към Клара, протегна ръце и изрече на безупречен английски:

— Добре дошла в нашия дом. Той не е нищо особено, а и във всеки един момент може да ни се наложи да го преместим някъде другаде. Във всеки случай това не ни пречи да те приемем в него.

— Благодаря ви — прошепна Клара, смутена от любезността му и недоверчива по отношение на искреността му.

— Казвам се Сорген. — Мъжът се удари театрално по челото. — Моля ви да ми простите. — Щракна с пръсти и каза нещо на арабски. Мъжът, който беше довел Клара, извади от джоба си нож, отвори го и острието му проблесна. Клара отстъпи назад, но той я хвана за ръката. Тя отвори уста, за да изпищи, но в този момент мъжът сряза белезниците и освободи китките й.

— Отлично! — възкликна Сорген. — С кого имам честта да разговарям?

В първия момент Клара реши, че трябва да го излъже, но беше твърде уморена, за да измисли нещо, затова измърмори истинското си име.

— И какво те води в нашата бедна, разединена страна, мис Клара?

Гласът на Сорген прозвуча приятелски, но очите му я изследваха.

— Аз съм лекар от организацията „Лекари без граница“. Загубих приятеля си… Убиха го… Опитах се да се върна при колегите си…

Стори й се странно, че беше споменала за смъртта на Брадли, без да се разплаче. Дали вече беше претръпнала?

— Лекар? — Сорген изглеждаше впечатлен. — Тук лекарите са като диамантите. В наши дни се пада по един на петдесет хиляди души. — Кимна, за да наблегне на думите си. — Ето докъде ни доведе нашето правителство. Лекарите не достигат, особено сега, когато страната ни е в състояние на гражданска война.

— Това беше причината да дойдем тук — прошепна Клара и очите й се напълниха със сълзи.

— Каза, че си се опитала да се върнеш при колегите си. Къде са те?

— В един лагер в източната част на Хомс. — Сорген кимна, но Клара усети, че се колебае дали да повярва на думите й. — Трудно ми е да ви обясня точно къде се намира.

Сорген вдигна ръка. Явно беше взел решение.

— Не се притеснявай. Ние ще го открием. Ти, разбира се, си свободна. Можеш да се върнеш в лагера. Ще накарам един от войниците си да те придружи. Нали няма да се обидиш, ако си с превръзка на очите? Заради собствената ми сигурност. Ние непрекъснато сменяме местоположението на лагера си, а хората на режима страшно много искат да разберат къде е. Не биха могли да изтръгнат с мъчения от вас онова, което не знаете.

— С мъчения? Защо?

Сорген се усмихна тъжно и отвърна тихо:

— В Дамаск, мис Клара, има места, които млада жена като теб никога не би искала да види. Както вече казах, ти си свободна. Но тук има ранени мъже, жени и деца, а моите хора са бойци, а не лекари. Дали бих могъл да те помоля да ги прегледаш?

Клара никога не беше отказвала да окаже помощ на когото и да било. Това не беше в природата й. В случая обаче се чувстваше раздвоена. Мислеше единствено за своята безопасност. На това място и сред тези хора се чувстваше застрашена. Трябваше поне веднъж да помисли за себе си.

Беше готова да помоли да я отведат, но когато се замисли, се отказа. Нима беше готова да се качи със завързани очи в непозната кола с непознат мъж? Нима можеше да се довери на тези хора? Отново я обзе познатото, изгарящо я отвътре, чувство на тревога. Осъзна, че е кимнала в съгласие и вече излиза от палатката, придружена от огромния, учудващо приветлив мъж.

Намираха се сред пустинята. Пясъкът беше твърд и спечен, а местността беше прорязана от цепнатини и скали и нямаше нищо общо с пейзажите от филма „Лорънс Арабски“, които помнеше от детството си. Палатката беше опъната до една висока около петнайсет метра пясъчна скала. Слънцето беше започнало да залязва и скалата хвърляше сянка върху нея. Палатката беше обърната на изток. От нея тръгваше път, който се губеше след около два километра зад билото на малък хълм. Клара се взря в пътя, чудейки се дали би тръгнала сама по него.

На около десет метра от палатката в полукръг бяха налягали по корем въоръжени мъже с готови за стрелба автомати и оглеждаха местността. Клара забеляза, че дрехите и шапките им са със същия цвят като на палатката и се сливат с околния пейзаж. Паркираните наблизо четири камиона бяха в камуфлажна окраска. Два от тях бяха открити. Единият беше със сателитна антена, чиито кабели водеха към палатката. В другия имаше голяма картечница. Клара не разбираше нищо от оръжия, но насоченото й към небето дуло я накара да потрепери, спомняйки си бомбардировките в Хомс. В един ров на пет метра пред себе си забеляза тлеещ огън. Някакъв мъж го засипваше с пясък.

— През деня си позволяваме да палим огън — обясни й Сорген, — но през нощта той трябва да бъде загасен.

— Защо? — попита Клара.

— За да не се вижда от въздуха.

Клара кимна.

Вдясно от кръглата палатка имаше друга, два пъти по-малка, оборудвана като полева болница. Спартански. С тънки дюшеци върху пода и фенер с червен филтър. Сорген й обясни, че фенерът се използва през нощта и то само в краен случай. Паркираният пред входа на палатката военен джип служеше като аптека, но в него имаше само два пакета марли, кутия с обезболяващи лекарства и няколко стерилни тампона. Санитарните материали и медикаментите бяха твърде недостатъчни за четирите жени с рани от шрапнели, двамата мъже с гнойни огнестрелни рани и момченцето, което беше с висока температура и бълнуваше. Нямаше антибиотици, нито банки с физиологичен разтвор. Водата за пиене беше в един голям пластмасов бидон. Само една четвърт от него беше пълна.

Вече втора нощ Клара се опитваше да помага на хората в палатката. Не беше обаче в състояние да направи нищо друго, освен да облекчава болките и да почиства раните им. Нощите й се сториха безкрайно дълги. Почти не смееше да използва фенера, за да не бъде забелязан от въздуха, както се беше изразил Сорген. Не смееше и да излезе от палатката, освен когато й се налагаше да използва тоалетната. Тя представляваше дупка в земята и кофа с пясък, с която засипваха урината и изпражненията. През първия ден й донесоха храна преди и след залез-слънце. Макар че храната беше безвкусна, тя я изгълта лакомо. В периодите между неспокойния си сън и грижите за болните, Клара седеше в мрака и се чудеше какви са тези хора, сред които е попаднала. Очевидно не бяха на страната на режима. Предположи, че Сорген е водач на една от бунтовническите групировки. Струваше й се абсурдно да се води борба срещу правителството от подобно място, но предпазните мерки явно бяха оправдани, защото тя самата беше станала свидетел на бруталността, с която правителствените сили се опитваха да смажат опонентите си. В лагера не се случваше почти нищо, но всички постоянно бяха нащрек, готови веднага да го преместят, ако изтече информация за местоположението му.

Настъпваше утрото на втория ден след пристигането й в лагера. Болните още не се бяха събудили. Клара излезе от палатката и се загледа в изгряващото над пустинята слънце. Небето беше оцветено в розово и оранжево и всичко изглеждаше спокойно. Както обикновено четирима войници бяха застанали в полукръг около лагера и огънчетата на цигарите им проблясваха в полумрака. Зад тях се простираше голата, безкрайна пустиня. Клара погледна към пътя. Чудеше се къде ли щеше да я отведе той и какво ли щеше да й се случи, ако се осмелеше да избяга и да тръгне сама по него.

Клара примигна. Дали това не беше игра на ранната утринна светлина, или наистина иззад билото на хълма се беше появила някаква фигура? Затвори очи и ги потърка, а после отново ги отвори. Вече беше сигурна, че към нея се приближава неясен силует на човек. Продължи да го наблюдава. Походката му беше странна, сякаш куцаше. Когато човекът се приближи на петдесет метра до нея, Клара видя, че е жена. Войниците, които бяха на пост, я наблюдаваха напрегнато с насочени към нея оръжия, готови за стрелба.

Жената беше с дълга, черна коса със снежнобял кичур на челото. Имаше окаян вид. Лицето й беше мръсно, а очите й бяха безумни. Приличаше на призрак. Очевидно се чувстваше много зле.

Когато стигна на пет метра от войниците, жената спря, вдигна ръце и извика със слаб, пресекващ глас:

— Сорген! Сорген!

А после се свлече на земята.

Клара се затича към нея, но един от войниците се обърна и размаха автомата си. Изплашена, тя влезе в палатката, преви се на две и се опита да си поеме въздух. Чу шум, но не посмя да надникне навън. След десет минути в палатката влезе Сорген. Не го беше виждала откакто й беше показал болните. Водеше жената, преметнал едната й ръка през рамото си.

— Това е Башеба — каза. — Племенницата ми.

Клара протегна ръка, но Башеба се дръпна.

— Моля ви да се погрижите за нея — продължи развълнувано Сорген. — Напоследък й се случиха много неприятности.

Без да дава повече обяснения, той излезе от палатката.

Останалите пациенти на Клара продължаваха да спят и тя насочи цялото си внимание към жената. Даде й чаша вода и след като тя я изпи на няколко глътки, посочи към десния й крак и я погледна въпросително.

— Аз разбирам английски — каза Башеба.

Гласът й беше плътен и прегракнал. Тръгна към свободния дюшек в задната част на палатката, седна върху него и свали износените си кожени сандали. Ходилото на десния й крак беше покрито с мехури, които се бяха спукали и кървяха. Клара го почисти от полепналия по оголената плът пясък и му направи превръзка. Башеба потрепваше всеки път, когато я докосваше, но очевидно си даваше сметка, че трябва да изтърпи болките, защото в противен случай раните щяха да се инфектират, което можеше да доведе до отравяне на кръвта с фатален край. Двете жени не бяха разменили нито дума, откакто Клара започна да се занимава с разранения крак на Башеба.

— Благодаря ти — проговори най-накрая Башеба.

Клара й се усмихна.

— Аз не трябваше да бъда тук.

— И аз — отвърна Башеба. — Но чичо Сорген е добър човек. — Сведе очи. — За разлика от свекъра ми. — Забеляза, че Клара я гледа смутено и й обясни: — Асу, който ми е свекър, е брат на Сорген. — Изведнъж се разплака. Тялото й се разтресе от ридания. Изкрещя няколко думи на арабски, а после прошепна на английски: — Синовете ми…

Клара я хвана за ръката и я попита:

— Къде са те?

Страхуваше се от отговора, който очакваше да получи.

— Единият е прекалено уплашен, за да напусне Асу, а другият е мъртъв. — Очите на Башеба просветнаха гневно. — Уби го един британски войник.

— Какво? — попита стреснато Клара. — Башеба, това е невъзможно. В Сирия няма британски войници.

— Кой ти каза? Твоето правителство ли? — Изражението на Башеба показваше недоверието й към правителствата по принцип. — Направи го пред очите ми. Синът ми беше ранен при бомбардировката. Ти… — жената посочи с пръст към Клара — ти можеше да го спасиш с уменията, които притежаваш.

— Не знам… Аз…

— Войникът дори не се опита да му помогне. Уби го пред очите ми.

— Как? — попита Клара.

— Направи му… — Башеба се опита да си спомни думата и след като не успя, заби пръст в ръката на Клара.

— Башеба, той вероятно му е инжектирал морфин. След като е бил ранен…

— Да, морфин! — изкрещя Башеба. — Четири инжекции!

Клара примигна.

— Четири? Сигурна ли си?

Тази доза беше достатъчна, за да убие възрастен човек, а в случая ставаше въпрос за ранено дете.

— Смяташ ли, че бих могла да си измисля подобно нещо?

Клара я погледна състрадателно.

— Съжалявам.

Това беше единственото, която успя да изрече.

— Асу не пожела да го накаже — продължи Башеба.

— Затова избягах от него. Говори се, че той ще стане следващият водач на Сирия. Навярно съвсем скоро. Но как е възможно да бъдеш водач, след като не наказваш виновните? — Погледна към ръцете си. — Ако знаеше, че съм дошла при Сорген, щеше да се ядоса. Щеше да се ядоса много. Двамата се мразят. Но Сорген е добър. Не ме изгони. — Намръщи се. — Свекърът ми кара децата да се сражават за него. Те са прекалено малки, за да си служат с оръжие, но той ги задължава да го правят. Виждала съм осемгодишни деца да убиват. Виждала съм също така как ги убиват. Как убиват приятелите им. Сорген се грижи за децата и не ги кара да се бият. — Усмихна се. — И ти си добра. Благодаря ти още веднъж за…

Посочи към превръзката и понечи да се изправи на крака.

— Кракът ти трябва да остане в покой — каза й Клара.

— Ще го нараниш още повече, ако…

Башеба обаче вече беше тръгнала към входа на палатката с изкривено от болка лице. Клара я последва, защото се страхуваше, че може да падне. Двете жени застанаха пред палатката и се загледаха в пустинята.

Слънцето вече се беше издигнало в небето и изглеждаше като ярка бяла топка. Розовите и оранжевите отблясъци бяха изчезнали. Заслепена от светлината, Клара си помисли, че й липсват слънчевите очила.

— Някой идва — прошепна Башеба.

Клара си закри очите с ръка. Башеба беше права. По лъкатушещия път се движеха две коли. Слънцето се отразяваше в тях и в праха, който вдигаха.

— Кой ли може да е? — попита Клара, макар и да не смяташе, че Башеба е в състояние да й отговори, защото едва ли знаеше нещо повече от нея.

От палатката излязоха петима от войниците на Сорген. Двама от тях застанаха на колене и заеха позиция за стрелба. Един изтича до камиона с картечницата и насочи мерника й към приближаващите се коли.

— Трябва да влезем в палатката — каза Клара.

Башеба обаче изглеждаше като закована на мястото си. Клара почувства, че не е в състояние да се отдели от нея.

— Тези коли са ми познати — каза Башеба.

Беше затаила дъх.

Двата Ланд Роувъра спряха един до друг на петдесет метра от лагера. След около минута задната врата на едната кола се отвори и от нея слезе мъж. Клара си закри с ръка очите и се взря в него. Мъжът беше слаб, с приведени рамене и падаща свободно кестенява коса. Походката му беше неуверена. Силуетът му трептеше в маранята, докато се придвижваше бавно напред с вдигнати ръце, за да покаже, че не носи оръжие.

След малко от Ланд Роувъра слезе още един мъж. За разлика от първия, той стискаше с две ръце преметнатия през гърдите си автомат.

Башеба си пое дълбоко въздух и изсъска. Клара се обърна към нея и я попита, разтревожена от изражението й:

— Какво има?

— Това е той — прошепна Башеба.

— Кой? — попита объркано Клара.

— Мъжът, който уби сина ми.

— Башеба! Спри!

Клара се опита да я хване за ръката, но не успя. Башеба вече тичаше към двамата мъже, без да обръща внимание на разранения си крак. Крещеше нещо на арабски, косата й се вееше от вятъра, а върху лицето й беше изписана омраза.

Отначало Дани не я позна. Видя само някаква жена, която тичаше с див поглед в очите към Бъкингам. Заприлича му на разгневен призрак и инстинктивно понечи да вдигне автомата си, за да го предпази от нея.

Жената обаче подмина Бъкингам и продължи да тича към него. Позна я в момента, в който извади ножа изпод робата си. Беше на не повече от три метра от него. Тринайсет сантиметровото острие блестеше на слънцето. Жената държеше ножа неумело — не ниско долу, както би направил Дани, а на височината на главата си, готова да замахне, и пищеше като обезумяла. Дани я блъсна с лявата си ръка. Жената падна. Настана суматоха. Четиримата мъже, които пазеха лагера, вдигнаха автоматите си и се разкрещяха. Дани се втурна към Бъкингам и го събори на земята. В този момент чу стъпките на Таф, Хектор, Скинър и Ди Фрайз зад гърба си. Вдигна поглед към въоръжените сирийци, които бяха на десет метра от него. Ако те откриеха стрелба, вероятността двамата с Бъкингам да оцелеят беше нищожна. Дани беше свикнал да преценява предварително шансовете си. Не беше сигурен обаче за Скинър и Хектор.

Войниците се колебаеха — може би и те си мислеха същото.

— Не стреляйте! — изкрещя Дани и погледна назад. Даваше си сметка, че хората на Таф са склонни да действат необмислено. — Не стреляйте!

— Чухте го какво казва, нали? — извика Таф.

Настъпи напрегната тишина. Ръцете на сирийците трепереха, което не беше добър знак. Пред по-малката от двете палатки стоеше жена с европейски черти. Дланите й скриваха по-голямата част от лицето й. Бъкингам дишаше тежко, но не смееше да мръдне.

Брезентът на голямата палатка бавно се вдигна и от нея излезе огромен мъж. Мъжът беше висок колкото Дани, но с много по-широки рамене, с бели мустаци и гъста бяла коса. Беше облечен с бял дишдаш с бродерия по кантовете. Застана пред палатката и огледа с проницателните си очи обстановката.

— Тръгвам — каза Бъкингам.

— Не ставай глупав. Всеки момент може да започнат да стрелят.

— Пусни ме, за Бога. Това е Сорген. Ако не му се покажа, войниците ще ни направят на решето.

Бъкингам беше прав. Дани го пусна и двамата се изправиха на крака. Дани преметна автомата през рамо и вдигна ръце. Бъкингам си изтупа дрехите.

— Хюго Бъкингам — изрече със странно монотонен глас огромният мъж. — Доста време мина, откакто се разхождахме в Латинския квартал. Бих казал обаче, че посещението ти буди известно подозрение у мен.

— Радвам се да те видя отново, Сорген.

Гласът на Бъкингам трепереше леко.

— Кажи на хората си да свалят оръжията, Хюго. Нека да се опитаме да избегнем трагичните инциденти. В пустинята труповете бързо се превръщат в мърша и аз не бих искал тази съдба да сполети някого от вас.

— Ти също трябва да кажеш на войниците си да свалят оръжията — намеси се Дани.

Сорген се усмихна.

— Двустранно разоръжаване? Предложението ти е неприемливо за мен. — Потта блестеше върху челото му. — Не виждам причина да накарам хората си да престанат да защитават територията ни.

— Свалете оръжията! — извика през рамо Бъкингам. Дани усещаше, че хората на Таф нямат никакво желание да го направят. Той също. — Свалете оръжията! — повтори Бъкингам.

Дани се обърна и очите му срещнаха очите на Таф. Двамата си кимнаха. Таф свали автомата си. Хектор, Скинър и Ди Фрайз го последваха неохотно.

Всички стояха, без да мърдат. Обезумялата жена беше коленичила и плачеше.

Лицето на Сорген беше безизразно. Стъпките му скърцаха върху пясъка, докато вървеше към Бъкингам. Спря на половин метър от него и изрече с тих глас:

— И така, ти си тук, сред пустинята, заобиколен от въоръжени мъже, в ролята си на представител на британското правителство, което с готовност би помогнало на брат ми да завземе властта в Сирия и не би проливало сълзи по повод моята смърт.

Пръстите на Дани напипаха автомата. Дали би могъл да се справи с тези мъже? Дали щеше да бъде достатъчно бърз? Четиримата въоръжени сирийци стояха на около пет метра един от друг и не беше възможно да ги повали с един откос. Ако хвърлеше граната, дали щяха да побягнат? Или преди това щяха да стрелят?

Бъкингам изглеждаше нервен. Самоувереността, с която се беше приближил до Сорген, беше изчезнала. Започна да пелтечи като човек, който си е направил погрешно сметката.

— Сорген… Аз…

Сорген обаче протегна ръце и върху лицето му изгря усмивка.

— Стари приятелю, добре си ми дошъл на този велик ден, на нашия празник Еид ал-Фитр. — Обгърна с огромните си ръце крехките рамене на Бъкингам, а после се обърна към войниците си и им каза нещо на арабски. Те свалиха автоматите си с видимо облекчение. — Какво те води насам, приятелю? — попита весело. — Чакай! Не ми казвай! Имам чувството, че отговорът ти няма да ми хареса. Нека да поговорим за доброто старо време, преди да сме започнали да се караме. Влизай! Принудени сме да живеем като номади. Но ти си добре дошъл при нас, Хюго. И приятелите ти също. Заповядайте всички.

Без да сваля ръка от раменете на Бъкингам, Сорген го въведе в палатката. Дани вървеше на три-четири метра след тях, като се стараеше да не обръща внимание на втренчените погледи на войниците. Докато влизаше в палатката, видя жената с европейските черти, която изтича към ридаещата безутешно Башеба, помогна й да се изправи на крака и я вкара в по-малката палатка. Двете жени го пронизаха с погледи, по-остри от ножа, с който едната от тях току-що се беше опитала да го убие.

Еид ал-Фитр слагаше край на Рамадан, свещения месец на постите. На този празник мюсюлманите обикновено закусваха леко със сладки неща.

Докато прекосяваха пустинята на път за лагера на Сорген, Бъкингам им беше обяснил какво могат да очакват от водача на бунтовниците. До момента думите му се бяха оправдали.

Сорген и Бъкингам седяха на килима в средата на огромната палатка пред купичка със захаросани фурми. Дани си спомни думите на Бъкингам, че Сорген е силно религиозен, и вече беше склонен да му вярва, защото в противен случай той не би спазил ритуала сред радиостанциите и кутиите с муниции в този импровизиран команден център. В момента обаче съзнанието му беше заето по-скоро с възможностите за бягство, отколкото с традиционната закуска. Имаше един-единствен начин да се измъкнат от палатката, но той не би могъл да среже дебелия брезент нито с единия, нито с другия си нож. От двете страни на входа й имаше по един войник. Дани беше застанал на три метра от килима. Останалите трима мъже от групата бяха отведени доста по-навътре. Скинър не откъсваше злобните си очи от него. Дани не му обръщаше внимание, защото трябваше да мисли как да опази Бъкингам. Макар че двамата със Сорген се държаха като добри приятели, добрите приятелства се разваляха лесно.

— Eid mubarak[28] — изрече Бъкингам и взе една фурма от купичката.

— Eid mubarak — отвърна Сорген. — Спомняш ли си последния път, в който се видяхме?

Бъкингам се усмихна.

— В Кафе дез ами на Шатле. Ти пи кафе, а аз нещо малко по-силно.

— Научи ли за баща ми?

Бъкингам кимна.

— Моите съболезнования. Знам, че бяхте много близки.

— Бил е убит точно пред това кафе. Имам приятели във френското правителство, но никой от тях не можа да ми обясни какви са били причините, поради които младият алжирец е отнел живота му.

В този момент Дани случайно беше обърнал очи към Хектор и Скинър. Видя, че двамата се спогледаха. По устните на Скинър се появи едва забележима усмивка. Спомни си думите на Таф: „Започваш да си изпускаш нервите. Привиждат ти се разни неща.“ Заслуша се отново.

— Понякога е трудно човек да разбере начина на мислене на един терорист — каза Бъкингам.

— Мен също ме смятат за терорист, приятелю — отвърна Сорген. — Твоето правителство с удоволствие би ми прикачило този етикет, ако Асу вземе властта. Което, трябва да призная, изглежда напълно възможно. Тогава много хора с радост биха ми помогнали да потегля към рая. — Лапна една фурма и започна да я дъвче замислено. — И в тази връзка ми се иска да те попитам на какво дължа това посещение.

Бъкингам не му отговори веднага. Дани остана с впечатлението, че се опитваше да намери подходящите думи.

— Вчера се срещнах в града с брат ти.

Лицето на Сорген помръкна и той се намръщи, но не каза нищо.

— Обясних му, че британското правителство ще направи всичко, което е по силите му, за да ви накара да се помирите.

— Сигурен съм, че след като е чул това, скъпият ми брат те е изгонил.

— Не, не ме изгони.

Сорген примигна.

— Изненадан съм. Сигурно е имало защо.

— Вероятно — отвърна Бъкингам, изправи се и обърна гръб на Сорген. Лицето му изглеждаше напрегнато. В крайна сметка беше пристигнал в Сирия най-вече, за да проведе този разговор. — Дошъл съм при теб с едно предложение. Моето правителство проявява разбиране по отношение на лоялността ти към французите. Те се грижеха за баща ти, докато той беше в изгнание, и в момента те поддържат с пари и оръжие, така, както британците поддържат Асу, а руснаците — настоящия режим в Сирия. — Започна да крачи бавно напред-назад в палатката. — Ще бъда откровен с теб, Сорген. Моите началници искаха от мен да те излъжа. Да ти кажа, че ние мислим доброто на страната ти. Аз обаче им обясних, че интелигентността ти не бива да бъде подценявана, защото ти си наясно какво се крие зад дипломацията. В интерес на Великобритания е да поддържа добри взаимоотношения с онези, които дойдат на власт в Сирия. Заявих им, че не бих могъл да те заблудя.

Сорген наклони глава и му даде знак с ръка да продължи.

— С брат ти Асу ще бъдете по-силни, ако сте обединени. И двамата го разбирате добре. Дошъл съм да те помоля да помислиш за евентуален съюз с него, който ще даде възможност на вашето семейство да завземе властта, вместо да я отстъпи на някоя друга бунтовническа групировка. Дошъл съм също така да ви предложа помощ. Ние сме готови да ви предоставим два пъти повече средства от тези, които получаваш от френското правителство. Същото се отнася и за оръжията. Ще ви превърнем в най-добре оборудваната бойна сила в Средния изток. — Бъкингам замълча, обърна се и погледна стария си приятел. — Ще спечелим тази война за вас, Сорген. Помисли си за хората, които ще бъдат спасени. Помисли си за Сирия, която двамата с Асу ще можете да изградите отново с наша помощ.

Сорген се изправи.

— Благодаря ти за предложението. Страхувам се обаче, че пропастта между мен и Асу е прекалено дълбока, за да бъде запълнена. А освен това имам усещането — моля те да ми простиш за следващите думи, — че не изпитвам никаква лоялност към британците. — Усмихна се многозначително. — Като се изключи събеседникът ми, разбира се.

Бъкингам кимна, сякаш думите на Сорген бяха съвсем логични. Беше обаче готов с отговора.

— Питам се дали щеше да продължиш да бъдеш лоялен към французите, ако знаеше, че те са поръчали убийството на баща ти.

В палатката настъпи тишина.

— Ти си мой гост, Хюго — отвърна Сорген с необичайно тих глас. — Но не бих искал името на баща ми…

— Преди четири седмици — прекъсна го Бъкингам — алжирският терорист — самоубиец се е срещнал в Париж с човек, който се е представил като член на терористичната организация „Въоръжена ислямска група“. Знаем със сигурност, че този човек е служител на френските сили за сигурност. МИ-6 разполага с повече доказателства, отколкото би ти се искало да научиш. Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но няма никакво съмнение, че баща ти е бил убит от французите.

Изведнъж Дани си спомни, че по време на инструктажа в хангара в Лондон шефът на Бъкингам не беше споменал нищо за това. Тъкмо обратното, беше им обяснил, че французите смятат бащата на Сорген за свой ценен сътрудник. Някой от двамата беше излъгал.

Сорген обаче въобще не се усъмни в твърденията на Бъкингам. Изведнъж над палатката сякаш се спусна облак. Лицето на водача на бунтовниците стана каменно. Бъкингам го наблюдаваше внимателно, опитвайки се да разбере какъв е бил ефектът от бомбата, която беше пуснал. А той беше очевиден. Очите на Сорген се навлажниха. Той ги избърса с края на дишдаша си.

— Ако разбера, че си ме излъгал, Хюго…

— Това е самата истина, Сорген. Така, както е истина, че в момента стоя пред теб.

Настъпи тишина.

— Асу склонен ли е да се помирим? — попита след малко Сорген.

— Да. И иска това да стане колкото е възможно по-бързо.

Отново настъпи тишина.

— Аз не водя тази армия сам — продължи Сорген — и не бих могъл да взема подобно решение, без да го обсъдя с командирите си. Тази вечер ще се срещна с тях тук, за да отпразнуваме заедно Еид ал-Фитр. — Присви очи. — Но ти, Хюго, сигурно си предполагал, че ще се съберем.

— Да. Запомнил съм традициите ви. Значи ще им предадеш предложението ми? Сигурен съм, че ще им се стори разумно.

— Може би. Единственото, което съм в състояние да направя, е да им разкажа за него.

— Това е всичко, което искам от теб, Сорген.

— Елате утре на разсъмване. Тогава ще имам отговор за вас и за Асу. — Лицето на Сорген стана тъжно. — Приех те, Хюго Бъкингам, защото ни свързва отдавнашно приятелство. Надявам се, че няма да ме разочароваш.

— Имаш честната ми дума.

— Винаги съм ти вярвал. До утре, Хюго.

— До утре. — Бъкингам погледна към Дани и каза рязко, сякаш говореше на прислужника си: — Да тръгваме.

— Свитата ти е доста внушителна — отбеляза Сорген.

— Сирия е опасно място. Предпазливостта в случая не е излишна.

— Не, разбира се — отвърна Сорген и подаде ръка на Бъкингам.

Бъкингам я стисна здраво. Дани ги наблюдаваше внимателно. Избягваха да се гледат в очите. Беше му ясно, че всеки от тях крие нещо. Докато излизаше от палатката, се чудеше защо Бъкингам не му позволи да присъства на разговора му с Асу, но нямаше нищо против той да остане в палатката на Сорген. Нещата не се връзваха. Огледа пустинята. Не видя и не чу нищо, което би представлявало опасност за тях. Поведе Бъкингам към трептящите в маранята Ланд Роувъри. Бяха изминали само няколко крачки, когато забеляза жената с европейските черти пред по-малката палатка. Очите й го следваха. Стори му се странно, че е попаднала на това място. Приближи се до нея.

— Говорите ли английски?

Тя кимна неохотно.

— Всичко наред ли е?

— Вие ме отвращавате — изсъска жената.

— Какво?

— Чухте ме добре. Знам какво сте направили. При мен е една потънала в скръб майка. Не мислите ли, че нещастията на хората в тази страна са достатъчни, за да им причинявате допълнителни страдания? — Хвана ръцете му, вдигна ги нагоре и изсъска: — По ръцете ви има кръв!

Обърна се и влезе в палатката.

Дани понечи да я последва, за да й обясни, че не е права, но се отказа и се отдалечи от палатката. Не го интересуваше какво мислят хората. Той беше сигурен, че е постъпил както трябва, и нищо друго нямаше значение за него.

Освен това имаше други неща, за които да се тревожи, като например кой му казваше истината и кой го лъжеше за тази операция.

20

Лондон.

12:00 ч.

Макс Сондърс си оправи вратовръзката и напъха ризата в панталона. Анастейсия току-що беше излязла от кабинета му. Ароматът на парфюма й, Коко Шанел, който струваше седемдесет и пет лири и свършваше много бързо, се носеше във въздуха. Несъмнено се излъчваше и от него. Когато се прибереше вкъщи, съпругата му щеше да се престори, че не забелязва. Не си струваше да му вдига скандали, след като притежаваше платинена карта Америкън експрес и можеше да пазарува на Бонд стрийт. Погледна през прозореца към Сейнт Джеймс скуеър и се усмихна печално. Хората бяха прави. В крайна сметка човек винаги си плащаше за секса. Всеки, който смяташе, че не е така, се лъжеше.

Анастейсия се върна обратно в кабинета, без да почука. Косата й беше леко разрошена, но както винаги в подобни случаи се държеше надменно. Проблемът при подобни нафукани мадами се състоеше в това, че се правеха на светици. Тя въобще не беше толкова надута преди двайсет минути, когато я просна върху същото това бюро, пред което сега стоеше с вид на стара мома.

— Какво има, скъпа? — попита Сондърс.

— Пристигнали са три съобщения, докато ние… докато ти беше зает — отвърна тя, без да го погледне. — Едното е от Оливър Карингтън, човекът от МИ-6…

— Благодаря ти, Анастейсия. Знам кой е Карингтън.

Анастейсия сви устни.

— Оливър Карингтън настоява да му се обадиш. Второто съобщение е от мосю Грандие от Министерството на външните работи и европейските въпроси. — Анастейсия изрече името на институцията на френски. Никога не пропускаше възможността да покаже колко добре говори този език. На Сондърс му харесваше акцентът й. — Дали е свързано с положението в Сирия?

Сондърс кимна.

Анастейсия се обърна и тръгна към вратата.

— Ти каза, че съобщенията са три.

Анастейсия се изчерви. Не обичаше да й се напомня, че е пропуснала нещо.

— Извинявай — измърмори.

— Извинена си. — Сондърс й се усмихна. — Тази сутрин ти беше много заета, скъпа.

— Третото съобщение е от Таф Дейвис. Може би не си спомняш, но той беше прикрепен към…

— Бъди добро момиче и просто ми го прочети.

Устните на Анастейсия се свиха до такава степен, че сякаш изчезнаха. Изчете съобщението от бележника си с типичния си приповдигнат маниер, който въобще не беше подходящ за военната терминология, съдържаща се в него. — Операция „Домино“ е насрочена за тази вечер — повтори. — Това е всичко.

— Чудесно! — възкликна Сондърс и се замисли за момент. — Свържи ме с Грандие, моля те.

— А Карингтън?

Сондърс поклати глава.

— Той ще почака до утре. Ще говоря с французина, а после ще излезем да хапнем. И ще ти купя едно шише от този прекрасен парфюм. Можем да отидем в „Харви Никълс“. Предполагам, че нямаш нищо против.

Анастейсия не успя да прикрие радостната усмивка, която се появи върху устните й, и измърка:

— Не, Макс. Това би било прекрасно.

Излезе от кабинета и затвори безшумно вратата.

— Какво правиш, чедо?

Беше започнало да се стъмва. Дани беше напълнил с вода една пластмасова кофа и търкаше дланите си с мокра пръст с надеждата, че ще успее да махне поне част от петната от засъхнала кръв. Реши, че ги е гледал достатъчно и е крайно време да ги отстрани, макар че едва ли скоро щеше да ги забрави. Импровизираният сапун почти не вършеше работа. Потопи дланите си в чистата вода, избърса ги в дрехите си и отвърна:

— Мия се.

— Няма смисъл, след като отново ще се изцапаш.

— Защо не ми повярва сутринта, когато ти казах за Скинър и Хектор? Знаеш много добре, че не бих си измислил подобно нещо.

Таф не му отговори. Изгледа го втренчено и го накара да се почувства неудобно.

— Ами Асу? — продължи Дани. — За какво си говориха двамата с Бъкингам? Защо ти остана в стаята, а аз трябваше да изляза?

— Не го приемай лично, чедо. Асу е скапан кучи син, но проявява доверие към мен. Няма никаква друга причина.

— И за какво разговаряхте?

Дани почувства, че е започнал да се ядосва.

— Според мен двамата с теб трябва да се поразходим — каза Таф, пренебрегвайки въпроса му. — Тук човек наистина може да полудее. Местните хора смятат, че заради Еид ал… как му беше името на този празник, по дяволите, тази вечер няма да има бомбардировки.

Когато се върнаха от лагера на Сорген, Таф изпрати местните хора по домовете им. „Национален празник е“, каза на Дани, но той остана с чувството, че Таф иска да се отърве от тях. „И аз понякога ставам сантиментален“, добави, след като Дани го погледна въпросително. Това обяснение не го задоволи.

Дани ритна кофата и водата се разля.

— Аз оставам тук — каза сърдито. — Длъжен съм да пазя Бъкингам.

Изведнъж се сети, че е изгубил Бъкингам от погледа си. Преди половин час го беше зърнал в отсрещния ъгъл на двора. Огледа се и видя единствено Скинър, който се беше облегнал на единия Ланд Роувър и не откъсваше очи от него и Таф.

— Къде е той?

— Вътре е — отвърна кротко Таф. — Почива си. Момчетата ще го пазят. Знаеш, че могат да се справят не по-зле от теб. А ние ще се поразходим. За да изпуснеш поне малко парата.

Таф го беше хванал за лакътя и го буташе към портата. Очите му се стрелнаха към къщата.

Изведнъж по гърба на Дани полазиха студени тръпки.

— Къде е той? — попита отново.

— Вече ти казах, чедо. Вътре е…

Дани се изскубна от Таф. Нещо не беше наред. Не знаеше точно какво, но го усети по тона му.

Притича през двора и влезе в къщата. На първия етаж нямаше никой. Изкачи стълбището, като вземаше по три стъпала наведнъж, и стигна до стаята, в която ги бяха настанили с Бъкингам.

Стаята беше празна.

Дани провери дали пистолетът му е на мястото си, а после грабна автомата.

Защо къщата беше толкова тиха? Какво, по дяволите, ставаше?

Върна се бавно по коридора с насочен напред автомат. Спря пред стаята с генератора и се ослуша.

Никакъв звук.

Надникна и видя, че и тя е празна.

Чу шум откъм тоалетната. Някой пусна водата. Обърна се и насочи автомата към стълбището. Вратата на тоалетната се отвори.

Появи се Бъкингам.

Оправяше си панталона и беше смръщил лице заради отвратителната миризма. Видя Дани и се вцепени.

А после изпсува.

Дани свали автомата. Ръката му трепереше.

Бъкингам се разкрещя, но Дани не го слушаше. Може би Таф беше прав. Може би наистина това място му се отразяваше зле.

Таф се появи на върха на стълбището. Погледна настойчиво Дани — Затвори си устата, приятел — сопна се на Бъкингам, който продължаваше да крещи.

Бъкингам го изгледа гневно, но млъкна.

— Тръгвай — каза Таф на Дани, обърна се и започна да слиза по стълбището.

Дани го последва. Когато стигнаха до първия етаж, Таф проговори отново. Гласът му беше много тих.

— А сега ме чуй. Държиш се като идиот. Ако беше някой друг, отдавна да съм го пратил на дъното на морето. — Дани отвори уста да му възрази, но Таф си пое дълбоко въздух, за да се успокои, и продължи: — Почакай. Твърдиш, че моите хора извършват зверства. Трябва обаче да го докажеш.

Дани примигна.

— Говоря ти сериозно, чедо. Или ми покажи труповете и ми докажи, че моите хора са извършили убийството, или си затвори устата и си върши работата. Кое от тези две неща предпочиташ да направиш?

Дани погледна през рамо. Даваше си сметка, че не бива да оставя Бъкингам, но на всяка цена трябваше да убеди Таф, че не си е измислил случката с Хектор и Скинър, затова отвърна:

— Добре. Хайде да тръгваме.

Минаха през двора, без да разменят нито дума. Ди Фрайз беше застанал до портата. Проследи ги с очи, докато се приближаваха към него.

— Отвори — каза му Таф. — Бъкингам не трябва да напуска къщата при каквито и да било обстоятелства. Разбра ли?

Както обикновено Ди Фрайз кимна мълчаливо. На Дани му се стори, че си размениха многозначителни погледи, но реши, че отново го обзема параноя.

Портата се отвори и двамата излязоха на улицата.

Беше започнало да се здрачава. На оскъдната светлина засегнатите от бомбардировките сгради не изглеждаха толкова страховити. От далечината долетя глас — някаква жена пееше провлечена арабска песен, която приличаше на вой.

— И така, чедо — каза Таф, — води ме натам.

Дани стисна автомата и двамата тръгнаха по пътя, по който предишната нощ беше проследил Хектор и Скинър, криейки се в сенките. Изведнъж Дани се върна към един отдавна забравен спомен. Беше десетгодишен и двамата с Таф вървяха през гората. Таф го учеше да се придвижва безшумно. Тази нощ обаче наоколо нямаше дървета, нито есенни листа. Имаше само пропукани бетонни плочи и купчини отломки.

И войници.

На петдесет метра пред тях.

Дани инстинктивно вдигна свободната си ръка. Двамата с Таф се притиснаха към витрината на близкия магазин. Дани се взря в мрака. Войниците бяха осем. От униформите и от начина, по който се държаха, личеше, че са от войските на правителството. Бяха блокирали улицата точно след ъгъла, покрай който двамата с Таф трябваше да завият.

В пространството над главите им изсвистя куршум. Един от войниците се свлече на земята.

— Снайпер — изсъска Таф. — Не мърдай.

Сред войниците настъпи хаос. Всички започнаха да крещят и се скупчиха — най-лошото, което можеха да направят. Чу се втори изстрел — и той като първия беше точен и още един войник се свлече на земята. Войниците се разпръснаха.

— Тръгвай! — прошепна Таф.

Дани обаче вече се промъкваше в сенките, възползвайки се от суматохата. След двайсет секунди завиха покрай ъгъла. Дани огледа улицата. На шейсет метра в далечината гореше огън. Около него бяха застанали шестима мъже. Даже и да бяха доловили изстрелите, те не изглеждаха притеснени. Не се чуваха взривове. Ако затвореше очи, човек нямаше да разбере, че се намира в град, в който се води война. Това накара Дани да се напрегне още повече. Ако участваше в изработването на бойната стратегия на сирийското правителство, той щеше да настоява градът да бъде ударен точно на този религиозен празник, защото никой не го очакваше. В небето обаче нямаше самолети и не се чуваха изстрели на артилерийски оръдия.

Дани посочи пряката улица на двайсет метра пред тях и кимна на Таф. Завиха по нея и продължиха да вървят, скрити в сенките. След по-малко от пет минути стигнаха до хлебарницата.

Нищо не се беше променило, откакто Дани беше излязъл от нея. Срязаният катинар лежеше на улицата, тежката верига беше навита като змия до него, стъклото на вратата беше разбито. Дани надникна и видя, че всичко си е на мястото. Помисли си, че дори и някой да беше нахлул в сградата, едва ли е издържал на страховитата гледка. Обърна се към Таф и каза:

— Влизаме.

— Добре, чедо — отвърна Таф.

Тонът му беше снизходителен — вероятно очакваше Дани да изпадне в глупаво положение. Протегна напред ръка и го пусна пред себе си.

Дани прекоси помещението на първия етаж и тръгна нагоре по стълбището. Спря пред вратата на стаята и погледна през рамо. Таф беше застанал точно зад него. Дръпна рязко вратата и до ноздрите му достигна отвратителна миризма. Едва ли щеше да я забрави някога. Шестнайсетте часа в затвореното пространство при тази температура се бяха оказали достатъчни, за да започне разлагането на труповете. Покри си носа с ризата и свали фенерчето от жилетката си. Появата на двамата мъже беше обезпокоила накацалите по труповете мухи и въздухът сякаш се раздвижи, след като Дани освети стаята. Размаха ръка, за да прогони мухите от лицето си.

— Направиха го за не повече от десет минути — изрече тихо, пристъпвайки в стаята. — Без да стрелят, защото стрелбата щеше да се чуе на улицата. Използвали са единствено ножове.

Насочи фенерчето първо към децата. Кожата около очите, носовете и устите им блестеше от засъхналите секрети, които бяха изтекли от тях. Бузите им бяха хлътнали. Една муха пълзеше върху лявото око на момченцето. Розовата шнола на момиченцето отразяваше лъча от фенерчето.

Зад гърба на Дани просветна втори лъч. Таф беше включил фенерчето си. Двата лъча се пресякоха подобно на прожектори в затвор.

— Прерязали са гърлото на бащата — каза с равен глас Дани, докато осветяваше трупа на мъжа. Таф мълчеше. — Предполагам, че първо са заклали бащата. Решили са, че той ще се опита да защити семейството си.

Кръвта около раната на бащата се беше съсирила и на места се беше образувала коричка. Разрезът приличаше на крива усмивка, контрастираща със застиналата върху лицето му гримаса.

Когато се приближи до майката, Дани трябваше да се насили, за да насочи фенерчето към нея. Издутият й корем беше спаднал леко и размазаната кръв беше засъхнала по кожата й и по чаршафа.

— Била е бременна — продължи Дани, без да сваля фенерчето от разлагащия се труп. — Когато я намерих, бебето още мърдаше. В продължение на няколко секунди. Какво ще кажеш за версията на Хектор, според която двамата със Скинър нямат нищо общо със смъртта на тези хора? Това са пълни глуп…

Думата заседна в гърлото му.

Нещо не беше наред.

Лъчът от фенерчето на Таф не се движеше, а беше насочен към гърба му. Сянката му покриваше голяма част от стената зад него.

— Пусни автомата и фенерчето на пода, чедо — изрече Таф.

Гласът му беше много тих.

Дани се колебаеше.

Понечи да се обърне.

— Веднага ги пусни на пода!

Дани остави автомата и фенерчето да се изплъзнат от ръцете му и те издрънчаха върху пода. Лъчът на фенерчето освети корема на мъртвия мъж.

— Вдигни си ръцете, момче, и се обърни много бавно.

Гласът на Таф трепереше едва доловимо. Дани се подчини. Ярката бяла светлина на фенерчето го заслепи. Не можеше да види лицето на Таф, който стоеше на пет метра от него. Беше вдигнал пистолета на височината на гърдите си и го държеше успоредно на лъча на фенерчето.

— Какво става, Таф? — попита тихо Дани.

Мълчание.

— Защо изпратиха теб, чедо? — изрече най-накрая Таф. — След като в Полка е пълно с мухльовци, защо трябваше да изпратят точно теб? Вече започвам да си мисля, че не е било случайно.

— Таф, приятелю, свали пистолета.

— Сега ще направя нещо — отвърна Таф. — Ти няма да разбереш подбудите ми. Но само в началото. Впоследствие ще ти стане ясно защо съм го направил. Сигурен съм.

Таф пристъпи напред.

Пръстите на Дани помръднаха. Можеше да свали пистолета от жилетката си и да стреля за части от секундата. Ако пред него стоеше друг човек, не би се поколебал нито за миг. Таф обаче беше много опитен и много бърз. Освен това как би могъл да убие мъжа, който му беше като баща?

— Виж какво, приятел — прошепна Дани, — ако се притесняваш, че ще кажа на някого…

Той си свали ръцете и посочи към труповете зад гърба си.

— Вдигни си ръцете, по дяволите!

Дани се подчини незабавно.

— Станал си участник в една игра, която не е за теб, Дани. Не биваше да те изпращат тук.

— Хектор и Скинър убиха тези хора, Таф.

— Разбира се, че те са ги убили — сопна му се Таф. — Нима си мислиш, че съм се заобиколил с момиченца, които се правят на скаути? Хектор и Скинър са тук, за да изкарват пари, а не за да се мъчат да постигнат помирение между хората.

Направи още една крачка напред. Пред очите на Дани танцуваха сини и червени точки.

Разстоянието между него и Таф вече беше три метра.

Освен фенерчето Таф държеше в лявата си ръка още нещо. Дани беше сигурен, че Таф няма да го застреля. Явно имаше предвид нещо друго.

— Не постъпвай глупаво, чедо — прошепна Таф.

— Ти държиш, пистолет, Таф, а не аз. Свали го. Нека да поговорим.

Таф направи още една крачка напред.

— Няма за какво да говорим, чедо.

Дани предприе следващия си ход, без да се поколебае нито за миг. Нямаше никакъв смисъл да се опитва да избие пистолета от ръката на Таф. Знаеше, че приятелят му ще отреагира мигновено и при рязкото движение ръката му можеше да трепне и да произведе неволно изстрел. Падна на колене и излезе от огневата линия на насочения към него пистолет. Хвърли се срещу Таф, повличайки го към пода, като същевременно се стегна, за да посрещне удара в средата на гърба си, който знаеше, че ще последва. Таф нанесе очаквания удар, докато падаше. Дани се оказа неподготвен за силата и жестокостта на този удар.

Веднага осъзна, че Таф е използвал електрошокова палка. Тялото му се разтресе и издрънча глухо върху пода. Усещането продължи не повече от секунда. Крайниците му се сковаха. Таф го обърна по гръб, заби коляно в гърдите му, освети лицето му и без да обръща внимание на напразните му усилия да раздвижи парализираните си ръце, каза:

— Трябва да напуснеш Сирия, чедо. Най-добре ще е да минеш през турската граница. Ще ти дам пари. Не се притеснявай за Бъкингам. Той остава тук. Ще кажеш на началниците си, че Асу те е измамил. МИ-6 не разполага с достатъчно очи и уши, за да се доберат до истината.

— Таф, какво…

— Не питай, чедо. За твое добро е. — Таф замълча, преди да продължи: — Веднъж ти казах, че трябва винаги да бъдеш готов на всичко. Няма как да помниш, защото тогава ти беше току-що родено бебе. Сега ти го повтарям. Не го забравяй никога.

Дани нямаше възможност да му отговори. Таф свали ръцете си надолу и притисна палката до гърдите му. Отново го прониза електрически ток, много по-силно от предишния път и по-продължително. Таф пусна фенерчето на пода и Дани успя да зърне лицето му. Беше изкривено от болка, но от него се излъчваше решителност. Изглеждаше като лице на човек, който смята, че постъпва правилно.

А после то изчезна, заедно с болката, която Дани изпитваше, докато потъваше в мрак.

21

Когато Дани се събуди, беше още тъмно.

Не знаеше къде се намира. Може би в Херефорд? Но ако беше в Херефорд, защо лежеше по очи на твърдия под? Откъде идваше това бръмчене? И каква беше тази отвратителна миризма?

После си спомни.

Опита се да се изправи на крака, но не успя. Разклати глава, без да обръща внимание на силната болка, и се взря в мрака. Все още беше в онази стая. От Таф нямаше и следа, а той самият лежеше на пода до леглото с мъртвите деца. Едната му ръка беше закрепена с метални белезници за леглото. Погледна си часовника: 21:35. Помисли си, че едва ли е бил в безсъзнание повече от двайсет минути, но те явно за били достатъчни на Таф, за да си свърши работата. В средата на пода на три метра от Дани лежаха автоматът и жилетката му. Сателитният телефон липсваше. По всичко личеше, че Таф си е тръгнал, защото беше оставил тънка пачка банкноти до вещите му.

Какво, по дяволите, възнамеряваше да направи Таф? Защо го беше оставил окован за леглото в тази хлебарница, която се беше превърнала в касапница? Имаше чувството, че през последните двайсет часа се е движил като сомнамбул, доверявайки се на Таф, без да помисли за себе си. Като пълен идиот. В момента обаче беше длъжен да се погрижи за някои по-важни неща. Въпросите, които се въртяха в главата му, можеха да почакат. Трябваше преди всичко да се махне от това място.

Таф не беше взел оръжието му, което означаваше, че е бил сигурен в способността му да се освободи и да избяга. Беше го закачил с белезниците за леглото, за да има достатъчно време да изчезне. Дани огледа крака на леглото. Той се разширяваше в долната си част, ето защо нямаше как да измъкне белезниците. Налагаше се да преобърне леглото и да счупи рамката с голи ръце. Леглото обаче беше здраво и тежко. Даже и да успееше да го преобърне заедно с мъртвите деца, които лежаха върху него, щяха да му бъдат нужни най-малко два часа, за да се освободи. А той не разполагаше с толкова, защото искаше колкото е възможно по-скоро да разбере истината.

Трябваше да потърси друг вариант.

Потупа дрехите си със свободната си ръка. В някой от джобовете му със сигурност имаше нещо, с което би могъл да отключи белезниците. Не откри нищо, освен патроните, които беше извадил от автомата на Хектор. Удари отчаяно с юмрук по пода. Ако разполагаше с подходящ инструмент, белезниците не биха го затруднили. Например с кламер. Или дори с шнола.

С шнола…

Завъртя се рязко и се изправи на колене. Леглото беше високо около метър и той надникна над ръба на дюшека. Момченцето беше откъм неговата страна. Пресегна се и го хвана за ръката. Беше леденостудено и тежко. Но тъй като вече не беше вкочанено, лесно го дръпна и го премести към себе си.

Дръпна го отново. Рамото му изпука и се извади от ставата.

Когато го дръпна за трети път, тялото му се показа изпод чаршафа, плъзна се по рамката на леглото и падна на пода до Дани. Момченцето беше само по гащички, които се бяха смъкнали и изглеждаха така, сякаш беше пишкало кръв. Върху корема му зееше дълга, около десет сантиметра, рана. Миризмата от загнилата храна навлезе в ноздрите на Дани и той едва се сдържа да не повърне. Отново надникна над ръба на дюшека. Нямаше как да стигне момиченцето с ръка, ето защо започна да тегли леко долния чаршаф. Внимаваше тялото на детето да не се изхлузи и да остане върху дюшека. Най-накрая успя да го събори на пода до братчето му. Част от червата му бяха изхвръкнали от страховития разрез на корема и приличаха на балон с големина на портокал. Дани извърна очи, а после погледна към главата му и изпсува. Розовата шнола я нямаше.

Откри я върху пода до себе си. Грабна я и я огледа. Беше дълга около пет сантиметра, с шарнир в единия край и закопчалка в другия. Стисна закопчалката и шнолата се отвори. Металът беше гъвкав. Вкара внимателно острия край на шнолата в ключалката на белезниците и се опита да я завърти.

Ключалката заяде.

Вторият му опит също беше несполучлив.

Третия път успя.

Скочи на крака. Мухите се разхвърчаха, но той не им обърна внимание, а тръгна към автомата и жилетката си. Пъхна парите в джоба на панталона си и облече жилетката. Доколкото можа да види в тъмното, в нея, освен сателитния телефон, не липсваше нищо друго. Закачи фенерчето за автомата и без да се обръща назад излезе от стаята и се спусна надолу по стълбището.

Спря пред вратата на долния етаж, ослуша се и се огледа. Отвори я и с няколко крачки изхвърча на улицата

Погледна си часовника: 22:03. Бяха минали няколко часа, откакто беше излязъл от квартирата на Таф.

Улиците все още бяха пусти, но се чуваха викове и откъслечни изстрели. Предположи, че са отмъщение за снайперистките куршуми, причинили смъртта на двамата войници, но нямаше как да бъде сигурен.

Вървеше бързо, но предпазливо, обратно към квартирата. След десет минути стигна до ъгъла, покрай който трябваше да завие. На петдесет метра вляво от себе си забеляза тълпа от трийсетина души, облечени в цивилни дрехи. Зад тях вървяха пет-шест войници. Вниманието на войниците беше изцяло погълнато от пленниците им. Дани зави бързо надясно и след малко вече стоеше пред портата на къщата. Притисна се до оградата и завъртя автомата наляво и надясно, а после бутна портата с крак.

Тя се плъзна настрани и се отвори леко.

Дани се пъхна през пролуката, застана на колене и огледа двора през прицела на автомата си. На двора нямаше никой. Колите също липсваха. Къщата изглеждаше изоставена.

Обаче беше длъжен да провери дали наистина е така. Насочи оптичния прицел към прозорците на къщата, а после към входа й. Не видя нищо. Промъкна се в сенките и влезе. Вътре беше много тъмно. Включи фенерчето. Беше наясно, че със светлината ще издаде присъствието си в къщата, но по този начин щеше да забележи, ако някой се приближава към него.

Лъчът на фенерчето разцепи тъмнината в стаята на първия етаж. Дюшеците бяха празни, както и дървеният шкаф. Насочи автомата си към стълбището и тръгна към него. Отмина вратата, която водеше към засегнатата от пожара част на къщата. Макар че Таф му я беше показал, той никога не я беше отварял. Реши първо да огледа втория етаж. Ударите на сърцето му отекваха в ушите му, докато се качваше по стъпалата.

Тръгна по коридора. Вратите на тоалетната и на стаята с генератора бяха широко отворени. След като провери тоалетната, влезе в стаята до нея. Генераторът беше изключен и климатиците вече не бръмчаха. Картечницата липсваше. В стаята, която ползваха с Бъкингам, също нямаше никой.

Чу леко почукване. Завъртя се рязко и излезе в коридора с насочен напред автомат. Спря и се ослуша. Почукването се повтори. Беше едва доловимо. Вероятно идваше от долния етаж. Когато стигна до стълбището, звукът леко се усили. Докато слизаше по стъпалата, забеляза, че вратата към засегнатата от пожара част на къщата е открехната. Приближи се до нея и се ослуша. Почукването идваше от стаята, към която водеше вратата.

Дани дишаше много бавно. Беше му нужен постоянен приток от кислород, за да може да разсъждава трезво и да се прицели точно, ако се наложеше да стреля. Опря автомата в рамото си, бутна с него вратата и я отвори докрай. Блъсна го миризма на изгоряло. Освети един по един ъглите на стаята с пръст върху спусъка. Стените и таванът й бяха покрити със сажди. Част от мазилката на тавана в левия ъгъл беше паднала и на пода имаше купчина от отломки. Стаята беше без прозорци. Когато лъчът на фенерчето се плъзна по дясната стена, Дани отстъпи назад, готов да стреля.

На един стол до стената седеше човек. Беше завързан за високата му облегалка. Долната част на главата му беше облепена с тиксо. Очите му бяха ококорени от ужас. Косата му беше сплъстена върху потното му чело.

Бъкингам.

Клатеше се напред-назад и удряше стола в стената. От гърлото му излезе отчаян стон, приглушен от лентата. Лъчът от фенерчето го заслепяваше и той не можеше да види човека, който беше влязъл в стаята. Започна да блъска стола в стената още по-силно и да стене още по-отчаяно.

Дани смъкна фенерчето надолу. Върху пода имаше четири блокчета с големина на тухли. Веднага разпозна оранжевия семтекс[29]. Блокчетата бяха съединени помежду си с кабели и бяха наредени в полукръг около краката на стола. Към едно от тях беше прикрепена батерия, свързана с цифров таймер. Детонатор.

Спомни си думите на Таф. „Не се притеснявай за Бъкингам. Той остава тук.“

От този момент нататък Дани действаше инстинктивно. Преметна автомата през гърдите си и се приближи до Бъкингам, който беше започнал да квичи като заклано прасе. Без да му обръща внимание, вдигна стола и го премести далече от експлозива. Независимо от това, че беше слаб, Бъкингам се оказа доста тежък и Дани усещаше силно напрежение в мускулите си, докато го влачеше по коридора и надолу по стълбището.

Бяха на пет метра от къщата, когато се чу експлозията.

Трясъкът й проглуши ушите на Дани. Ударната вълна го изхвърли два метра напред. Столът излетя от ръцете му. Дани погледна назад и видя как лявата част на сградата рухна сред огромен облак от прах. Пропълзя до мястото, където лежеше Бъкингам, обърнат на една страна и със затворени очи. Свали ножа от жилетката си и сряза въжетата, с които беше завързан за стола. После свали тиксото от главата му, без да се замисли за болката, която щеше да му причини. Заедно с него отскубна кичури от косата му. Бъкингам се разпищя пронизително като жена. Отвори очи и след като видя, че човекът, който го беше изкарал от сградата, е Дани, млъкна. Върху лицето му се изписа облекчение. Дани обаче нямаше никакво намерение да го остави на спокойствие. Хвана го за предницата на ризата и го изправи на крака.

— Говори! — изкрещя, надвиквайки се с пукота от пламъците, обхванали къщата.

— Аз… Не знам какво имаш предвид…

— Двамата с Таф бяхте намислили нещо. Или ще ми кажеш за какво става въпрос, или няма да излезеш от тук.

— Ти не си способен на подобно нещо! — изкрещя Бъкингам.

В гърдите на Дани се надигна гняв. Той завъртя Бъкингам с лице към горящата къща и застана зад него. Преметна ръка през врата му и го стисна достатъчно силно, за да му попречи да диша нормално. Усещаше топлината от огъня върху ръката си, но останалата част от тялото му беше защитена от тялото на Бъкингам.

Бяха на десет метра от пламъците. Бутайки Бъкингам пред себе си, Дани скъси разстоянието наполовина и изсъска в ухото му:

— Какво възнамерявахте да направите двамата с Таф?

— Нищо — изкряка Бъкингам. — Неговите хора се опитаха да ме убият… Ти видя… За Бога, много ми е горещо…

Дани отново го бутна с един метър напред. По тялото му течеше гореща пот.

— Знаеш ли какво си мисля? Мисля си, че Таф те е измамил. Така, както измами мен. А сега ми кажи какво възнамерявахте да направите.

Бъкингам не отговори и той отново го бутна напред.

Бъкингам се пречупи по-бързо, отколкото очакваше Дани. След като топлината от пламъците започна да изгаря лицето му, думите се изтъркаляха от устата му така, сякаш бяха кофи с вода, които, изливайки се, щяха да облекчат болката му.

— Те тръгнаха към лагера, за да убият Сорген!

Без да сваля ръката си от врата на Бъкингам, Дани се завъртя кръгом и двамата вече не бяха обърнати към огъня. С огромно усилие Бъкингам се освободи от хватката му, измина десет метра, падна на земята, покри лицето си с ръце и започна да псува.

— Защо? — изсъска Дани.

— Това беше целта на операцията, идиот такъв! — изкрещя Бъкингам. — Сорген е единственият сериозен съперник на Асу. Ако той дойде на власт, французите ще си осигурят контрола върху Сирия, което ние не можем да допуснем. — Пое си дълбоко въздух. — Моята задача беше да уговоря с Асу убийството на Сорген, а после да получа от Сорген информация за времето, по което той възнамерява да събере командирите си, за да могат Таф и хората му да ги ликвидират.

— За Бога, Бъкингам, мислех, че двамата със Сорген сте приятели!

Бъкингам го изгледа злобно.

— И аз мислех, че двамата с Джак сте приятели.

Дани направи огромни усилия да запази самообладание.

— А защо Таф се опита да те убие?

— Откъде да знам, по дяволите! — изкрещя Бъкингам. — Защото е луд, предполагам. И той е същото животно като теб!

Дани започна да крачи напред-назад, обмисляйки следващия си ход. Нима се беше лъгал по отношение на приятеля си? Каква беше целта на Таф? След като беше длъжен да спазва инструкциите на Бъкингам, защо Таф се беше опитал да го отстрани от пътя си?

Само един човек можеше да отговори на тези въпроси.

Таф.

Дани се обърна към Бъкингам и изръмжа:

— Стани!

— Къде отиваме?

— Стани!

— Няма да стана, докато не ми кажеш къде отиваме.

Дани се приближи до него, изправи го на крака и дръпна лицето му към своето.

— Ще откраднем кола и ще намерим Таф. Искам да разбера от него в какво си ни забъркал. Чуй ме, лайно такова, ако се окаже, че си ме излъгал, ще ти се прииска да беше станал част от фойерверките на Таф. Ясно ли ти е?

Бъкингам се взря с ужас в него и прошепна:

— Прекалено рисковано е.

Дани нямаше време да се съобразява с опасенията му. Бутна го към портата с насочен към гърба му автомат и изкрещя:

— Тръгвай! Веднага!

22

22:30 ч.

Пикапите бяха започнали да пристигат, след като слънцето залезе.

Клара ги наблюдаваше от входа на палатката и тревогата й се засилваше. Във всеки от седемте, паркирани безразборно на около двайсет метра от голямата палатка, пикапи имаше картечница. Тъй като не разбираше нищо от оръжия, картечниците й се сториха същите като тази, която беше забелязала при пристигането си в лагера. Мъжете в пикапите изглеждаха не по-малко застрашително с преметнатите върху гърдите си автомати. Омотаните около главите им черни шалове скриваха лицата им с изключение на носа и очите. От някои от пикапите слязоха по двама, а от други — по трима души. От начина, по който се държаха, беше ясно, че във всяка група има един с по-висок чин. При пристигането на колите Сорген излизаше от палатката и посрещаше войниците с прегръдка, а после ги въвеждаше вътре.

— Командирите на Сорген — обясни й Башеба, докато излизаше от палатката. — Събират се много рядко. Мисля, че този е последният.

Голямата палатка блестеше слабо от запалените в нея светлини, а пикапите със стърчащите дула на картечниците се мержелееха на фона на мастиленосиньото небе над пустинята.

В далечината се появи още една кола.

— Явно пристига още някой — прошепна Башеба. — Кой ли може да бъде?

Клара естествено не би могла да й отговори.

Колата — беше Ланд Роувър — спря на десетина метра зад пикапите на командирите на Сорген. От нея слязоха четирима мъже. Клара не успя да различи лицата им, но видя, че държат автомати и пристъпват предпазливо. Когато стигнаха на половината от разстоянието между пикапите и палатката, разбра, че са същите мъже, които бяха идвали в лагера сутринта.

Башеба изсъска тихо. Клара протегна ръка и я хвана за китката.

— Няма да мърдаш от мястото си, Башеба. Те са въоръжени. А освен това младият мъж, за когото казваш, че е убил сина ти, не е с тях.

— И другите са като него. Те стояха и гледаха, докато той го правеше. А после го защитиха.

— Те са въоръжени и са четирима. Ще се пазят един друг. Виж!

Двама от мъжете, единият от които беше нисък, с къса руса коса, а другият — висок, с бръсната глава, застанаха до входа на палатката, а останалите двама влязоха в нея. Мъжът с бръснатата глава погледна към Клара и Башеба. Ухили им се злобно и те побързаха да се приберат в палатката. Сърцето на Клара биеше учестено — усещаше интуитивно, че двете с Башеба са в опасност. Не й оставаше нищо друго, освен да се опита да подслуша разговора им със Сорген. Ако излезеше от входа на палатката, двамата свирепи мъже щяха да я забележат. Погледна към задната й стена. Можеше да изпълзи навън под брезента. Гласът на Башеба прекъсна мислите й. Явно жената беше проследила погледа й.

— Ами ако те дойдат?

Клара й стисна ръцете, за да я успокои, и тръгна към задната стена на палатката. Долният край на брезента беше прикрепен към пода със забити в земята колчета. За няколко минути Клара успя да го освободи, надзърна през рамо към тревожното лице на Башеба и се провря през дупката.

Палатката се намираше много близо до пясъчната скала. Клара се промъкна през широката не повече от половин метър пролука. Светлината от голямата палатка й помогна да се придвижи лесно. Клекна и напрегна слух.

— Няма да предприемем нищо, преди да сме видели парите.

Гласът вероятно беше на единия от двамата мъже от Ланд Роувъра.

— Значи Хюго Бъкингам е мъртъв? — попита тихо Сорген.

— Да. И в тялото му няма нито един куршум. Ако трупът бъде намерен, смъртта му ще бъде отдадена на една от многото експлозии, които непрекъснато разтърсват града.

— Жалко — отвърна тъжно Сорген. — Навремето бяхме добри приятели.

— Не бих искал да видя как се отнасяш с враговете си.

Без да обръща внимание на коментара, Сорген попита:

— А охранителят му — другият млад човек?

— Погрижили сме се и за него, Сорген. Къде са парите?

— Аха, парите — отвърна тихо Сорген. — Доколкото разбрах, вече сте получили авансово добра сума от британското правителство, за да премахнете мен и генералите ми.

— Да, Сорген, за твой късмет. В противен случай в момента нямаше да разговаряме с теб.

— А сега искате от нас да ви платим, защото сте го измамили?

— Защо да се задоволим с едно плащане, след като можем да получим две?

— От теб ще излезе добър политик — отвърна Сорген с тъжна усмивка. — Седемстотин и петдесет хиляди долара ми се виждат много за такова дребно нещо.

— За френските ти господари това е нищо, приятел.

— Сега те са и ваши господари.

— Сега може би, но не се знае дали и в бъдеще ще е така. Пък и след като става въпрос за нещо толкова дребно, защо не го свършиш сам?

— Делегирането на задачите е първото правило на ръководителя, господин Таф. Името ти е странно. Какъв е произходът му?

— Дайте ни веднага парите, ако не искате да изпълним заповедите на британското правителство вместо на френското.

Настъпи мълчание.

— Все още не — отвърна най-накрая Сорген.

Тонът му беше станал по-строг.

— Не ме разигравай, Сорген — каза Таф с тих, изпълнен със заплаха глас. — Последиците няма да бъдат благоприятни за теб.

— Ако разполагах с толкова малко хора, мистър Таф, бих се притеснил. Лъжеш се, ако смяташ, че ще можеш да ме очистиш заедно с войниците ми. Това просто няма как да стане. Аз все пак възнамерявам да ти позволя да си тръгнеш с куфарчето с парите. Сам разбираш обаче, че не бих могъл да ти имам пълно доверие. Ще ти платя твърде голяма сума, за да изтриеш онова животно, Асу, и командирите му от лицето на земята, и трябва да съм пълен глупак, за да те пусна да си отидеш, без да ми дадеш някаква гаранция, че ще удържиш на думата си.

Отново настъпи мълчание.

— Каква гаранция имаш предвид? — попита Таф.

— Вярваш ли в съдбата? — След като не получи отговор, Сорген продължи: — Ако наистина съществува, в момента тя ни се усмихва. Преди два дни снахата на Асу дойде в нашия скромен лагер.

— Познавам тази жена — отвърна Таф.

— В такъв случай би трябвало да си наясно колко е досадна. Аз самият не бих страдал, ако бъде пратена на оня свят. Изглеждаш шокиран, мистър Таф. Няма причини да се вълнуваш. Ако Башеба беше останала при Асу, щяхте да я убиете заедно с другите. Надявам се, разбираш, че съм предвидил всичко. Ако направим запис на екзекуцията й, извършена от твоята ръка или от ръката на някой от хората ти, аз ще разполагам с гаранция, че сте лоялни към мен, а не към брат ми.

Клара изтръпна. Умът й препускаше трескаво. Трябваше да изтича до палатката, да грабне Башеба и да й помогне да избяга. Краката й обаче не я слушаха.

— Добре — отвърна Таф. — Доведете я тук.

— Момент — каза Сорген. — Още не съм свършил. Нашите френски поддръжници се нуждаят от доказателства, че след като вземете парите, ще изпълните тяхното желание, а не желанието на британското правителство.

На Клара й се зави свят.

— За щастие при нас има една млада британска лекарка. Вероятно сте я забелязали сутринта. Красива жена. Ако времето не ни притискаше, щяхме да ви оставим да се позабавлявате с нея. Но се налага тя също да бъде убита веднага от вас пред камерата.

Клара си затисна устата с ръце, обърна се и тръгна, препъвайки се към медицинската палатка. Даваше си сметка, че разполага само с няколко секунди да изведе Башеба от нея. Стори й се, че й бяха нужни часове, за да пропълзи в дупката.

— Башеба! — прошепна тя, след като най-после влезе вътре.

Един от мъжете се беше събудил и Башеба беше коленичила до него с ръка върху челото му. Клара изтича и изправи изненаданата жена на крака. Башеба тръгна, накуцвайки, след Клара, която я дърпаше към задната част на палатката.

— Какво правиш? — попита, очевидно стресната от поведението на Клара.

— Те ще дойдат всеки момент. Трябва веднага да се махнем от тук…

Клара погледна през рамо към входа на палатката. Стори й се че брезентът леко се разклати, сякаш някой го докосна. Бутна Башеба към дупката и отново погледна през рамо, докато жената се промъкваше тромаво през нея. Стресна се, след като видя ръката, която дръпна брезента на входа, и се хвърли след Башеба към тясното пространство между скалата и палатката.

И изпищя.

Башеба се беше изправила на крака. Зад нея беше застанал мъжът с бръснатата глава. С едната си ръка стискаше кичур от косата й, а в другата държеше страховит назъбен нож. Острият му връх беше забит в меката плът на врата й, а по тъмната й кожа се стичаше струйка кръв.

Мъжът се ухили.

— Сорген каза, че си струва човек да се позабавлява с теб. Арабин като него би се разделил с лявата си топка, за да опита вкуса на едно бяло момиче. Сигурно и аз бих се прежалил, ако няма нищо друго в менюто.

— Клара започна да отстъпва ужасено назад, но спря и отново изпищя, след като видя, че мъжът дръпна назад главата на Башеба и прокара ножа по гърлото й.

— Тръгвай към онази палатка, кучко. При най-малкия опит да избягаш ще я заколя, и то според мюсюлманския обичай. Разбра ли?

Клара го гледаше втренчено.

— Разбра ли?

Тя кимна бързо и тръгна наляво, провирайки се през тясната пролука между двете палатки. Башеба и мъжът я последваха. След двайсет секунди вече бяха пред голямата палатка. Ниският мъж с русата коса я изгледа нахално, когато стигна до него, посочи към входа на палатката и каза:

— Хубаво парче, Скинър. Заповядайте, дами. Те ви очакват.

— Моля ви, пуснете ни — отвърна Клара. — Готова съм да направя всичко, което ми кажете.

Мъжът, който се казваше Скинър, се изсмя грубо.

— Чу ли я, Хектор? Какво ли означава това? Безплатен десерт?

— Отстъпвам ти арабката — отвърна Хектор. А после, сякаш някой го беше помолил да се изясни, добави: — Те не си бършат шибаните задници както трябва.

— Май че нямате късмет, дами — каза Скинър.

Кимна на Хектор. Хектор хвана Клара за косата, бутна я към палатката и изкрещя:

— Влизай веднага!

В палатката беше настъпила тишина. В очакване на жените. Светлината беше слаба и идваше от два червени прожектора, насочени към центъра й. Там беше застанал Сорген: дишдашът и мустаците му бяха обагрени в алено. На няколко метра от него върху пода имаше кожен куфар. Командирите му, които наброяваха около петнайсет души, се бяха подредили покрай периферията на палатката. Главите им все още бяха омотани с шаловете. Скинър и Хектор кимнаха на мъжа с европейски черти, който пазеше от вътрешната страна на входа, докато бутаха двете жени навътре. До Сорген стоеше мъжът, който според Клара беше Таф. Той беше по-възрастен от другите, може би наближаваше шейсетте. Лицето му беше обрасло с остра сива четина. Гледаше безизразно към жените, докато се приближаваха към средата на палатката.

Сорген изкрещя нещо на арабски. Единият от командирите му пристъпи напред. Държеше в ръце малка видеокамера. Визьорът й изщрака и се отвори.

Башеба заговори гневно на арабски. Сорген я сряза, но тя не млъкна. Скинър, който продължаваше да държи ножа, заби коляното си в кръста й. Тялото на жената се отпусна от силната болка и тя изглеждаше така, сякаш висеше на кичура коса в ръката му. Той я блъсна на земята.

Прекалено уплашена, за да се разпищи отново, Клара не смееше да мръдне в силните ръце на Хектор, докато наблюдаваше с широко отворени очи ужасяващата сцена.

Всичко започна със заповедта, която Таф издаде. Той кимна на Скинър и каза:

— Действай!

— Първо Башеба — отвърна Сорген.

Осветени от червените прожектори, очите му бяха пълни със стръв, сякаш нямаше търпение да се наслади на екзекуцията на нещастната жена.

Скинър кимна. Продължаваше да стиска в ръка страховития нож. От червената светлина острието му изглеждаше така, сякаш беше обагрено в кръв. Мъжът с камерата протегна ръцете си напред. Клара видя как червената светлина на един от бутоните й се промени в зелена.

Скинър се приближи до вцепенената от страх жена, която стискаше с ръце главата си и плачеше неудържимо. Хвана я отново за косата, издърпа я на крака и изкрещя:

— Как се казваш, кучко?

Башеба се взря в него като обезумяла. Скинър вдигна ножа до лицето й и разряза вертикално първо едната, а после другата й буза. Жената пищеше, докато кръвта се стичаше по бузите и устните й.

— Как се казваш? — повтори въпроса си Скинър.

— Б-б-б… Башеба — изрече с мъка тя.

— Обърни се към камерата.

— Башеба.

Скинър се усмихна. По лицето му беше изписана такава нечовешка жестокост, че Клара понечи да извърне очи. Те обаче сякаш бяха приковани в него. Скинър отново вдигна ножа, застана зад Башеба и насочи острието му към гърлото й.

После го прокара по кожата й.

Клара затвори очи.

Писъците на Башеба отново огласиха палатката и се смесиха с трясъка от изстрела, който долетя откъм входа й. За части от секундата Клара си помисли, че куршумът е бил предназначен за нея. Когато се съвзе от шока, отвори очи и видя как тялото на Скинър отскочи два метра назад и се строполи на пода. Куршумът беше отнесъл част от черепа му и от дупката хвърчеше кръв, примесена с мозък и парчета кост. Ножът му беше паднал на метър от него.

Башеба отново изпищя. Беше покрила лицето си с ръце и между пръстите й се стичаше кръв. Затича се към Клара, сякаш очакваше помощ от нея. Таф, Хектор и командирите на Сорген насочиха автоматите си към предната част на палатката.

Вцепенена, Клара също се обърна.

На входа беше застанал мъж.

В тъмнината Клара не успя да различи чертите му. На гърдите му висеше автомат, а в дясната си ръка стискаше пистолет. Лявата му ръка беше вдигната над главата му. В нея имаше някакъв малък цилиндричен предмет.

— Убийте го! — изрева Сорген.

В същия момент Таф извика:

— Не стреляйте!

Хвърли се напред. Стигна на пет метра от мъжа до входа, обърна се с гръб към него и каза на Сорген:

— Той държи граната. В момента, в който някой стреля, ще освободи детониращия лост и всички ще хвръкнем във въздуха. Заповядай на войниците си да свалят автоматите си, Сорген!

Сорген се поколеба за миг, а после каза нещо на арабски. С видима неохота войниците свалиха автоматите си.

Таф се обърна към мъжа с гранатата, който стоеше неподвижно до входа на палатката, и изрече тихо:

— Не трябваше да идваш тази нощ тук, чедо. Опитах се да те предупредя.

Никакъв отговор.

Чуваше се единствено хлипането на Башеба.

— По дяволите! — Думите сякаш избухнаха от устата на Таф. — Нищо не разбираш. Ти си още дете!

Мъжът пристъпи навътре в палатката. Продължаваше да държи над главата си гранатата, а пистолетът му беше насочен към командирите на Сорген. Клара зяпна, след като разпозна мрачните черти на войника, когото Башеба се беше опитала да убие сутринта.

— Вече не, Таф — отвърна тихо войникът. — На всеки му се налага да порасне в един момент, нали?

23

Дани погледна към британката и й каза:

— Излез навън. Изведи и Башеба. — След като и двете жени не мръднаха от мястото си, той изкрещя: — Веднага!

Изчака ги, докато напуснаха палатката, и се обърна към Таф. Старият му приятел — все още му се искаше да го смята за такъв — стоеше на пет метра от него. Сорген беше на пет метра зад Таф и вече не изглеждаше толкова самодоволен. Между тях, върху пода, лежеше кървящото тяло на Скинър. Хектор и Ди Фрайз пристъпваха бавно към периферията на палатката, където войниците на Сорген бяха застанали на два-три метра един от друг. И войниците, и наемниците бяха вперили очи в гранатата, която щеше да причини големи вреди в затвореното пространство на палатката.

Единствено Таф гледаше право в лицето на Дани.

— Промъкна се безшумно, чедо — каза. — Впечатлен съм.

— Добре си ме научил.

— Може би. Понякога обаче ми се струва, че не съм те научил на много неща. — Таф замълча. — Толкова си наивен, Дани. Трябваше да ти разкажа за някои неща от живота, докато имах тази възможност.

— Аз усвоявам бързо.

— Може би. Прибери тази граната. А после ще си поговорим като мъже.

Мълчание. Дани стоеше неподвижно.

— Все още можеш да избягаш, чедо. Никое от тези копелета няма да те последва, ако им наредя да не го правят. Така би било най-разумно от твоя страна. Бъкингам е мъртъв. Безсмислено е да оставаш в тази страна.

Дани подсвирна. Брезентът на входа на палатката се повдигна и той нямаше никакво съмнение, че в нея е влязъл Бъкингам. Беше видно от лицето на Таф.

— Ще ти се наложи да даваш обяснения… — започна да казва Бъкингам.

— Млъкни! — извикаха едновременно Дани и Таф.

Двамата се гледаха втренчено в продължение на десет секунди, а после Таф се усмихна, обърна се и размаха ръце към хората в палатката.

— Е, добре, чедо. Можеш да ни избиеш всичките. Чудесна идея! Но преди да го направиш, помисли малко. — Приближи се с няколко крачки към Дани. — Когато открият разложения ти труп в сирийската пустиня, ако въобще го открият, какво ще кажат хората по върховете в родината ти? Смяташ ли че ще си спомнят за теб в Уайтхол? Смяташ ли, че ще те споменават в скапаните си клубове? Според мен ще те сметат под килима, както всички останали боклуци. Извинявай, чедо, но не те чувам. Езика ли си глътна?

Мълчание.

— На никого няма да му пука, Дани — продължи Таф с по-тих глас. — Нима наистина си мислиш, че някой друг, освен войниците в хангара на Полка, се е трогнал от смъртта на Джак? Или че онези копелета в Министерството на отбраната са се обадили в Дамаск, за да отърват другите ти двама партньори от въжето?

— Аз съм войник, Таф — отвърна Дани, — и изпълнявам заповеди.

— Я стига! — сопна му се Таф. — Спести ми всичките тези глупости за дълга към родината. Нима не знаеш до какво опира всичко? — Без да чака отговор, той се втурна към охлузения куфар, вдигна го от пода и се върна с него в средата на палатката, прескачайки невъзмутимо трупа на Скинър. Отвори го и изсипа на пода пачките, които бяха в него. — Смяташ ли, че британците, французите или руснаците щяха да посмеят да се доближат до тази страна, ако не ставаше въпрос за пари? Колко приятели загуби в Ирак, за да може онази шайка от янки да се добере до няколко договора за добив на нефт? Половината от сирийските бунтовници са подкрепяни от Ал Кайда, така че не ми говори за патриотизъм. Знаеш много добре, че ние с теб сме просто две миниатюрни зъбни колела от една шибана машина.

— Това, което знам — отвърна Дани, като се опитваше да не повишава глас, — е, че ти си го ударил през просото. Скинър щеше да заколи тази жена, точно както закла онова семейство в Хомс.

Таф махна с ръка, сякаш искаше да каже, че това са дреболии. Гневът забушува още по-силно в Дани.

— Уважавах те много, Таф, преди да разбера, че си изкарваш прехраната, убивайки беззащитни жени.

— Аз си изкарвам прехраната по същия начин като теб, чедо. С тази разлика, че ти получаваш възнаграждението си под формата на ненужни медали и празни приказки, а аз го получавам под формата на пари в брой. — Наведе се, взе една пачка и я прекара през пръстите си. — Американски долари. Използвани, с непоследователни номера, непроследими. — Очите му светнаха от идеята, която му хрумна изведнъж. Хвърли пачката в краката на Дани. — Скинър няма как да се възползва от своя дял. Можеш да вземеш част от него. В пачката има пет хиляди долара.

За първи път Дани свали очите си от Таф и ги насочи към банкнотите. Таф кимна насърчително.

— Добро заплащане, а? И това е по-малко от половината. — Приближи се до Сорген, застана зад него и сложи ръце на раменете му. Върху лицето на Сорген се изписа раздразнение, но той го потисна и продължи да стои неподвижно. — Ако Сорген вземе властта в Сирия, французите ще ми бъдат безкрайно благодарни. Ще имам влияние, чедо. Истинско влияние. Ти се запозна с оня гадняр, Макс Сондърс. Мислиш ли, че искам да работя за него цял живот? Ти самият би ли искал да работиш за него цял живот? Защото, повярвай ми, това те чака, когато те изхвърлят от Полка. Ако не е Сондърс, ще е някой друг офицер, който с удоволствие ще седи зад бюрото си и ще чука секретарката си, а ти ще изкарваш пари за него, излагайки се на всякакви опасности. Виж, с французите положението е съвсем друго. Достатъчно е да кажа и една дума и те ще ми осигурят военните договори, които искам.

Кимна отново и се върна при Дани. Сниши глас и продължи:

— Ще те взема при себе си. Двамата с теб, чедо, ще седим зад бюрата си, ще си броим парите и ще чукаме френските курви, докато от патките ни не потече кръв, а други ще си рискуват живота вместо нас. И не ми казвай, че това е по-лошо, отколкото да получаваш мизерна военна пенсия или никой да не знае къде е гробът ти, ако загинеш по време на акция. Добре направи, като застреля Скинър. — На Дани му се стори, че погледът в очите му е искрен. — Ти беше прав. Той наистина беше освирепял. Отдавна трябваше да го спра. Задължен съм ти.

Никакъв отговор.

— Може да заемеш неговото място. Ще пусна жените. Сорген няма да предприеме нищо. Прекалено е уплашен французите да не оттеглят подкрепата си. Заедно ще довършим работата — ти, аз, Хектор и Ди Фрайз — и ще си поделим парите. — Погледна към гранатата, която Дани продължаваше да държи над главата си. — Давам ти честната си дума, чедо, че няма да ти причиня никакви неприятности. Очаквам същото от теб. Познаваме се отдавна, нали?

Наистина се познаваха отдавна.

Дани чу стъпките на Бъкингам, който излезе от палатката. Бавно, без да откъсва очи от Таф, свали пистолета, но задържа пръста си върху детонатора на гранатата.

— Добро момче. — Таф се наведе и вдигна пачката от пода. — Ще получиш много пари, Дани. Ще ти дойдат добре. Ще измъкнеш баща си от онази скапана къща. Ще плащаш на някого да идва у вас два пъти на ден, да му бърше задника и да му готви. — Дани усети, че се изчервява, спомняйки си за немощта на баща си. — Състоянието му ще се влошава все повече. Смяташ ли, че ще можеш да му помагаш със заплатата си от Полка? Защото вероятността Кайл да се включи е малка, нали?

Кайл. Какво беше казал преди време? Струваше му се, че оттогава са минали векове. „Понякога те възприема не като свой син, а като син на Таф.“ И ето че сега той държеше на прицел наставника си, готов да нарани или да убие и него, и себе си с гранатата.

Дали наистина си беше мислил, че Таф си изкарва прехраната по почтен начин? Или просто се държеше като кретен, преструвайки се, че е притеснен, след като се е сблъскал с действителността?

Таф направи крачка напред, без да обръща внимание на гранатата, на пистолета, на всичко друго, освен на Дани.

— Кажи на Бъкингам и на жените да се махат оттук. Ние ще довършим работата. Асу така или иначе е задник. Тази нощ той ще събере командирите си. След като приключим с него, ще се върнем у дома и ще уредим нещата с баща ти. А после…

Размаха пачката пред лицето на Дани.

Дани усети, че решителността му е започнала да намалява. Може би Таф беше прав, както винаги. Ако на шефовете му им пукаше за неговия живот или за живота на партньорите му, те щяха да ги изведат от Сирия в момента, в който операцията започна да се проваля. И ако го бяха направили, Джак щеше да е жив.

Свали пистолета.

Таф реагира мигновено. Протегна дясната си ръка и пръстите му се стегнаха около юмрука на Дани, в който беше гранатата. В същото време допря пистолета си до главата на Дани. Пистолетът на Дани беше на нивото на корема на Таф. Патова ситуация. Дани вече не можеше да разчита на гранатата. Беше загубил предимството си и за да си го върне, трябваше да убие Таф, но и двамата знаеха, че това никога няма да стане.

— И сега какво ще правим, чедо? Ще стреляме? Или всеки ще остави другия да си тръгне?

Дани не знаеше как да му отговори.

Таф погледна към Хектор и Ди Фрайз.

— Доведете Бъкингам и жените.

Двамата мъже излязоха от палатката. Настъпи тишина. После се чу шум от боричкане. След една минута Хектор и Ди Фрайз вкараха Бъкингам и жените. Държаха ги на прицел.

Обстановката в палатката се беше променила. Войниците на Сорген вече не бяха толкова притеснени и сковани. Трима от тях направиха няколко крачки напред и стиснаха по-уверено автоматите си.

— Знам какво правиш, чедо — каза Таф. — Преценяваш разстоянието до всяка една цел в палатката. Мислиш си дали да не убиеш Сорген. Той е само на десет метра от теб и не е въоръжен. Мислиш си също така, че ако можеше да хванеш автомата си, щеше да свалиш командирите му с няколко откоса. Но в момента държиш пистолета си, нали? Би могъл да стреляш един-два пъти, преди те да са застреляли теб, пренебрегвайки заповедта ми да не го правят. Не си в състояние да си обясниш как се стигна дотук. Предимството беше твое и изведнъж нещата се обърнаха.

Дани не му отговори. Всяка една от тези мисли наистина му беше минала през ума. И не беше в състояние да намери решение.

— Позволи ми да те избавя от затруднението, чедо, като ти кажа какво точно ще се случи. Ти ще пуснеш много внимателно гранатата в ръката ми. Ако усетя, че се опитваш да ме надхитриш, Хектор ще убие Бъкингам и жените. Първо арабката, после блондинката и накрая разузнавача. Ще преброя до пет.

Погледна към Хектор и му кимна, за да покаже, че говори сериозно. Хектор вдигна автомата си към треперещата Башеба.

— Едно — каза Таф.

Разстоянието между Дани и Хектор беше не повече от четири метра.

— Две.

Пистолетът на Дани беше опрян в корема на Таф. Можеше да свали Хектор с един изстрел, но това означаваше първо да убие Таф.

— Три.

„Той не е този, за когото го смяташе“, разсъждаваше Дани. „Не можеш да му вярваш. Помисли за жените. Хектор ще ги убие, без да му мигне окото. След онова, което направиха със Скинър в хлебарницата…“

— Четири.

„Направи това, което трябва.“ Пръстът му натисна леко спусъка.

— Пет, чедо.

Не можеше да го направи.

И не се налагаше.

Усети раздвижване вляво от себе си. Не беше Хектор, нито Бъкингам, а британката. Тя се хвърли към Хектор и завъртя настрани автомата му. Хектор натисна неволно спусъка, автоматът изтрещя и куршумите се забиха в брезента и в корема на един от командирите на Сорген. Дани не изчака да види как червата изригнаха от корема на мъжа, а се възползва от момента и тъй като не можеше да си послужи с ръцете си, заби глава в носа на Таф.

Костта изпука и хлътна. Дулото на пистолетът на Таф се отдалечи от главата му. Пръстите около ръката му, която държеше гранатата, се отпуснаха. Дани удари Таф в ребрата с пистолета си и му изкара въздуха. Таф залитна назад. Дани се огледа, преценявайки ситуацията.

В палатката настана паника. Башеба, чието лице продължаваше да кърви, пищеше, а Бъкингам вече беше изтърчал до входа. Сорген отстъпваше назад, заобиколен от няколко от командирите си. Само един от тях обаче беше вдигнал автомата си. Той се намираше на седем метра вляво от Дани под ъгъл от трийсет градуса. Дани стреля в омотаното му с шала лице и превърна онази част от него, която се виждаше, в кървава маса. Мъжът падна по очи.

Хектор вече беше дошъл на себе си и явно се колебаеше кого да убие първо — Клара или Дани. В този момент Клара се хвърли към него. Двамата паднаха на пода и той отново произведе изстрел, но този път не уцели никого. Клара се изправи на крака.

Дани отново вдигна гранатата над главата си, предупреждавайки, че ще я хвърли, ако някой реши да стреля, обърна се към двете жени и изрева:

— Излезте от палатката!

Клара сграбчи Башеба и я избута към входа. Отстъпвайки назад, Дани се обърна към Сорген.

— Кажи на хората си, че ще убия всеки, когото видя извън палатката. — Сорген се колебаеше. Дани стреля във въздуха и изкрещя: — Направи го веднага!

Сорген предаде на арабски думите му на командирите си. Три метра до входа. Два метра. Дани погледна към Таф, който се беше свил на пода, а от счупения му нос капеше кръв.

А после излезе от палатката.

Зави рязко надясно и хукна покрай нея. Както очакваше, през брезента се посипа дъжд от куршуми, но всичките летяха в обратната посока на тази, в която беше поел. Никой не се осмели да тръгне след него. Или поне за момента. Спря за секунда и се огледа.

Бъкингам и двете жени бяха клекнали до един от седемте пикапа, паркирани на около двайсет метра на изток от голямата палатка. Предниците на колите бяха обърнати към пустинята, за да могат войниците да се изнесат бързо, ако се наложеше, и Дани предположи, че ключовете им са на таблата. Очуканият фолксваген, който беше откраднал от една улица близо до квартирата на Таф, беше на километър от лагера. Ако искаха да се измъкнат живи, трябваше да побързат.

Дани хукна към Бъкингам и двете жени. Беше само на няколко крачки от тях, когато от палатката излезе въоръжен мъж с омотан около главата шал. Дани хвърли гранатата. Тя падна на метър от мъжа и избухна. Трясъкът беше последван от писъците на мъжа. Дани се надяваше, че останалите войници няма да се осмелят да си покажат носовете навън.

Избута Бъкингам и двете жени към каросерията на пикапа. Надникна в кабината и установи с облекчение, че ключът си е на мястото.

— Качваме се в колата — каза с тон, който не търпеше възражение. — Аз ще застана до картечницата и ще стрелям, ако се наложи. — Погледна към британката. — Как се казваш?

— Клара — отвърна тя. — Виж… Извинявай, аз…

— Можеш ли да шофираш?

Тя кимна.

— Тогава ти ще седнеш зад волана.

— Не ставай смешен — намеси се Бъкингам. — Аз съм напълно в състояние да…

— Ти ще се качиш отзад с мен, за да мога да те гледам какво правиш — сопна му се Дани и се обърна към Клара. — Няма да спираш, освен ако не почукам три пъти на кабината. Разбра ли?

Клара кимна и попита:

— Къде отиваме?

— Далеч оттук — отвърна Дани.

Нямаше никаква представа какво ще предприеме по-нататък. Щеше да мисли за това, след като стигнеха до някое безопасно място.

— Дали ще убият Асу? — попита Башеба.

Дани погледна към палатката. Дали Таф и хората му щяха да се откажат от плана си? Едва ли. Той беше свързан с пари и Дани вече беше разбрал, че за Таф парите са всичко. Кимна на Башеба и се приготви да се качи в пикапа. Тя обаче хвана ръката му с изненадваща сила и каза:

— Синът ми е с Асу. Ще убият и него.

— Съжалявам.

— Вече загубих единия си син — прошепна Башеба. — Трябва да ми помогнете да намеря другия.

— Не ставай глупав, Блек — изсъска Бъкингам. — Забранявам ти да вършиш подобно безумие. Трябва да се доберем до чешкото посолство в Дамаск. Единствено там ще бъдем в безопасност.

Дани погледна тревожно към палатката. Беше крайно време да тръгват. Хората на Сорген и на Таф всеки момент щяха да придобият смелост да излязат от нея.

— Ако изоставите Башеба — каза Клара, — трябва да изоставите и мен.

В очите й се четеше предизвикателство: що за мъж си ти, след като си способен да направиш такова нещо?

— Майната ви! — извика Бъкингам.

— Затвори си устата, Бъкингам! — сряза го Дани. Поведението на жените го беше накарало да вземе решение: в никакъв случай не биваше да застава на страната на Бъкингам. — Асу е заобиколен от войници, които са още деца. — Посочи с глава към Башеба. — Сред тях е и нейният син. Ако Сорген и Таф пристъпят към изпълнение на плана си, всички ще бъдат мъртви. Трябва да предупредим Асу.

— Забранявам ти да го правиш! — изкрещя Бъкингам.

Стрелба. Един куршум рикошира в пикапа. Дани издърпа гранатата от жилетката си и я хвърли към четиримата войници, които бяха излезли от палатката.

Последва трясък, придружен от писъците на двама от войниците.

— Качвайте се! — изсъска Дани. — Веднага! — Сграбчи Бъкингам и го завлече до задната част на каросерията. Свали капака и го бутна вътре. — Легни долу!

Бъкингам не се нуждаеше от допълнително подканяне — легна на пода и повече не мръдна. Дани застана до картечницата. От нея висеше лента с патрони 50-и калибър. След като Клара запали двигателя, Дани завъртя картечницата върху триногата и започна да стреля по двамата войници, които бяха оцелели след взрива. Те се разтресоха силно и паднаха на земята.

— Господи! — извика Бъкингам.

Пикапът потегли.

Трябваше да извади от строя останалите пикапи, но не искаше да губи време, затова реши да го направи в движение. Насочи картечницата и стреля по всяка една от колите. След като се бяха отдалечили на четирийсет метра от лагера, две от тях избухнаха в пламъци. Останалите бяха с надупчени от куршумите кабини и каросерии, с раздробени гуми и строшени стъкла.

Тяхното превозно средство увеличаваше скоростта. Шейсет метра. Осемдесет. От палатката бяха излезли войници и стреляха, но куршумите падаха на двайсет метра от него. Дани си помисли, че, ако Таф беше стрелял, със сигурност щеше да го улучи. Дали просто не му беше дал още една възможност да избяга? Докато картечницата трещеше в ушите му, той свали от жилетката си прибора за нощно виждане, доближи го до окото си и го насочи към лагера. Около голямата палатка се бяха скупчили хора. Появи се Сорген. Изглеждаше нелепо в белия дишдаш, докато размахваше ръце и раздаваше заповеди. Дани обаче търсеше един определен мъж. Таф. Таф беше застанал до входа на палатката, без да обръща внимание на счупения си нос, а очите му следваха отдалечаващия се пикап. Можеше да е трик на собственото му въображение, но на Дани му се струваше, че втренчения поглед на Таф преминава през оптичния прибор за нощно виждане и директно прониква в главата му.

После Таф се обърна и влезе в палатката.

24

Макс Сондърс реши, че причината е в простатата му. Докато беше в армията, пикаеше, преди да си легне, а после — чак след като се събудеше на сутринта. Сега ставаше по три пъти през нощта и дълго чакаше остатъците от „Сен Емилион“ или от „Чивас регал“ да се изцедят в порцелановата чиния в модерната, облицована с мрамор, баня, сякаш течаха от кафемашина. Трябваше да отиде на преглед, но не му харесваше идеята някой индийски лекар с тюрбан да му оглежда патката, или още по-лошо — да му бърка с пръст в задника. Потрепери и прогони мисълта от главата си.

Беше станал за втори път през тази нощ, което означаваше, че вече е около дванайсет часа. Затова се изненада, когато мобилният му телефон избръмча на нощното шкафче. Изпсува тихо и се върна в спалнята, където жена му спеше или се правеше, че спи. Телефонът продължаваше да бръмчи и от вибрациите беше стигнал до ръба на нощното шкафче. Хвана го точно преди да падне.

— Кой по…

— Аз съм. Възникна проблем.

Таф Дейвис. Връзката беше лоша, но това беше нормално. Сондърс излезе от спалнята и спря на тъмната площадка.

— Линията достатъчно сигурна ли е? — попита Таф.

— Разбира се, че е сигурна — сопна му се Сондърс. — Толкова ли е важно, та да ме будиш посред нощ?

Мълчание. Сондърс усети, че Таф се подразни, но реши да не му обръща внимание.

— Скинър е мъртъв — каза Таф.

— Направо ще се разплача. Тази линия, Дейвис, е за спешни случаи, а не за клюки.

— Бъкингам се появи неочаквано на срещата със Сорген. Разбра всичко.

Сега беше ред на Сондърс да замълчи.

— Мислех, че е мъртъв — изрече най-накрая той. — Заедно с онова скапано момче от Полка.

— Двамата избягаха.

— Откъде са избягали? За Бога, ти не биваше да го допускаш до тази среща. Аз ли трябва да върша всичко? Предупредих сирийците и руските копелета и те успяха да намалят броя на бавачките на Бъкингам. Твоята единствена задача беше да се погрижиш за двама души, но ти и това не успя да направиш.

— Трябваше да си довлечеш задника тук за няколко дни, Сондърс. Щяхме да те посрещнем като скъп гост.

— Спести си иронията — изсъска Сондърс. — Плащам ти достатъчно, за да бъдеш там. Ако не ти харесва, вдигай си чуковете. Ще намеря някой друг. Такива като теб — с лопата да ги ринеш. Сорген още ли е жив?

— Да.

— А ти взе ли парите на французите?

— Те са тук.

— Питам те дали са у теб.

— Сорген ще ми ги даде, след като се увери, че Асу е мъртъв.

— По дяволите! Не можеш ли просто да ги вземеш?

— Ние сме прекалено малко, Сондърс, в сравнение с войниците на Сорген. — Таф замълча за миг. — Блек извади от строя колата ни. Не мога да стигна до Асу тази нощ. Трябва да измислиш нещо.

Сондърс се вбеси. Крачеше напред-назад по площадката и удряше със свободната си ръка по стената.

— Къде се намира в момента Асу? Надявам се, че поне това знаеш.

— В една тайна квартира до централната джамия. Фарес ал Калдун, № 35. Свикал е командирите си. — Отново настъпи мълчание. — Според мен съществува голяма вероятност Бъкингам и Блек да са тръгнали натам, за да го предупредят.

— Господи! — измърмори на себе си Сондърс. Таф Дейвис, на когото обикновено можеше да се разчита, в момента беше забъркал страхотна каша. Налагаше му се да се намеси пряко, за да я оправи. — Дръж си телефона включен. И не изпускай от очи шибаните пари!

Прекъсна връзката, влетя в спалнята, облече халата си, слезе бързо в кабинета си на първия етаж и заключи вратата. Опита се да си подреди мислите. Получаваше пари от британското правителство, за да обучава войниците на Асу и да премахне Сорген. Получаваше още повече пари от френското правителство, за да премахне Асу и командирите му. Докато всичко вървеше добре, можеше да бъде слуга на двама господари. Ако премахнеше Асу, а оставеше Сорген жив, щеше да спечели доверието на французите, а британците така или иначе щяха да продължат да му плащат, защото не биха могли да се справят в чужбина без помощта на компании като „Международни решения“. Тази стратегия обаче би свършила работа, при положение че убиеше не само Асу, но и Бъкингам и Дани Блек. Британските власти нямаха никаква представа за плановете на Таф, в основата на които беше той самият.

Усмихна се, осъзнавайки, че, ако е достатъчно бърз и ако Бъкингам и Блек наистина са тръгнали към тайната квартира на Асу, има шанс не само да премахне всички, които трябва да бъдат премахнати, но и да спечели допълнително пари.

В този бизнес връзките бяха най-важното нещо, а Сондърс разполагаше с всякакви връзки. Садик Даламал въртеше от склада си на Лотс роуд търговия с артефакти, които внасяше от Средния изток. Освен това беше прекият канал, по който Сондърс изпращаше сведения на сирийското правителство. Двамата бяха живели в един и същи пансион в колежа „Фъркрофт“ в Бирмингам. Даламал с удоволствие предаде информацията за нарушаването на границата на Сирия от отделението на SAS. Сондърс беше сигурен, че Даламал ще отговори на позвъняването му по всяко време на денонощието.

Беше прав.

— Садик, приятелю — каза Сондърс с престорена любезност, след като чу сънения глас на сирийския търговец. — Надявам се, че не съм те събудил. Но и да съм те събудил, предполагам, че няма да съжаляваш.

— Какво, по дяволите, искаш, Сондърс? Аз съм зает човек.

Двамата никога не се бяха харесвали особено.

— Искам да ти съобщя точното място, на което ще бъде през следващите няколко часа добрият приятел на твоето правителство Асу, заедно с командирите си — изрече бързо Сондърс. — Срещу малко възнаграждение, разбира се.

Садик изглеждаше заинтригуван. Сънливостта изчезна от гласа му.

— Как разбра?

— Имам си начин, приятел.

— Къде е той?

Сондърс се усмихна.

— Не обичам да бъда груб, Садик, но първо да изчистим въпроса с парите. Какво ще кажеш за седемстотин и петдесет хиляди долара?

— Половин милион.

— Не съм съгласен, Садик. Седемстотин и петдесет хиляди.

Мълчание.

— Добре. Но ще платим, след като се справим с Асу.

— Естествено. Нямаш представа какво облекчение е за мен да знам, че мога да ти вярвам. Би било жалко и страшно неудобно за теб, ако се разчуе за твоите хомосексуални забежки през ученическите ти години, нали? Онези снимки, Садик. Биха накарали всеки мъж на твоята възраст да припадне. Доста се изръсих за тях, но искам да те уверя, че за момента са на сигурно място.

Отново настъпи мълчание.

— Къде е той? — попита Садик.

Сондърс повтори адреса, който му беше дал Таф:

— На Фарес ал Калдун, № 35.

— Този район е гъстонаселен.

— Това не е мой проблем, приятелю. А и в крайна сметка нима няколко трупа в повече биха били от значение?

Садик обаче беше прекъснал връзката.

Сондърс остави телефона върху бюрото си и си пое дълбоко въздух. Беше доволен от резултата от проведения разговор. Винаги му беше приятно да сключва сделки с режими, които се страхуваха, че краят им скоро ще настъпи, защото можеше да разчита, че ще действат решително.

Тази нощ на жителите на Хомс и на всички, които имаха неблагоразумието да пребивават в момента в него, им предстоеше да преживеят няколко часа на нечувана жестокост. Макс Сондърс се утешаваше с тази мисъл, докато се качваше обратно по стълбището към спалнята.

23:57 ч.

Беше горещо и задушно, макар че наближаваше полунощ. Звездите светеха ярко. Дани почука три пъти на кабината на пикапа. Клара отби встрани и спря.

Бяха пътували в продължение на петнайсет минути и Дани изчисли, че са се отдалечили с трийсет километра от лагера на Сорген. Беше се вглеждал непрекъснато в тъмнината през прибора за нощно виждане и не беше забелязал някой да ги преследва. След осем километра щяха да стигнат до покрайнините на Хомс. Тогава картечницата в каросерията на пикапа щеше да привлече повече внимание, отколкото би му се искало. Започна да я разглобява.

— Защо го правиш? — попита Бъкингам.

— За да не се набиваме на очи.

— Виж какво — продължи Бъкингам и се изправи непохватно, — съжалявам, че не те послушах, когато настояваше да се откажем от операцията. Но наистина ли е необходимо да предприемаме това? Ако жените възнамеряват да постъпят неразумно, нека да го направят. Ние можем… — Посочи с палец назад през рамото си. Дани се взря в него с отвращение, но Бъкингам сякаш не забеляза и продължи: — Изведи ме оттук и аз ще се погрижа Министерството на отбраната да ти се отплати подобаващо. Мога да го направя, разбираш ли? Имам достатъчно връзки.

— Ти си едно голямо лайно, Бъкингам. Ако зависеше от мен, отдавна да съм те изхвърлил от Министерството.

— По дяволите, момче…

Дани обаче нямаше желание да го слуша. Блъсна го обратно на пода на пикапа и каза:

— Няма да мърдаш оттук.

Скочи от каросерията и се приближи до кабината. Отвори вратата откъм страната на шофьора. Клара стискаше волана и се взираше напрегнато пред себе си.

— След по-малко от десет километра ще стигнем до града — каза Дани. Погледна към Башеба и попита: — Можеш ли да покажеш на Клара пътя до тайната квартира на Асу?

Кръвта от раните върху бузите й беше започнала да се съсирва. Тя кимна.

— Ако някой ни спре, опитай се да му отвлечеш вниманието.

— Ами ако не успея?

— Не се притеснявай, ако се наложи, аз ще се намеся. Двамата с Бъкингам ще се скрием отзад. След като уведомим Асу за заговора срещу него, веднага ще тръгнем към ливанската граница. Има ли къде да заведеш сина си, ако го открием?

— Да — отвърна Башеба.

— Добре. Продължаваме. — Видя, че Клара е изплашена, и я окуражи: — Справяш се добре.

Тя му кимна с благодарност, докато той затваряше вратата.

Дани скочи в каросерията, вдигна капака, легна по корем и насочи автомата си към задната част на пикапа. Напипа до себе си някакъв лост. Помисли си, че би могъл да му послужи, ако се натъкнат на засада. Нямаше нужда да казва на Бъкингам да не вдига глава. Той се беше свил в ъгъла и изглеждаше така, сякаш се опитваше да изчезне. Жените бяха сто пъти по-смели от него.

Пикапът потегли отново. Стомахът на Дани го присвиваше. Сблъсъкът с Таф беше преобърнал живота му с главата надолу за втори път през последните два дни. Сякаш всичките му опорни точки бяха изчезнали и вече не беше същият. Даваше си обаче сметка, че ако за момент се отпусне, всичко ще отиде по дяволите и никога няма да се върне у дома. Налагаше му се да остане бдителен и да не престава да мисли. Асу беше гадно копеле, но дори и армията му да не се състоеше от невръстни деца, които щяха да загинат заедно с него, Дани беше длъжен да изпълни задачата си докрай. Британското правителство държеше на Асу. В момента това беше най-важно от всичко.

Пикапът намали скоростта, което означаваше, че наближават града. Дани надникна над капака на каросерията и видя в далечината няколко сгради. Малка джамия с ярко осветено минаре. Празен универсален магазин със счупени прозорци. Чу шум от прелитащ наблизо хеликоптер.

Бяха пътували в продължение на двайсет минути, когато спирачките на пикапа изскърцаха и той се закова на място. Картечницата се плъзна по пода и се удари в задния капак на каросерията. Тялото на Дани се стегна. Сред шума от двигателя той успя да различи мъжки глас, който идваше откъм предната част на пикапа. Мъжът крещеше нещо на арабски. Башеба му отговаряше кратко. След трийсет секунди мъжът престана да крещи. Чуха се стъпки. Мъжът заобикаляше пикапа. Върхът на главата му се показа над каросерията. Беше с шапка, която беше част от униформата на сирийската армия.

Дали беше сам? Дани беше чул само един глас, но това не означаваше нищо. Ако с него имаше и други войници, не би било разумно да стреля, защото щеше да привлече вниманието им. Трябваше да действа безшумно, за да спечели няколко ценни секунди. Грабна лоста и изпълзя до задната част на пикапа. Бъкингам дишаше тежко. Дани му направи знак да мълчи.

Войникът застана пред капака на пикапа, отвори го, ококори очи и вдигна автомата си. Дани обаче беше по-бърз. Лостът издрънча глухо, стоварвайки се върху главата на войника.

Двамата с Бъкингам слязоха от пикапа. Улицата беше пуста. От двете й страни на около трийсет метра от мястото, където се намираха, сред отломките от бетон и стърчащите от тях железа, имаше по един варел, в който гореше огън. Около варелите се бяха скупчили хора. Дани вдигна автомата, надникна покрай каросерията на пикапа и видя, че пътят е блокиран от паднал телефонен стълб. Даде знак на Бъкингам да го последва, стигна до кабината, отвори вратата откъм мястото, на което седеше Башеба, и попита:

— Далече ли е оттук тайната квартира на Асу?

— Не, на около петстотин метра е.

— Слизайте. Ще продължим пеша. Башеба, ти ще ни показваш пътя.

— Боли я кракът — каза Клара. — Ще трябва да й помагам.

Дани кимна.

— Ти ще вървиш след тях, Бъкингам. Аз ще бъда последен. Не се отдалечавайте един от друг. Ако чуете изстрели, ще легнете на земята. В случай, че нещо се случи с мен, ще вземете оръжието ми и ще продължите към квартирата на Асу. — Тримата го гледаха втренчено. — Тръгвайте!

Придвижваха се бавно. Башеба куцаше и нямаше смисъл да я пришпорват. Дани се оглеждаше във всички посоки с вдигнат автомат, докато четиримата се промъкваха в този призрачен град. Башеба ги водеше покрай наскоро загаснали огньове. Дани чу зад гърба си шум от автомобили и крясъци. Явно пристигаха подкрепления.

Улицата пред тях беше преградена с бариера. Петдесет метра преди бариерата завиха надясно. Минаха покрай един изоставен напряко на улицата танк с графити на арабски. Двайсет метра след него завиха наляво и изминаха още сто метра.

— Колко още трябва да вървим? — попита Дани.

Но не успя да чуе отговора на Башеба.

Над тях прелетя самолет. Дани вдигна глава и видя, че е „МиГ“. След няколко секунди от него се изсипаха бомби. Земята се разтресе толкова силно, че четиримата паднаха. След секунда над тях прелетя още един самолет и от него също се изсипаха бомби. Ушите на Дани заглъхнаха. След като шумът утихна, той вдигна глава. На петдесет метра пред тях от едната страна на улицата се беше издигнал облак от прах, в средата на който имаше оранжево кълбо от пламъци. Облакът се приближаваше бързо и след няколко секунди ги обгърна отвсякъде. Беше гъст, черен, задушлив и горещ. Опари кожата на Дани и опърли косата му. Затъмни луната и всичко потъна в мрак. Дани се ориентираше за местоположението на останалите по кашлицата им. Чу как някой повърна.

Изминаха петнайсет секунди. Облакът започна да се сляга. Дани различи тъмните силуети на Бъкингам и на жените върху земята до себе си.

— Добре ли сте? — попита и изплю праха, който беше влязъл в устата му.

Бъкингам първи се изправи на крака и каза, давейки се:

— Това е лудост. Заради теб ще ни избият всичките. Трябва да се махнем оттук.

Беше прав. Бяха се разминали на косъм със смъртта.

Бъкингам продължаваше да беснее.

— Това е пълно безумие. Заповядвам ти да ни изведеш оттук, Блек. Чуваш ли ме? Незабавно!

Башеба беше застанала до Дани и го дърпаше отчаяно за ръката. Лицето й беше почерняло от праха, а по бузите й се стичаха сълзи.

— Не ме изоставяйте — каза тя с прегракнал глас. — Помогнете ми да стигна до сина си. Моля ви.

— Зарежи я! — изкрещя Бъкингам. — Не й дължим нищо.

В този момент Клара го накара да млъкне, зашлевявайки му плесница със сила, която изненада Дани. Обърна се към Дани, а в изпълнените й с ярост очи имаше въпрос: ти с него ли си или с нас?

Дани беше сигурен в отговора. Насочи автомата си към Бъкингам, а после го завъртя по посока на поразеното от бомбите място и каза:

— Тръгвай!

Бъкингам го погледна смразяващо, но се подчини. Четиримата потеглиха отново. След малко стигнаха до един кратер, изровен от бомбата, която беше паднала върху улицата. Кратерът беше дълбок два метра и широк десет метра и в него тлееха отломки. Заобиколиха го, давейки се от праха. В далечината се чуваха писъци. Сред облаците от прах между бетонните жилищни блокове от двете страни на улицата се движеха хора. Те бяха напуснали домовете си, страхувайки се от нова въздушна атака. Не им обръщаха внимание, въпреки, че Дани беше въоръжен, опитваха се да избягат колкото е възможно по-далече. От прозорците на един от блоковете излизаха пламъци, примесени с черен дим. След трийсетина метра стигнаха до голям площад.

— Мястото ми е познато — каза задъхано Клара. — Идвала съм тук.

Дани се огледа. Площадът също беше поразен от бомбите. В средата му се издигаше дим. Няколко дървета бяха обхванати от пламъци. Едното от минаретата на джамията в далечния му край беше разрушено и от него също се издигаше дим.

— Разбрах, че тук се събират хората, които се противопоставят на правителството — прошепна Клара. — Предполагам, че повече няма да го правят…

Башеба посочи към ниската, застроена върху голяма площ едноетажна къща, която беше останала незасегната от бомбите, и извика:

— Това е тайната квартира на Асу!

Къщата се намираше в отсрещния край на площада. На десет метра пред нея лежеше изкоренено дърво, в чиито клони можеха да се скрият и да наблюдават входа. Дани посочи към него и извика:

— Тръгвайте към дървото! Бързо!

Промъкнаха се през площада, облени в пот от топлината, която пълзеше към тях от горящите дървета. Дани забеляза човешките фигури, които напускаха площада. След трийсет секунди четиримата вече бяха клекнали до дървото.

— Чуйте ме! — извика Дани. — Ако все още са вътре, Асу и командирите му сигурно са неспокойни. Вероятно се чудят дали тайната квартира не е била разкрита и дали ударът не е бил насочен срещу тях.

— Това е очевидно, по дяволите! — изсъска Бъкингам.

Дани не му обърна внимание и продължи:

— След като видят, че съм въоръжен, те ще останат с погрешно впечатление. Бъкингам, Асу ти вярва. Ти ще влезеш с жените. Аз ще ви прикривам оттук.

— О! — усмихна се презрително Бъкингам. — Колко си смел!

Дани го хвана за гърлото.

— Ще те държа на мушка, приятел. В момента, в който направиш някоя глупост, ще те гръмна. — Обърна се към Клара. — Всъщност не е нужно ти да влизаш. Оставаш с мен.

Клара поклати глава.

— Трябва да се уверя с очите си, че Башеба е намерила сина си.

Дани сви рамене.

— Изборът е твой. — Подпря автомата си на стъблото на дървото и го насочи към къщата. — Тръгвайте.

Тримата се отправиха към входа на къщата. Башеба куцаше, преметнала ръка върху раменете на Клара, а Бъкингам ги следваше и постоянно въртеше глава наляво и надясно като подплашено животно. Клара почука с юмрук на вратата и след като не получи отговор, почука отново. След малко вратата се отвори и на прага й се появи въоръжен мъж. Дани го позна — беше единият от охранителите на Асу — и почувства странно облекчение. Щяха да предупредят Асу, да намерят детето и да се махнат от това място.

Облекчението му обаче не продължи дълго.

Атаката, която последва, беше толкова внезапна, че Дани нито за миг не се усъмни, че е предприета от специалните части. Силното прашене, което идваше от горящите дървета, му беше попречило да чуе шума от приближаващия се откъм джамията хеликоптер. Забеляза огромния черен „Ми-8“ точно преди да прелети над главата му. След няколко секунди хеликоптерът вече беше над къщата. Всичко се случи за миг. Охранителят на Асу хвана жените и ги вкара в къщата. Бъкингам се поколеба, но войникът го издърпа навътре. Междувременно от хеликоптера се спуснаха четири въжета и по тях започнаха да се плъзгат облечени в черни униформи командоси с лекотата на опитни войници. Дали бяха руснаци? Изглеждаха прекалено ловки, за да бъдат сирийци. Дани ги преброи: четири, осем, дванайсет, шестнайсет. Не можеше да направи нищо друго, освен да наблюдава. Щеше да успее да застреля двама-трима, преди останалите да открият огън. Нямаше как да се спаси от толкова много оръжия. Зачуди се откъде е изтекла информацията за местоположението на Асу. Сърцето му се сви. Таф.

Шестима от командосите вече бяха стигнали до входа на къщата, а другите не се виждаха — вероятно бяха заели позиции около и зад нея. Хеликоптерът се беше завъртял с опашката си към Дани. От двете страни на входа застана по един командос. Двама командоси носеха пневматична стенобойна машина. Те разбиха за секунди вратата и заедно с останалите двама влязоха в къщата с насочени за стрелба автомати.

Дани огледа командосите, които пазеха отвън. Бронежилетки и кевларени каски. За да ги убие, трябваше да стреля в лицата им. Скри се зад клоните на дърветата, фокусира мерника на автомата си върху лицето на единия и стреля. Войникът се свлече на земята. Лицето му се превърна в страховита кървава маса. Грохотът от хеликоптера заглуши изстрела, предоставяйки на Дани половин секунда, преди другият войник да осъзнае какво става. Но беше твърде късно. Още един изстрел. Другият войник също се свлече на земята.

Дани прескочи стъблото на дървото и изтича до къщата. Вратата й беше открехната. Стисна автомата, отвори я докрай с десния си крак и влезе. Озова се в дълъг двайсет метра коридор, който стигаше до задния вход на къщата. До вратата в отсрещния му край стоеше войник с черна униформа. Войникът вдигна оръжието си веднага щом Дани се появи. Това беше последното нещо, което успя да направи, преди Дани да го застреля.

Върху лявата и дясната стена на коридора имаше по две врати. Чуваха се звуци — тътенът на хеликоптерът и високи гласове, които разговаряха на руски. Проехтяха два изстрела, последвани от викове и писъци. Дани ритна първата врата вляво и влезе в стаята. В нея имаше двама войника, които бяха с гръб към него. До срещуположната стена бяха застанали петнайсетина от момчетата, които служеха при Асу. Някои от тях бяха въоръжени, но не се осмеляваха да вдигнат автоматите си. За разлика от тях обаче войниците от руските специални части бяха вдигнали своите.

На Дани му беше пределно ясно какво щеше да се случи. Всички тези деца, някои от които бяха на не повече от десет години, щяха да бъдат избити.

Той не биваше да го допусне.

Свали двамата войници с по един изстрел. Автоматите им издрънчаха на пода. Децата гледаха безчувствено, сякаш бяха свикнали с подобни жестоки гледки. Нито едно не мръдна от мястото си, докато Дани не извика, сочейки към вратата:

— Бягайте!

Момчетата се втурнаха към вратата. Дани се върна обратно в коридора и се огледа. На прага на втората врата вдясно се появиха две човешки фигури. Секунда преди да натисне спусъка, Дани осъзна, че това са Клара и Бъкингам. Двамата си държаха главите с ръце и се озъртаха с ужас в очите. Дани очакваше да бъдат придружени от някого от хората на Асу, затова настръхна, когато видя тримата войници от Спецназ, които ги държаха на прицел.

Единият от тях насочи автомата си към него.

Дани не можеше да рискува. Не беше сигурен дали няма да уцели случайно Клара или Бъкингам. Не му оставаше нищо друго, освен да се хвърли на пода. Направи го точно навреме. Куршумите се забиха в стената над него. Момчетата се разпищяха и хукнаха към входната врата. Единият от войниците клекна и зае позиция за стрелба. И допусна грешка, защото се превърна в неподвижна мишена. Дани насочи автомата си към него и го повали на пода с един-единствен изстрел.

Момчетата вече бяха излезли от къщата. Оттук нататък трябваше да се спасяват сами, защото вниманието на Дани беше изцяло заето с Бъкингам и Клара. Единият от войниците ги буташе към задния вход на къщата, докато другият се целеше в Дани. Дани стреля отново, но този път не беше точен. Куршумът се заби в стената на няколко сантиметра от Клара. Дани се претърколи в стаята. В коридора проехтяха изстрели. Беше се разминал на косъм с тях.

Скочи на крака и започна да мисли трескаво какъв да бъде следващият му ход. Беше очевидно, че руските командоси са дошли да премахнат Асу и войниците му. Фактът, че Бъкингам и Клара бяха още живи, означаваше, че някой иска да разпита тази странна двойка британци. Това нямаше да се случи тук. Хеликоптерът все още висеше над къщата. Командосите спокойно можеха да ги отведат с него.

Дани си пое дълбоко въздух и надникна покрай рамката на вратата.

Коридорът беше празен. Клара, Бъкингам и руските войници бяха изчезнали.

Задната врата беше отворена.

Дани тръгна по коридора. Провери останалите три стаи. Те бяха пълни с трупове. Във всяка от тях имаше най-малко по десет. Предположи, че мъртвите мъже са командирите на Асу и на охранителите им, но телата бяха толкова обезобразени, че му беше трудно да разбере. Потърси сред тях Башеба и Асу, но не ги откри.

Продължи към задния вход. Десет метра. Пет.

Шумът от хеликоптера се беше усилил. Вратата се люлееше на пантите си и въздухът, който нахлуваше през нея, го блъскаше в лицето. Когато стигна на метър от нея, вибрациите от двигателите на хеликоптера го разтърсиха. Хеликоптерът кацаше. Войниците от руските специални части се готвеха да се изтеглят заедно с пленниците си.

Дани опря приклада на автомата в рамото си, ритна вратата с крак и се огледа.

Районът зад къщата беше напълно опустошен. Свързаните с вериги метални стълбове, които ограждаха двора, бяха изкъртени и изпочупени. Къщите наоколо бяха засегнати тежко от бомбите. Повечето от тях бяха с напукани фасади и хлътнали покриви. През отворените врати се виждаха дупките по таваните и купчините от отломки по подовете. По всичко личеше, че са изоставени.

Хеликоптерът беше кацнал в средата на двора. Опашката му сочеше към задния вход. Роторите му се въртяха бързо сред облак от прах. Дани притвори очи. Беше твърде късно да се опита да спре руските войници, които вече качваха Бъкингам и Клара в хеликоптера. Изведнъж забеляза вдясно от себе си Асу. По лицето му беше изписан ужас. Беше преметнал лявата си ръка през врата на не по-малко ужасената Башеба и държеше револвер, опрян в дясното й слепоочие. До жената беше застанало момче, което плачеше, дърпаше я за ръката и й говореше, но шумът от хеликоптера заглушаваше думите му. Дани се вгледа в момчето. Беше синът й.

Какво си въобразяваше Асу? Нима се надяваше, че като заплашва да убие Башеба, ще попречи на командосите да свършат онова, за което бяха дошли? Че те ще пощадят живота му заради нейния? — Пусни я! — изрева Дани.

Беше прекалено късно.

Картечарят до страничната врата на хеликоптера ги застреля с един откос. Дори грохотът на роторите не успя да заглуши трясъка от насочената право към тримата сирийци от не повече от шест метра разстояние картечница. Тримата буквално избухнаха. След като хвърчащите във всички посоки части от телата им паднаха на земята, те приличаха по-скоро на заклани и разфасовани животни, отколкото на човешки същества.

Последва изстрел. Единият от войниците, които бяха вкарали Бъкингам и Клара в хеликоптера, беше забелязал Дани и беше стрелял по него, докато машината излиташе. Дани нямаше друг избор, освен да отскочи назад през люлеещата се врата в коридора. Падна до трупа на командоса, когото беше застрелял. Искаше му се да крещи от безпомощност и да удря с юмруци по пода. Всичко се беше случило толкова бързо. Башеба и синът й бяха мъртви, а Бъкингам и Клара — отвлечени. За три-четири минути всичко беше отишло по дяволите. Въздухът миришеше на барут. Дани си мислеше, че като по чудо не се беше озовал сред мъртвите.

Изправи се на крака. Тъкмо се канеше да излезе отново навън, за да разбере в каква посока се е отправил хеликоптерът, когато нещо в краката му помръдна.

Командосът беше жив.

Лицето му беше сгърчено от болка. Вероятно куршумът беше проникнал през бронежилетката и му беше счупил няколко ребра. Войникът беше припаднал и сега идваше на себе си. Дани обаче нямаше намерение да го остави да се свести напълно. Стовари се върху гърдите му и ги натисна силно с коленете си. Войникът се ококори.

— И така, Дмитрий — изсъска Дани, — сигурен съм, че говориш английски. Ще те попитам направо: в каква посока отлетя хеликоптерът? Къде ще бъдат отведени пленниците?

Дани не очакваше да получи отговор веднага. Беше наясно, че след като е преминал през обучението, на което подлагат специалните части, командосът не би отстъпил лесно. От него зависеше дали ще успее да сломи съпротивата му. Извади ножа и пристъпи към действие.

В Либия беше накарал един бунтовник да проговори, пробождайки дланта му, но с този войник положението беше съвсем друго. Хвана го за лявата китка и плъзна ножа по грубата кожа между третия и четвъртия му пръст. Вероятно беше засегнал артерията, защото кръвта бликна изведнъж, а сърцето на войника започна да бие учестено. Избърса ножа в жилетката си, хвана двата пръста между които беше направил разреза, и ги раздалечи. Командосът изпищя, след като плътта се разкъса и сухожилията и костите се оголиха. Кръвта се лееше върху ръцете на Дани, но той не й обръщаше внимание. Трябваше непременно да получи отговор.

— Разполагаш с десет секунди да ми кажеш накъде отлетя хеликоптерът, преди да направя същото и с другата ти ръка. А после и с патката ти.

Това беше достатъчно, за да го накара да се пречупи. Войникът започна да бръщолеви нещо на английски с руски акцент, но Дани успя да разбере единствено думата „Дамаск“. Доближи върха на ножа до бузата му точно под дясното му око и попита:

— Към кое място в Дамаск?

Войникът едва дишаше. От ръката му бликаше кръв. Всеки момент щеше да загуби съзнание.

— Към кое място в Дамаск? — повтори въпроса си Дани и натисна леко ножа, който сряза бузата му и от нея потече кръв.

— Мухабарат — прошепна войникът.

Дани чу ясно думата. Сирийската тайна полиция.

Това беше най-строго охраняваната сграда в цялата шибана страна. Беше свикнал да преценява предварително битките, ето защо си даде сметка, че в този случай няма да успее да я спечели сам.

Нуждаеше се от помощ.

Изправи се на крака и прибра ножа в жилетката си. Помисли си, че не трябва да оставя този мъж жив, след като му беше дал информация за мястото, на което щяха да отведат Бъкингам и Клара, защото той можеше да намери начин да го издаде на някого. И все пак той беше войник също като него и заслужаваше бърза смърт. Дани свали пистолета от жилетката си, протегна дясната си ръка и стреля в главата му. Тялото на войника се разтресе и се отпусна. С мрачно, решително изражение върху лицето си Дани излезе от къщата и тръгна към площада.

Скоро щеше да се съмне. Дърветата все още горяха. С периферното си зрение Дани забеляза няколко от момчетата на Асу, които се бяха сгушили във входовете на близките сгради. Някои избягаха, след като го видяха. Едно се беше скрило в клоните на падналото дърво и не смееше да мръдне от мястото си. Вторачи се в Дани, който се приближаваше към него. Дани извади няколко от банкнотите, които Таф му беше оставил, и му ги подаде. Момчето ги пое и извърна очи от окървавените му ръце. Дани издаде звук, наподобяващ бръмчене, стисна ръцете си в юмруци и ги завъртя, а после подаде още една банкнота на момчето и бързо я дръпна назад.

— Можеш ли да ми намериш кола? — попита и отново си завъртя ръцете.

Момчето кимна и повтори:

— Кола.

— Намери ми кола и ще ти дам това — каза Дани и размаха банкнотата пред лицето му.

Това свърши работа. Момчето му даде знак да го последва, обърна се и тръгна през площада сред дима и сивата светлина на утрото.

25

— Не е чак толкова зле, колкото изглежда — каза Бъкингам. — Аз имам влияние. Познавам хора, които ще ни помогнат.

Клара се надяваше, че погледът й говори достатъчно ясно за презрението й към него и към глупостта, която току-що беше изрекъл.

Бяха клекнали на пода на мръсния, смърдящ хеликоптер. Ръцете им бяха вързани отпред. Трима командоси ги държаха на прицел. Единият от тях току-що беше застрелял Башеба и сина й. И Асу.

От няколко минути Бъкингам събираше смелост да проговори. Издаде брадичката си напред и се обърна към единия от войниците.

— Аз съм представител на правителството на Нейно величество — изрече бавно с висок глас. — Настоявам да ми обясните кои сте вие и къде ни водите.

Израженията върху грубите лица на командосите останаха непроменени.

— Това е недопустимо — продължи Бъкингам. — Тъй като в Сирия няма британско консулство, настоявам да ни заведете в посолството на Европейския съюз, за да получим закрила от него. Разбирате ли какво ви казвам?

Опита се да се изправи. Погрешен ход. Командосът го удари отстрани по главата с автомата си. Това сложи край на перченето му и той падна на земята, стисна главата си с ръце и започна да трепери.

Клара остана безучастна, беше толкова изтормозена от жестокостите, на които беше станала свидетел, че вече нищо не беше в състояние да я шокира. Споменът за убийството на Башеба и сина й изплува в съзнанието й. Тя се наведе настрани и повърна.

Войниците я гледаха невъзмутимо.

Беше започнало да се развиделява. Клара си избърса устата и потрепери — изведнъж й стана студено. Беше загубила представа за времето и не можеше да се ориентира колко дълго бяха прекарали в хеликоптера, когато той започна да се спуска надолу. Усещаше единствено страх от приземяването. Къде ги водеха тези мъже? Какво предстоеше да се случи?

Веднага щом хеликоптерът докосна земята, двама от войниците вдигнаха Клара и Бъкингам на крака и ги повлякоха към страничната врата. Роторите хвърляха прах в лицето на Клара. Някой я дръпна настрани от хеликоптера и тя затвори очи. Отвори ги чак след като беше на петнайсет метра от него и се огледа. Намираха се сред пустинята, но за разлика от мястото, където беше разположен лагерът на Сорген, тук беше съвсем равно. Наблизо беше спрял светлокафяв закрит военен камион, чийто задни врати бяха отворени. Тримата командоси вкараха Клара и Бъкингам в каросерията и се качиха след тях. Вратите се захлопнаха и камионът потегли. През двата отвора върху страничните му стени, които според Клара служеха като амбразури, се процеждаше слаба светлина.

След около час и половина камионът спря. Всички останаха на местата си в продължение на една минута, а после някой дръпна рязко вратите и Клара се стресна. Войниците ги изблъскаха навън. Двамата паднаха на земята. Клара извика от болка и веднага съжали, че е проявила слабост. Независимо от неимоверните усилия, които полагаше, баща й не беше успял да се пребори с ината й. По-скоро щеше да умре, отколкото да направи удоволствие на тези хора, като се пречупи.

Изправи се на колене и се огледа. Намираха се в задния двор на някаква триетажна сграда. Дворът беше квадратен, около десет на десет метра, заобиколен от петметрови стени, завършващи с телена мрежа. Преди металните врати да се затворят, Клара зърна въоръжения войник, който пазеше отвън. Чуваше се шум от коли — явно сградата беше разположена в оживен градски квартал. Двама от командосите се наведоха към нея и Бъкингам и ги изправиха на крака, а после ги преведоха покрай паркинга до една малка врата на гърба на сградата. От вратата започваше каменно стълбище, водещо към тъмно мазе. Единият от командосите бутна Клара надолу по стъпалата и тя едва успя да запази равновесие. После другият блъсна Бъкингам. Той залитна и я събори и тя се свлече в подножието на стълбището. Напълно отчаяна, но без да го показва, тя тръгна по тъмния коридор. Бъкингам крещеше като обезумял зад гърба й, но тя сякаш не го чуваше. Войникът я вкара в една стая без прозорци и след като заключи вратата, тя почувства облекчение от факта, че са я отделили от Бъкингам.

Облекчението й обаче продължи само миг — докато си пое дълбоко въздух. Миришеше ужасно. Застоялият въздух сякаш полепна по гърлото й. Започна да й се повдига. Вонеше на изпражнения и на развалено месо. Беше сигурна, че в стаята има нещо, защото забеляза някакви неясни очертания в средата й, но нямаше желание да разбере какво е то. Стисна с пръсти ноздрите си, пое си въздух на пресекулки и тръгна покрай едната от стените на стаята, а после покрай другата. Дванайсет на тринайсет крачки. Бетонни стени. Бетонен под. Клекна в ъгъла срещу вратата, покри си носа с тениската и хвана с ръце главата си.

След малко чу шумолене. Помисли си, че са плъхове. Явно бяха съвсем близо до нея. Скочи на крака и шумоленето спря.

Когато го чу отново, изпищя. Не успя да се въздържи. А после се развика, без да си дава сметка за думите, които излизаха от устата й. Не очакваше някой да се отзове на виковете й. В този миг чу превъртане на ключ в бравата и вратата се отвори. На прага се появи човешка фигура. Клара присви очи и на оскъдната светлина, която идваше от коридора, различи силуета на нисък, широкоплещест мъж. Различи също така сенките в средата на стаята, но нямаше време да ги разгледа, защото мъжът влезе и затвори вратата.

Клара не смееше да мръдне от мястото си. Чуваше единствено ударите на сърцето си и тежкото дишане на мъжа. Не виждаше нищо.

— Ти, разбира се, си шпионка.

Гласът на мъжа беше тънък и противен, но английският му беше добър. Клара отново почувства облекчение.

Но и този път за кратко.

— Знам какво си мислиш — продължи мъжът. — Мислиш си, че британското правителство ще използва дипломатически канали, за да те освободи. Трябва обаче да си наясно, че това няма как да стане. Никой не знае, че си тук. Просто ще те обявят за безследно изчезнала, което означава, че мога да правя каквото си искам с теб.

Мълчание.

— Мислиш си също така, че тъй като разполагаш със сведения, които бих искал да изтръгна от теб, ще те държа жива. В това отношение си права, но тази мисъл не трябва да ти служи като успокоение. Защото ще дойде един момент, в който ще ти се иска повече да не си жива. Защото мъченията, на които ще бъдеш подложена, ще бъдат непоносими. И тогава ще ми кажеш всичко — коя си, какво знаеш за предстоящите удари на бунтовниците срещу правителството, имената на другите агенти, които страната ти е изпратила тук, и местонахождението им. И ще ме молиш да те убия, а аз ще изпълня молбата ти.

— Но аз съм просто лекарка и…

— Трябва да отбележа — продължи мъжът, — че никак няма да ми бъде трудно да те докарам до състояние, в което няма да ти се иска да живееш повече. Аз си харесвам работата. Тя ми доставя удоволствие. Роден съм в Кент и израснах там, но в Тънбридж Уелс умения, като моите, не се търсеха, ето защо се озовах тук. Господинът в съседната стая лесно ще рухне. Усещам го. Ти обаче притежаваш малко повече сила от него. Радвам се, че е така, скъпа, не само заради себе си, но и заради своите помощници. Трудно се намират изкусни палачи — имам предвид онези, които наистина умеят да причиняват болка, а не зверовете, които я използват просто като средство, а освен това изкусните палачи лесно се отегчават. — Въздъхна театрално. — Ние сме като наркоманите. Бързо забравяме за предишната доза и мислим единствено за следващата.

Мълчание.

Мъжът започна да шепне.

— Искаш ли да видиш съквартирантите си?

Клара поклати глава в тъмнината.

— Поддържали са бунтовниците. Заслужава си да бъдат давани за пример.

Светлина. Мъжът държеше фенерче. Лъчът му беше много ярък и тънък. Прободе очите на Клара и тя ги затвори.

— Погледни, скъпа.

Макар че изпитваше отвращение, Клара не успя да се въздържи. Отвори бавно очи и ги насочи към осветеното от фенерчето място в средата на тавана. Там бяха забити две здрави куки за месо. За всяка от тях беше завързано дебело въже, дълго около половин метър. На въжетата висяха на китките си два голи трупа: единият беше на мъж, а другият — на жена. Бяха с наведени надолу глави, с отворени усти и разширени от ужас очи.

Ребрата им бяха изпъкнали, а коремите — хлътнали. Докато Клара се взираше потресена в раните и синините по телата им, мъжът свали надолу фенерчето.

Клара се преви на две и започна да се задушава. На мястото на гениталиите на мъжа и жената зееха дупки, сякаш някой ги беше изстъргал с много остра кюрета[30]. Кръвта се беше размазала по краката им. За части от секундата, преди да извърне очи, Клара видя червеите, които пълзяха в раните.

Лъчът на фенерчето се насочи към пода. Върху него имаше купчинки от екскременти и разложени парчета месо, покрити с кървави корички. По тях също пълзяха червеи.

Лъчът на фенерчето се задържа върху пода не повече от десет секунди, но Клара щеше да ги запомни за цял живот. Мъжът изключи фенерчето. Отново настъпи мрак.

— Не искам да мислиш, че аз или някой от помощниците ми ще оперира и теб по този начин — продължи мъжът. — Или поне не веднага. Ти си европейка, което е нещо ново за нас. Аз самият ще се въздържа, но, ако помощниците ми решат да се забавляват, не бих могъл да ги лиша от това удоволствие.

— Допускате грешка — отвърна Клара. — Аз не съм шпионка. Аз съм….

— О, да, ти си лекарка. Лекарка, която се криеше в квартирата на най-издирвания мъж в Сирия. Мисля, скъпа, че трябва да те оставя да поразсъждаваш върху абсурда на версията, която се опитваш да ми пробуташ. И не се плаши от плъховете. Те предпочитат да се хранят с мъртви, а не с живи хора. Когато стигнат до теб, ти вече няма да усещаш острите им зъби. И няма смисъл да пищиш. Аз ще дойда, чак когато съм готов да се справя с теб.

Мъжът излезе и заключи вратата след себе си.

09:00 ч.

Лъчите на слънцето огряваха вътрешността на колата, до която го беше завело момчето — светлосиво пежо с очукани ламарини и прокъсани седалки. Колата беше стар модел — прозорците й се вдигаха и сваляха ръчно, и когато му я показа, момчето го погледна така, сякаш се извиняваше заради състоянието й. Тя обаче напълно устройваше Дани. Старите модели по-лесно се свързваха накъсо. Под волана кабелите се изсипваха като спагети. Двигателят беше шумен, но работеше.

Движението не беше натоварено. Дани се беше отдалечил на петдесет километра от Хомс и до момента беше срещнал не повече от сто автомобила. Около една четвърт бяха военни и всеки от тях го изправяше на нокти. Даваше си сметка, че едва ли би могъл да стигне до Дамаск бързо и незабелязано. Беше готов да реагира, ако някой го спре на пътя. Автоматът беше на седалката до него, а пистолетът — в скута му. Първият войник, който почукаше на прозореца, щеше да съжали, че го е направил.

Не разбираше арабските надписи върху пътните знаци, но беше разгледал внимателно картата. Разстоянието от Хомс до Дамаск беше сто и шейсет километра. Ако не възникнеха някакви проблеми, щеше да бъде в Дамаск по обед.

Но въобще не беше сигурен, че пътуването ще мине безпрепятствено.

Когато до сирийската столица оставаха още трийсет километра, Дани забеляза в далечината контролно-пропускателен пункт. Шосето беше преградено с две бариери, а от лявата му страна имаше ниска бетонна постройка. В отсрещното платно се движеха три автомобила, а откъм страната на Дани — четири. До всяка от бариерите бяха застанали по двама въоръжени войници. Вероятно в постройката имаше още двама-трима.

Дани осъзнаваше, че войниците едва ли ще го пуснат да продължи, след като отговори на въпросите им. Веднага щом разберяха, че е чужд гражданин, щяха да го претърсят и да открият оръжието му.

Можеше да направи едно-единствено нещо.

Погледна в огледалото за обратно виждане. Единият от автомобилите беше на пет метра след него, а другият — на десет. Дани се движеше с петдесет километра в час. Натисна спирачките, шофьорът зад него наду клаксона и го изпревари. После продължи да кара бавно, за да даде възможност и на втората кола да го задмине. До бариерите оставаха двайсет метра.

Десет метра.

Пет.

Трите коли пред него спряха.

В отсрещното платно беше останала само една кола и когато бариерата се вдигна, за да я пропусне, Дани се изкуши да завие рязко и да премине през нея, но се отказа, защото се опасяваше, че, ако го направи, половината сирийска армия ще тръгне по петите му. Не биваше да оставя никакви свидетели. Пресегна се над съседната седалка, свали прозореца и подпря цевта на автомата на вратата.

Бариерата пред него се вдигна и първата кола премина през нея. Втората кола се придвижи напред.

Единият от войниците се приближи до прозореца откъм шофьора и почука по него с приклада на автомата си. Вторият се придвижи до задната част на колата и я огледа подозрително. Двамата войници до другата бариера си приказваха.

Шофьорът свали стъклото. Войникът се наведе и му каза нещо. След петнайсет секунди бариерата отново се вдигна и колата премина през нея.

Дани остана сам с войниците. Погледна в огледалото. На около километър зад него се задаваше кола, която блестеше в маранята. Трябваше да действа бързо.

Придвижи се напред и спря пред бариерата.

Процедурата се повтори. Единият от войниците тръгна към задната част на пежото. Другият почука с приклада на автомата си по стъклото. Дани вдигна пистолета и свали стъклото.

Войникът се наведе и лицето му се показа през прозореца.

Дани стреля.

Кръвта шурна. Куршумът обаче повали назад войника, докато пробиваше челото му, и Дани не успя да види пораженията. Докато Дани отваряше вратата, долният й край се закачи в тялото на войника. Той го избута настрана и слезе. Всичко се случи толкова бързо, че преди да успее да реагира, вторият войник беше застрелян в гърдите.

Дани веднага се възползва от объркването на другите двама войници. Скри се зад пежото, подпря дръжката на пистолета върху покрива му и се прицели в тях. Единият се оглеждаше, чудейки се в каква посока да побегне, а другият беше вдигнал оръжието си. Дани не му даде възможност да го използва, поваляйки го на земята с един куршум в корема. Другият войник вече се отдалечаваше от бариерата. Дани стреля с предварение, куршумът срещна тялото на бягащия войник и той се строполи на земята.

Колата, която Дани беше видял в далечината, вече беше на петстотин метра от бариерата. Дани погледна към бетонната постройка и се зачуди дали в нея има войници. Прибра пистолета в калъфа, приближи се до отворения прозорец на пежото и взе автомата. Свали предпазителя и тръгна към постройката.

Разстоянието до нея беше петнайсет метра. Вратата й започна да се отваря бавно навътре. Дани пусна два къси откоса в нея и във въздуха се разхвърчаха трески. До постройката оставаха десет метра. Независимо от силата на изстрелите, вратата все още беше открехната само няколко сантиметра. Това означаваше, че нещо я подпира отвътре. Вероятно труп. Дори и в постройката да беше останал някой, той едва ли щеше да се осмели да мине през нея. Дани ускори крачка и заобиколи постройката. В този момент от задния й вход излязоха двама войници. След пет секунди те лежаха мъртви на земята.

Колата вече беше на двеста и петдесет метра от бариерата. Дани не би допуснал този, който беше вътре в нея, да даде описание на външността му и на пежото. Когато колата стигна на двайсет метра от него, той легна на земята и стреля. Колата буквално връхлетя в дъжда от куршуми. Гумите й гръмнаха, тя се обърна на сто и осемдесет градуса и с трясък се закова на място. Дани вече тичаше към бариерата. Вдигна я, скочи в пежото и потегли.

Вратата на килията на Клара се отвори. Тя се зарадва, защото успя да поеме глътка въздух, който не смърдеше толкова отвратително, но сърцето й се сви, след като различи силуета на мъчителя си.

— Мистър Бъкингам — изрече мъжът — е джентълмен.

Мълчание.

— Да, вече знаем името му. Каза ни го веднага. Каза ни и твоето име, Клара. Фактът, че и той се придържа към версията, която двамата с него сте измислили, е трогателен. Разбира се, той едва ли ще я повтаря дълго — користта винаги взема връх над достойнството, пък и не е зле да ти покажем как ще го накараме да я промени.

— Той казва истината — промълви Клара, хлипайки.

Мъжът не й отговори. Отстъпи встрани, за да даде възможност на други двама мъже — много по-едри от него — да влязат в килията. Клара изкрещя, когато мъжете заобиколиха труповете и я избутаха в коридора. Успя да види през сълзите, които капеха от очите й, че мъжете са сирийци. Нейният мъчител вървеше пред нея и тя виждаше само гърба му. Беше нисък мъж, облечен с широки памучни панталони и бежова риза.

Той отвори една врата вдясно по коридора и влезе през нея. Другите двама блъснаха Клара и тя го последва.

Стаята беше шест на три метра. Огромният прозорец върху отсрещната й стена гледаше към друго, три пъти по-голямо помещение. Върху дясната стена на стаята, в която се намираха, беше закачена сива кутия с високоговорител. Помещението зад прозореца беше ярко осветено от лампи, които заслепиха Клара. От въжетата, завързани на куката на тавана, висеше на китките си слаб гол мъж. На Клара й бяха нужни може би трийсет секунди, за да се увери в това, което подозираше: мъжът беше Бъкингам.

Мъчителят на Клара застана с гръб към нея близо до високоговорителя. Тя виждаше само отражението на лицето му в стъклото. Бузесто. Потно. Очите му бяха изпълнени с очакване. Бъкингам крещеше. Клара го разбра по движението на устата му, защото гласът му не се чуваше.

В стаята зад стъклото се появи мъж. Мъжът беше около четирийсетгодишен, с рошава, дълга до раменете коса и очила с дебели рамки. В едната си ръка държеше нещо, което приличаше на камшик за езда, но се състоеше от няколко тънки ленти кожа, дълги около половин метър. В другата му ръка имаше малко бяло шише с пулверизатор, подобно на онези, които старите дами използват, за да си поливат цветята.

Мъжът, който беше в стаята с Клара, натисна бутона на високоговорителя. Гласът на Бъкингам изпълни тишината — остър и пресекващ, изпълнен с болка. „Отвържете ме… Отвържете ме…“ Мъжът отново натисна бутона и гласът на Бъкингам секна, макар че от това, което виждаше, Клара беше сигурна, че той продължава да пищи пронизително.

И тогава палачът му се залови за работа.

Той очевидно имаше опит с камшика. Размаха го леко и кожените ленти докоснаха плоския корем и гениталиите на Бъкингам. По кожата на Бъкингам се появиха червени ленти, сякаш камшикът беше потопен в боя.

— Винаги съм смятал, че това е ефикасно средство да накараш някого да си развърже езика — изрече тихо мъжът, когато Бъкингам отвори уста, за да изпищи отново.

— Заклевам се, че той казва истината — отвърна Клара. — От организацията „Лекари зад граница“ ще потвърдят, че съм лекарка.

Палачът на Бъкингам беше вдигнал шишето.

— Солена вода — продължи мъжът. — Стигнал съм до убеждението, че простите методи са най-добри. — Натисна отново бутона, след като палачът напръска раните на Бъкингам със солената вода. — Мисля си, че си струва да чуем това.

Виковете, които долетяха от високоговорителя, бяха по-скоро животински, отколкото човешки. Клара почувства как коленете й се огънаха. Искаше й се да помоли страховития мъж до себе си да изключи високоговорителя, но от ужас не беше в състояние да говори.

Мъжът се обърна към нея и тя за първи път видя лицето му. Малки очи. Широки ноздри. Влажни, дебели устни.

— А сега, скъпа, мисля, че е време да се заловим с теб. Освен ако не искаш да престанеш с измислиците и да ни кажеш истината.

11:37 ч.

Дамаск. Столицата и мозъкът на сирийската администрация.

Дани знаеше, че в него няма британско посолство. Подобно на много други държави и Великобритания беше изтеглила дипломатите си от Дамаск. Знаеше също така, че чешкото посолство все още функционира. Като посолство на страна — членка на Европейския съюз, то беше задължено да оказва съдействие на другите страни от Съюза. Преди заминаването си за Сирия, Дани беше открил адреса му върху картата.

Посолството се помещаваше в тъмнокафява сграда на пресечката на две улици в тихата част на квартал „Абу Румане“. Сградата беше заобиколена от двуметрова метална ограда, наклонена навън, за да бъде трудна за изкачване. Балконите на трите й етажа също бяха с метална ограда, а върху прозорците имаше решетки. Дани не беше забелязал някой да го е проследил, докато пътуваше към посолството, но това не означаваше нищо, затова нямаше намерение да се задържа дълго пред него. Качи двете колела на колата на тротоара и изскочи от нея. Очакваше в сградата да има войници, защото знаеше, че охраната на посолствата във военните зони е задължение на специалните части на всяка страна — самият той беше участвал в ескорта на британския посланик в Кабул по време на срещите му с военачалниците в планините на Афганистан. Преметна автомата на гърдите си, вдигна ръце и влезе през главния вход.

Приемната беше празна. При други обстоятелства в нея щеше да има тълпи от граждани, чакащи за визи или за други услуги, сега обаче всеки, който притежаваше здрав разум, се беше вслушал в съветите на правителството си и беше напуснал Сирия. Помещението беше голямо — около петнайсет на дванайсет метра — и покрай двете му дълги стени, върху които бяха закачени плакати с изгледи от Прага и от други забележителности в Република Чехия, бяха наредени столове. Рецепцията беше разположена в единия му край. Зад дългия плот седяха двама въоръжени войници. Веднага щом забелязаха Дани, те скочиха на крака, вдигнаха автоматите си и започнаха да му говорят на чешки. След няколко секунди той вече лежеше на пода с белезници на китките. Не оказа съпротива, дори когато го изправиха и му взеха автомата и пистолета заедно с пачката банкноти, които му беше оставил Таф. Въведоха го в една стая без прозорци и мебели в приземния етаж и го заключиха вътре.

Дани беше сигурен, че чешкият посланик ще поиска да се срещне лично с него. Появата на един тежковъоръжен британец в посолството беше въпрос, с който той беше длъжен да се заеме лично.

След десет минути войниците се върнаха и го поведоха по кънтящите стъпала към една стая на втория етаж в задната част на сградата, която гледаше към грозна светлинна шахта. Зад дървеното бюро седеше слаб мъж с рошави прошарени мустаци и угрижено лице. Пистолетът и автоматът на Дани лежаха върху шкафа зад гърба му, а пачката с парите — върху бюрото. Войниците застанаха от двете страни на вратата.

— Говорите ли английски? — попита Дани.

Посланикът кимна. Не направи опит да спре Дани, който протегна окованите си в белезниците ръце, взе банкнотите, прекара ги през пръстите си и каза:

— Две хиляди долара.

Посланикът вдигна извинително ръка, но Дани забеляза алчния му поглед.

— Трябва да проведа секретен разговор с МИ-6 в Лондон. Ще можете ли да го уредите?

— Предполагам, че ще мога — отвърна посланикът.

— Предайте на Отдела, че разговорът е поръчан от „ка алфа шест четири“. И накарайте хората си да махнат сивото пежо, което е пред сградата. Сирийските власти сигурно вече го издирват.

Посланикът се замисли за момент, а после каза нещо на войниците. Единият от тях излезе от стаята. Другият свали белезниците на Дани и го последва.

— Може ли да ви попитам — продължи на безупречен английски посланикът — за естеството на работата, заради която сте в Дамаск?

— Не — отвърна Дани.

— Не ме разбирайте погрешно, но ще бъда доволен, ако си тръгнете колкото е възможно по-бързо.

— Повярвайте ми, аз също бих искал да си тръгна колкото е възможно по-бързо.

Посланикът се изправи.

— Моля ви да ме изчакате тук. Извинявам се за обстановката. Кабинетът ми всъщност е в предната част на сградата. От охраната обаче решиха, че в момента тук е по-безопасно за мен. Ще видя дали са осъществили връзката.

Излезе от стаята. Върна се след няколко минути и каза:

— Последвайте ме.

Посланикът заведе Дани до една стая, която се намираше точно срещу временния му кабинет. На бюрото пред лаптопа, който беше свързан с къс кабел с мобилен сателитен телефон, седеше млад мъж. Компютърът бръмчеше като старомоден факс — техникът очевидно имаше проблеми с връзката. Без да обръща внимание на двамата мъже, Дани се приближи до прозореца. Улицата беше пуста с изключение на един син ситроен, който отмина сградата на посолството и продължи напред. След четири минути и трийсет секунди той отново се зададе от същата посока. Дали това беше съвпадение? Едва ли.

Лаптопът престана да бръмчи. Техникът каза нещо на посланика, след като на дисплея му се появи празна стая, а после и лице на мъж. Дани се приближи до лаптопа и веднага позна мъжа — беше Карингтън, шефът на Бъкингам. Служителят от МИ-6, който беше организирал прехвърлянето на отделението им в Сирия.

Дани погледна двамата мъже и каза:

— Трябва да остана сам.

Посланикът кимна неохотно и излезе от стаята заедно с техника.

Връзката беше лоша. Лицето на Карингтън се размазваше през няколко секунди и по малките високоговорители на лаптопа гласът му звучеше така, сякаш говореше робот. Дани не успя да чуе началото на изречението.

— …да те видя, Блек. Бяхме започнали да се безпокоим за теб. Не очаквахме да се обадиш от Дамаск.

— Възникнаха проблеми.

— Разбрах. Казвай.

Дани беше свикнал да дава отчет и можеше да прецени кое е най-същественото. Описа събитията от последните няколко дни за не повече от една минута.

Мълчание. Макар че образът върху дисплея беше замъглен, раздразнението на Карингтън пролича съвсем ясно.

— Това е много неприятно — каза най-после той.

— Може би нямаше да стане така, ако бяхте откровен с мен от самото начало.

Карингтън се усмихна снизходително, сякаш Дани беше капризно дете.

— Нямаше как да ти съобщим истинската цел на операцията, Блек. Ако те бяха хванали и се беше разприказвал, добрите ни взаимоотношения с французите щяха да се прецакат окончателно и безвъзвратно. Сигурен съм, че разбираш.

— Не разбирам. Щях да издържа много по-дълго от Бъкингам на разпитите.

— Естествено. Приеми го като предпазна мярка с цел ограничаване на щетите. Както вече несъмнено си забелязал, Бъкингам е едно лицемерно копеле.

Поне по този въпрос мислеха еднакво.

— Не бих могъл да проникна в Мухабарат — каза Дани. — Трябва да се свържете със сирийските власти и да ги притиснете да освободят Бъкингам и Клара.

— Ще направим каквото можем, разбира се — отвърна уклончиво Карингтън и отново се усмихна. — Съжалявам за тази история с Таф Дейвис.

— Знаехте ли, че той е част от екипа на частната военна компания?

— Естествено.

— А защо не ми казахте?

Карингтън свали очилата си, отдалечи ги от себе си и ги разгледа, а после ги избърса с вратовръзката си, сложи си ги отново и отвърна: — Надявах се, че няма да ми се наложи да водя този разговор с теб, Блек. Сега обаче той е неизбежен. Сам ли си?

Дани кимна.

— След като бащата на Сорген и Асу беше убит в Париж, съпругата и децата на терориста, който беше алжирски гражданин, също бяха намерени мъртви. Първоначалната версия беше, че мъжът ги е убил, преди да пристъпи към терористичния акт, но впоследствие изскочи нещо любопитно. Френските следователи откриха следи от ДНК на един бивш войник от Френския чуждестранен легион — Лиам Скинър. Това име познато ли ти е?

— Много добре знаете, че ми е познато. Ако обаче искате да разговаряте с него, това няма как да стане, защото в момента той наторява пустинята.

— Струва ми се, че не съжалявам за този факт. Досието му не представлява вдъхновяващо четиво. Ще ти спестя подробностите за смъртта на децата на алжиреца.

Дани сви рамене. Каквото и да кажеше Карингтън за Скинър, не би го изненадало.

— Когато разбрахме, че съществува вероятност един от екипите на Таф Дейвис да участва в операцията, решихме да вземем предпазни мерки. Дори не сме подозирали, че е преминал на противниковата страна, но тъй като сме наясно, че служителите на частните военни компании подписват всевъзможни договори, ни беше нужна застраховка. И тази застраховка естествено беше ти.

— За какво говорите, по дяволите?

— Така е, Блек. Ти беше най-подходящият човек от Полка за тази цел. Нима не се учуди, когато те взехме директно от бойното поле, за да те направим командир на това отделение?

Дани нямаше отговор.

— Дейвис е дяволски добър войник — продължи Карингтън. — Прекалено добър, за да му позволим да разиграва британското правителство. Всъщност в момента той прави точно това и вече е време да осребрим застраховката си. Ти познаваш Дейвис най-добре. Ясни са ти способностите и методите му. Трябва да го намериш веднага и да го елиминираш заедно с останалите членове на екипа му. След като изпълниш задачата, ще те изведем от Сирия.

Дани стисна зъби, погледна в камерата и отвърна:

— Не мога да го направя.

— Това е заповед, Блек.

Образът на Таф, застанал пред палатката на Сорген, изплува в съзнанието на Дани. Той спокойно можеше да го спре, но го остави да избяга.

— Няма да го направя.

Карингтън замълча. От изражението върху лицето му личеше, че обмисля внимателно какво да каже. След десетина секунди той проговори отново:

— Тази ДНК е нещо забележително. Можеш ли да си представиш, че Скинър е бил идентифициран сред седеммилиардното население на света? Тя определено промени методите ни, но ти си прекалено млад, за да помниш. Бил си дете, когато беше сложено началото на рутинните анализи на ДНК. Жалко. Това изследване може би щеше да помогне да бъде открит човекът, който простреля баща ти. И майка ти, разбира се. Бог да я прости. — Карингтън отново замълча, а после добави: — Предполагам, че Бъкингам ти е казал.

Дани се ококори.

— Какво обяснение ти даде Таф Дейвис, след като го попита? Казал ти е, че някакъв стрелец от ИРА е проникнал в родилното отделение и е избягал, след като е убил майка ти и е ранил баща ти, нали? И че е била открита единствено униформата на санитаря, в която е бил облечен стрелецът, скрита в храстите на парка на болницата? — Карингтън кимна. — Всичко това е вярно. Не ти е казал обаче нещо, което той самият не знае. Около година след случката в Специалния отдел на Скотланд ярд бяха извършени изследвания на следите от ДНК по униформата. По нея все още имаше ДНК на родителите ти, но също и на мъжа, който я беше носил.

Мълчание.

— Знаем кой е стрелял по родителите ти, Дани. Разбрахме го, когато ти беше бебе. Не бих се изненадал, ако ти също дълбоко в себе си знаеш кой е.

Дани затаи дъх. Не беше подготвен да чуе онова, което се готвеше да му каже Карингтън. Тялото му се скова. А после го обзе някаква тъга, която сякаш се събра в една точка в гърдите му.

— Страхувам се, че това е неоспорим факт, Блек. Стрелецът е бил Дейвис. Той е убил майка ти. Той се е опитал да убие баща ти. Можеш също така спокойно да припишеш проблемите на брат си на него. Те определено произтичат от травмата, причинена от онова, на което е станал свидетел. — Карингтън се усмихна. — Чуй ме само. Говоря като психиатър, нали?

— Не ви вярвам — отвърна Дани.

— Според мен ми вярваш, Дани. Всъщност съм напълно сигурен. Запазихме истината в тайна през всичките тези години, защото Дейвис ни беше нужен като наемен войник, за да ни върши черната работа чрез частната военна компания. Мисля обаче, че срокът му на годност е изтекъл. Съгласен си, нали?

Дани поклати глава. В думите на Карингтън нямаше смисъл. Таф обичаше майка му. Беше съвсем очевидно. Винаги беше на разположение, когато баща му се нуждаеше от него. А и той самият. Кайл беше прав. Той беше за Дани по-скоро баща, отколкото приятел.

— Защо го е направил? — прошепна Дани повече на себе си, отколкото на Карингтън.

— Адски подходящ въпрос — отвърна Каригтън. — Можеш да му го зададеш, когато се срещнеш с него. Ние знаем къде можеш да го откриеш. Изглежда, устройството на Бъкингам не е попаднало там, където трябваше.

— Монтирах го в автомата на Хектор.

— Аха — отвърна Карингтън, сякаш загадката изведнъж беше разрешена. — Чудехме се как е станало. Това устройство се оказа много полезно. С негова помощ непрекъснато бяхме в течение на събитията. Искаш ли да чуеш резултатите от усилията си?

Без да дочака отговор, Карингтън натисна някакъв бутон на бюрото си. Чуха се звуци. Звуците бяха приглушени, което беше нормално за едно записващо устройство, скрито в пълнител на автомат.

А после се чуха гласове. Неясни. Дани напрегна слух.

„Няма да предприемем нищо, преди да сме видели парите“. Гласът на Таф.

„Значи Хюго Бъкингам е мъртъв?“. Сорген.

„Да. И в тялото му няма нито един куршум. Ако трупът бъде намерен, смъртта му ще бъде отдадена на една от многото експлозии, които разтърсват непрекъснато града.“

Изщракване.

Пауза.

„По дяволите! Нищо не разбираш. Ти си още дете!“

„Вече не, Таф.“ Дани чу собствения си глас. „На всеки му се налага да порасне в един момент, нали?“

Пауза.

Стрелба.

Пауза.

Шум от двигател на автомобил.

Пауза.

„Върви на майната си, Сондърс! Когато дойдеш тук, тогава ще имаш право да не се съгласяваш с решенията ми.“ Гласът на Таф. Звучеше сърдито. Мълчание.

„Не съм ти куриер, по дяволите! Намери си някой друг, който да го свърши.“ Дани осъзна, че разговорът се водеше по телефона. „Ако не ми платиш, Сондърс, в най-скоро време ще бъдеш изненадан от среднощно посещение. Разбра ли?“

Мълчание.

„Знаеш ли, ти наистина си голям боклук… Да, записах шибания адрес. Дамаск, улица „Ал Камада“, № 157. В полунощ. И дано да имаш късмет твоите нови сирийски приятели да не са изравнили мястото със земята.“

Отново мълчание. А после трясък. В яда си Таф явно беше запратил телефона си към арматурното табло. Дани отново напрегна слух. Мълчанието беше нарушено от гласа на Хектор.

„Какво трябва да направим?“

„Затвори си устата и карай.“

Шумът от двигателя заглъхна. А после изчезна. Дани осъзна, че колата е спряла.

„Какво трябва да направим?“ Гласът на Хектор прозвуча заплашително. „Лъжеш се, ако си мислиш, че двамата с Ди Фрайз ще те последваме, без да знаем за какво става въпрос. Веднъж вече се издъни, като не стреля по онова момче от Полка.“

„Това момче от Полка“, изкрещя Таф, „е едно страхливо копеле. Ако се притеснявате от него, значи не ставате за тази работа.“

„Просто ни кажи какво трябва да направим, Таф.“ „Сондърс е сключил сделка със сирийците. Издал им е квартирата на Асу. Мястото е било бомбардирано. Трябва да вземем парите от един посредник в Дамаск. Седемстотин и петдесет хиляди долара в брой. И да убием посредника. Сега доволен ли си?“

„Не съвсем, приятел. Ти самият го каза. Ние да не сме някакъв шибан „Федерал експрес“?“

„Просто си затвори устата и карай.“

Записът свърши.

— Прекрасно! — възкликна Карингтън с поглед, насочен към камерата. — На шестнайсет километра южно от Дамаск шосето, което се движи в посока изток — запад покрай билото на планината, пресича магистрала М-5. В един часа и трийсет минути след полунощ там ще ви чака израелски хеликоптер „Блек Хоук“, ескортиран от два хеликоптера „Апачи“, който ще ви изведе от Сирия. Дотогава Дейвис и хората му трябва да бъдат мъртви. Ще направим каквото можем, за да освободим Бъкингам и жената навреме, но ти не бива да храниш прекалено големи надежди.

— А Спъд и Грег? Предприехте ли нещо за тях?

— На твое място, Блек, бих забравил за тези момчета. Те няма да се приберат у дома. Най-важното в момента е Дейвис да бъде премахнат. Разбра ли?

Дани го погледна убийствено. Кучият му син явно не възнамеряваше да си мръдне пръста за освобождаването на Клара и Бъкингам.

Плановете на Дани обаче бяха различни от неговите.

— Разбрах — отвърна той.

Двамата мъже съблякоха Клара, опипвайки я по отвратителен начин. Това обаче не сложи край на униженията й.

Сложиха я върху едно легло, което приличаше на болнично, и я завързаха за него. Върху срещуположната стена на помещението имаше яркожълт маркуч, навит около два метални шипа и свързан в единия си край с кран. Клара нямаше представа за какво служи маркучът. Лежеше върху чаршаф, който миришеше отвратително и беше изцапан с кръв.

Краката и бяха разкрачени. Мъжете продължаваха да я опипват. Единият от тях бръкна със сухия си пръст във вагината й. Нокътят му я одра и тя изпищя. Двамата започнаха да се хилят и не спряха, докато не излязоха от стаята. Лампата върху тавана й светеше в очите и я заслепяваше. От време на време до ушите й достигаха викове. Трепереше от студ, а сълзите изгаряха очите й.

Какво щеше да се случи по-нататък? Не смееше да мисли за това. Лежеше в злокобната тишина и се ужасяваше от мига, в който вратата щеше да се отвори отново.

26

— Знаете ли къде се намира улица „Ал Камада“?

Дани отново беше във временния кабинет на посланика.

— Разбира се — отвърна посланикът. Извади карта от чекмеджето на бюрото си и я разтвори пред него. — В Християнския квартал, близо до Баб Тума. Не ви препоръчвам да ходите там.

— Защо?

Посланикът сви рамене.

— Правителството е изпаднало в параноя по отношение на западните агенти. Районът е под строго наблюдение. — Изведнъж посланикът се ухили. — Но, ако искате да си пийнете добре, мястото е много подходящо.

Дани го изгледа от главата до петите. Според него този мъж определено беше корумпиран. Беше прибрал парите му, без да му мигне окото.

— Имам предложение за вас — каза Дани. — Ако го приемете, утре сутринта ще станете по-богат с няколкостотин хиляди долара.

— Продължавайте — отвърна тихо посланикът и присви очи.

— Имате ли връзки в Мухабарат?

Дани беше сигурен, че ще получи положителен отговор.

Посланикът сви рамене.

— Може би.

— В момента там се намират двама британски пленници. Ако успеете да ги измъкнете, ще ви дам по сто хиляди долара за всеки от тях. Освен това преди една седмица двама войници от SAS бяха задържани на западното крайбрежие на Сирия. Ако все още са живи, ви предлагам още двеста хиляди за освобождаването им.

— Простете ми за нетактичността — отвърна посланикът, — но според мен вие едва ли имате толкова много пари.

— Познавам обаче един човек, който разполага с тях. Ще ги получа от него. — Съгласен ли сте?

Посланикът кимна бавно.

— Съгласен съм.

Вратата на стаята на Клара се отвори и на прага й застана ниският мъж, придружен от двама от главорезите си.

Тримата мълчаха. Клара също мълчеше — едва ли щеше да намери какво да каже, дори и гърлото й да не се беше стегнало от страх от внезапната им поява. Ниският мъж за първи път проговори на арабски, а после затвори вратата и застана в ъгъла. Двамата сирийци се приближиха до леглото. Клара се опита да си събере краката, но ремъците ги държаха широко разкрачени. За момент изпита облекчение — стори й се, че мъжете не се интересуват от тялото й. Те застанаха от двете й страни и повдигнаха леглото откъм краката й под ъгъл от около двайсет градуса. Зави й се свят. Ниският мъж се приближи до леглото. Лицето му надвисна над главата й. Ноздрите му се разшириха леко, а после той отстъпи назад и отново каза нещо на арабски.

Клара чу шум от течаща вода. Започна да й прилошава. Беше чувала за това изтезание и знаеше, че повечето хора се пречупват секунди след като усетят, че се давят. Когато шумът от струята се усили, тя изхлипа. Това беше най-лошото нещо, което можеше да направи, защото след като си пое дълбоко въздух, единият от надзирателите насочи маркуча към главата й.

Леденостудената вода нахлу в гърлото и ноздрите й и я блъсна в хранопровода. Задави се. Водата продължаваше да облива лицето й. Не изпитваше болка, но обзелата я паниката беше сто пъти по-страшна от болката, която можеха да й нанесат мъчителите й. Искаше й се да извика, но не можеше. Тялото й се изви като дъга. Ремъците се врязаха в ръцете и краката й. Не можеше да направи нищо, за да сложи край на агонията си.

Изведнъж почувства, че водата вече не пада върху лицето й. Продължи да се дави. От гърлото й излизаха гъргорещи звуци, докато се опитваше да изтласка водата от дробовете си, за да може да диша. Усети силен удар в корема, който изкара водата през ноздрите й и тя успя да си поеме въздух.

Лицето на мъжа отново се надвеси над нея.

— Как се казваш и за кого работиш? — попита той.

Гласът й трепереше, докато му отговаряше:

— Обещавам… моля ви… Аз ви казах истината…

По лицето на мъжа се изписа раздразнение. Той го потисна бързо, усмихна се мазно и изрече тихо:

— Струва ми се, че трябва да повторим процедурата.

Писъците на Клара секнаха в момента, в който водата отново започна да облива лицето й.

19:45 ч.

Дани беше застанал до прозореца на втория етаж в очакване да зърне отново синия ситроен, който непрекъснато обикаляше около сградата. Посланикът беше наредил на хората си да му набавят муниции и му беше дал сателитен телефон, в който беше въвел номера на мобилния си телефон. Докато Дани наблюдаваше улицата, умът му работеше трескаво. Мислеше си за Таф и за абсурда, в който той беше превърнал живота му. Може би цялата тази история беше лъжа. Може би Карингтън му беше наговорил куп глупости, за да го накара да му свърши мръсната работа. Очевидно той действаше по този начин. Спомни си какво му беше казал Таф в Хомс за смъртта на майка му. Тогава той не му беше дал никакъв повод да се съмнява в думите му. Дани можеше да разбере истината единствено, ако му зададеше директно въпроса, гледайки го в очите.

А какво щеше да стане, ако отговорът на Таф беше положителен?

Мислите му се насочиха към Бъкингам и Клара, а после към Грег и Спъд. Четиримата бяха в ръцете на сирийските власти. През последната седмица той беше събрал достатъчно впечатления от тази страна, за да е наясно, че са били подложени на жестоки мъчения. Дали все още бяха живи? Дали парите, които беше предложил, щяха да изкушат някой продажен служител на тайната полиция да рискува работата си и да ги заведе при Дани на уреченото място в един часа през нощта? Дали можеше да вярва на чешкия посланик, че няма да го измами? Дали въобще можеше да вярва на някого? Нямаше отговор на тези въпроси. Оставаше му да чака да види какво ще се случи през нощта. И да се надява, че ще посрещне жив утрото.

Синият ситроен премина по улицата. Дани разполагаше с четири минути и половина, през които трябваше да напусне посолството.

След минута и половина вече беше извън сградата, облечен със сивия шлифер, който му беше дал посланикът. А след още две минути се движеше с пежото по улиците на Дамаск.

20:50 ч.

На улица „Ал Камада“ № 157 се намираше евтин хотел — четириетажна бетонна сграда със стъклена фасада. Името му беше изписано на арабски. Дани спря на около двайсет метра от входа на сградата и я огледа. На всеки етаж имаше по четири прозореца. Фасадата на ресторанта срещу хотела също беше стъклена, но стъклата бяха тъмни. Над входа му беше окачен неонов надпис „Зодиак“. Дали Таф не беше в него? Едва ли. Той със сигурност би проявил предпазливост.

Дани отново се обърна към хотела. Беше убеден, че Таф е пристигнал рано и е наел стая с изглед към улицата. И сега стоеше до прозореца й, наблюдаваше внимателно околността, за да избегне всякакви изненади, и чакаше. Дали Хектор и Ди Фрайз бяха с него? Или се бяха отдали на забавления?

Дани си погледна часовника: 21:00. До срещата на Таф с човека, който щеше да му предаде парите, оставаха три часа. Чудеше се какво да направи. Да се промъкне веднага в хотела и да се опита да открие Таф? В никакъв случай. Таф щеше да отреагира веднага, ако усетеше, че някой се приближава до стаята му преди уречения час. В случай че Хектор и Ди Фрайз бяха с него, тримата щяха да бъдат в по-изгодна позиция от Дани. Не биваше обаче да остава тук — паркираната в продължение на три часа кола с шофьор зад волана със сигурност би събудила подозрение. Може би трябваше да влезе в хотела и да разпита служителката на рецепцията. Бързо отхвърли тази идея. Дори и тя да говореше английски, вероятно Таф й беше дал няколко долара, за да не казва, че се е регистрирал в хотела, ако някой случайно го потърси. Ето защо насочи вниманието си към ресторанта. Тъмните стъкла щяха да му послужат като идеално прикритие. Можеше да седне на някоя маса и да наблюдава хотела.

Прибра автомата в багажника, вдигна яката на шлифера, пресече улицата и тръгна покрай хотела така, че лицето му да не се вижда от прозорците на сградата. Когато стигна до входа на ресторанта, отново пресече улицата и влезе в него.

Помещението беше слабо осветено и учудващо долнопробно. Дани се почувства странно, като си помисли, че на половин километър от него улиците са изровени от бомбите. Звучеше тиха музика и около масите бяха насядали около двайсет-трийсет души. На петнайсет метра от входа до отсрещната стена имаше лъскав метален бар, отрупан с мензури и бутилки. Няколко от бутилките бяха празни. До плота на високи столчета седяха две облечени по западна мода арабки с големи бюстове и задници. Те изгледаха Дани. Още един потенциален клиент.

До прозореца имаше свободна маса. Дани седна с лице към хотела и се престори, че разглежда ламинираното меню. Неоновата светлина се отразяваше в прозорците на хотела. Той присви очи и огледа последния етаж. Всички прозорци бяха затворени и през тях не се виждаше нищо.

Премести погледа си надолу. Очите му се спряха върху втория прозорец отляво надясно. Прозорецът беше отворен. Само няколко сантиметра в долния си край. Защо останалите прозорци бяха затворени в тази гореща нощ? Може би стаите просто бяха свободни. Или може би…

Усети, че някой се е надвесил над него, и се стресна. Посегна инстинктивно към пистолета, но ръката му увисна във въздуха. До него беше застанала сервитьорка с бележник в ръка и изписана върху лицето досада.

— Говорите ли английски? — попита Дани.

Жената кимна.

Дани посочи към отсрещната страна на улицата.

— Знаете ли дали в този хотел има климатици?

Сервитьорката го изгледа лошо и се обърна към двете жени, които седяха на бара, а после кимна.

— Донесете ми една бира — каза Дани.

Сервитьорката се отдалечи от масата.

Дани отново се взря в открехнатия прозорец на третия етаж. Ако стаята беше с климатик, в тази задушна нощ би било нормално той да е затворен плътно. Освен, разбира се, ако някой не искаше да чува какво става навън. А Таф несъмнено би предпочел да разчита не само на очите, но и на ушите си.

Сервитьорката му донесе бирата. Дани отпи от нея, като продължаваше да гледа към прозореца. Беше сигурен, че Таф е в тази стая. Не му оставаше нищо друго, освен да чака.

За трети път я заливаха с вода. За трети път Клара беше обзета от толкова силна паника, че й се струваше, че ще полудее. Докато водата нахлуваше в носа и гърлото й, тя се опита да извика, че наистина е шпионка. Ако можеше, щеше да каже всичко, което мъжът искаше да чуе, за да бъде сложен край на мъките й. В момента, в който си помисли, че със сигурност ще се удави, ако мъчението продължи още няколко секунди, водата спря да тече върху лицето й и леглото беше върнато в хоризонтално положение.

Ниският мъж беше застанал до таблата откъм краката й и я гледаше с любопитство, сякаш виждаше някакъв рядък екземпляр. Единият от надзирателите беше излязъл от стаята. Другият шляпаше върху мокрия под и навиваше маркуча върху шиповете. После ниският мъж каза нещо на арабски и след като надзирателят излезе от стаята, се ухили злобно с похот в очите. На Клара веднага й стана ясно какво ще последва.

Мъжът застана до леглото и бавно приближи гадната си уста до нейната. Дъхът му я блъсна в носа — вонеше на цигари, на кафе и на развалени зъби. Устните му се впиха в нейните, докато се опитваше да вкара сухия си език в устата й. Клара стисна зъби. Езикът на мъжа се плъзна по тях и проникна в кухината на бузата й. Клара започна да върти глава, но мъжът хвана с едната си ръка кичур от косата й, за да я задържи неподвижна. С другата стискаше гърдите й, забивайки нокти в плътта. После я придвижи надолу и започна да я опипва между краката.

Изведнъж спря и отстъпи назад. Погледна я надменно и жадно. Не можеше да я понася, но нямаше търпение да я обладае. Започна да си разкопчава колана.

Клара си обърна главата настрани и затвори очи. Чу го как свали ципа на панталона си. Макар че изпитваше отвращение, не успя да се въздържи. Отвори леко очи и го видя как стои до нея със смъкнат панталон и щръкнал пенис. Тръгна към нея — изглеждаше смешен и в същото време страховит. Клара изхълца и затвори очи. Усети отново вонящия му дъх на няколко сантиметра от себе си.

Не беше в състояние да направи нищо, за да го спре.

21:30 ч.

Бирата на Дани вече се беше стоплила. Беше отпил само три пъти от нея. Сервитьорката се мотаеше наоколо, опитвайки се да му подскаже, че е крайно време да си тръгне, след като си е поръчал само една бира, която даже не е изпил.

Всички маси вече бяха заети и имаше място само на бара — в ресторанта непрекъснато прииждаха чужденци и местни хора, за да си отдъхнат от всекидневието в разгара на гражданската война. Никой от тях не подмина Дани, без да го огледа. Той беше нащрек, макар че посетителите имаха вид на хора, които просто искат да прекарат няколко приятни часа в ресторанта. Очакваше да се появи Хектор или Ди Фрайз, но вероятно приятелите на Таф бяха в хотелската стая. Вероятно не си бяха намерили други развлечения. Скоро щеше да разбере.

Хотелът далеч не беше толкова оживен, колкото ресторанта. Дани беше видял в него да влиза само един човек, който отвори вратата с карта. Това може би щеше да се превърне в проблем.

Отпи от бирата. До бара сервитьорката разговаряше с някакъв арабин, облечен в костюм. Двамата гледаха в неговата посока. Мъжът тръгна към масата му. Беше с лъскава черна коса и сервилно изражение върху лицето. Носеше златен пръстен с монограм, а върху вратовръзката му имаше мазно петно.

— Съжалявам, сър — каза мъжът и се поклони леко. — Тази маса е резервирана.

Дани се обърна към него и попита:

— От кого?

Мълчание.

— От наши редовни клиенти — отвърна най-накрая мъжът.

Без да го погледне, Дани си бръкна в джоба и извади пачка банкноти. Хвърли сто долара на масата и продължи да обхожда с очи масите и бара.

Мъжът грабна банкнотата и попита:

— Господинът желае ли да поръча още нещо?

Дани поклати глава, но после се сети нещо и извика:

— Почакайте — Погледна към двете проститутки, които все още седяха на бара в очакване на клиенти. — Нужна ми е жена. Някоя, която говори английски.

— Разбира се — отвърна мъжът и кимна учтиво.

Приближи се до бара и заговори на едната от жените. Тя веднага стана от столчето и тръгна с поклащаща се походка към масата на Дани.

— Седни — каза Дани и отново погледна към хотела.

Жената седна. Блуза със завързани на врата презрамки, твърде оскъдна, за да покрие изцяло горната част на тялото й. Дълбоко деколте. Гердан от изкуствени камъни.

Измина една минута в мълчание. Дани усещаше враждебния поглед на жената върху себе си. Мина му през ума, че едва ли от него лъха свежест.

— Обичам шампанско — изрече най-накрая жената.

— Ще ни е нужна стая — отвърна Дани и посочи към отсрещната страна на улицата. — Ей там.

Жената сви рамене. Дани извади банкнота от сто долара и я сложи на масата.

— Отиди да резервираш стая и след като се върнеш, ще ти поръчам шампанско.

Жената сграбчи банкнотата по начин, който подсказа на Дани, че стаята струва много по-малко. Това нямаше никакво значение. Излезе от ресторанта, пресече улицата и натисна звънеца на входа на хотела. Вратата се отвори. След три минути се върна. Дори и Таф да я беше забелязал, една проститутка, която излиза от ресторанта, едва ли би го притеснила. Жената седна на масата и погледна с очакване Дани.

— Дай ми картата — каза Дани.

Тя я извади от чантата, която стискаше под мишницата си, и я сложи на масата. Дани я взе, остави на мястото й още една стодоларова банкнота и измърмори:

— Свободна си.

Жената не мръдна от стола в продължение на десет секунди. После се намръщи, изсумтя, взе парите и се върна на бара, очевидно недоволна от номера, който й беше погодил.

Дани продължи да наблюдава.

23:56 ч.

Оставаха четири минути до срещата на Таф с човека, който трябваше да донесе парите. Ресторантът беше препълнен, но повече никой не притесни Дани. Явно парите бяха свършили работа.

Дани веднага забеляза мъжа. Беше млад сириец, държеше в ръце износена спортна чанта с емблемата на „Найк“ и надзърташе от време на време през рамо, докато се приближаваше с бързи крачки към хотела. Спря пред входа, окъпан от неоновата светлина, и пъхна карта в процепа. След две секунди вече беше в сградата.

Макар че не разполагаше с много време — в един часа трябваше да се срещне с посланика — Дани не стана веднага от масата, а изчака четири минути, за да даде възможност на момчето да се качи в стаята на Таф. Вероятно в момента Таф го претърсваше и нямаше възможност да наблюдава улицата.

След като излезе от ресторанта, Дани се отдалечи на трийсет метра, пресече улицата и тръгна към хотела. След деветдесет секунди вече пъхаше картата в процепа. Вратата се отвори и той влезе.

Фоайето с рецепцията беше голо и стерилно. Светли керамични плочки на пода, саксии с пластмасови цветя, столове с тапицерия от изкуствена кожа. Върху плота имаше месингов звънец. Администраторката липсваше. Една врата зад плота водеше към друго помещение, от което се чуваше подсвиркване. Дани се наведе над плота и разгледа бюрото: стар компютър, кутия цигари, празна бутилка от кока-кола и халка, на която беше закачена една-единствена карта.

Подсвиркването спря. Чуха се стъпки. Дани грабна картата, обърна се надясно и мина през вратата, която водеше към стълбището. Чудеше се след колко време администраторката ще забележи, че картата липсва. Десет минути?

Времето щеше да му бъде напълно достатъчно.

Стигна до коридора на третия етаж. Същите плочки върху пода. Четири еднакви врати. Приближи се до втората, долепи ухо до нея и се заслуша.

— Сигурен съм, че си честно момче, но все пак ще те помоля да изсипеш парите върху леглото. Не искам да бъда изненадан неприятно.

Гласът на Таф.

Момчето не каза нищо. След малко се чу леко шумолене.

Измина една минута.

— Добре, синко. Виждам, че парите са налице. А сега бъди така добър да ги върнеш обратно в чантата, докато аз се изпикая. Ще има някои друг долар и за теб. И побързай да свършиш, преди да са се върнали приятелите ми. Те не са толкова щедри.

Дани стисна зъби. Идеята на Таф да изчезне, за да отиде да пикае в подобен момент, беше абсурдна. Явно посещението му в банята беше с друга цел. Интуицията му подсказа, че онова, което беше намислил Таф, едва ли щеше да бъде с добри последствия за момчето.

Таф беше казал, че Хектор и Ди Фрайз не са в стаята. Това означаваше, че ще бъдат само тримата с Таф и момчето.

Дани доближи картата до процепа.

— И се погрижи да ги събереш всичките, синко — извика Таф, който явно вече беше влязъл в банята.

Дани пъхна картата в процепа. Чу се леко изщракване.

— Не бих искал да ги изсипвам и да ги нареждам отново.

Дани вдигна пистолета и отвори вратата бавно и безшумно.

Стаята беше около осем на пет метра. Ярък оранжев килим на пода. Двойно легло, тоалетна масичка, гардероб. Климатикът бръмчеше. Прозорецът все още беше открехнат. Нощната лампа върху масичката беше запалена. Вратата на банята беше отворена. Удължената сянка на Таф падаше върху килима в стаята. Момчето се беше навело над леглото и прибираше пачките в чантата.

Дани се приближи до него и го удари по врата с дръжката на пистолета. Момчето се свлече безшумно върху леглото. Няколко пачки подскочиха върху дюшека и паднаха на пода.

Дани насочи пистолета към вратата на банята.

Таф пусна водата в тоалетната. Дани не го беше чул да пикае. Беше сигурен, че ще се появи с някакво оръжие.

Стисна пистолета с двете си ръце.

Сянката се раздвижи.

Таф се появи на прага на банята.

И замръзна на мястото си.

Носеше дълго около седемдесет сантиметра въже. С него спокойно можеше да бъде удушен човек. Очевидно беше решил да убие момчето, без да вдига шум.

В момента обаче съзнанието му беше заето с други неща. Изражението върху лицето му се променяше непрекъснато, докато преценяваше по какъв начин да постъпи. Дали щеше да успее да извади пистолета си, преди Дани да стреля? Дали момчето нямаше да дойде на себе си и да отклони вниманието му? Междувременно не сваляше очи от Дани.

— Радвам се да те видя, чедо — каза най-накрая с леко пресекващ глас.

Носът му още беше подут.

Дани не му отговори.

— По дяволите, синко, свали този пистолет. Вече минахме през това. Знаеш много добре, че няма да го използваш.

— Преди не го използвах — отвърна Дани, — но нещата вече не стоят така.

— Какво се е променило оттогава?

— Всичко.

Таф сбърчи чело и изведнъж Дани осъзна нещо, на което не беше обърнал внимание. Таф беше неуверен. И уморен. Изглеждаше стар. Лицето му беше угрижено. Кожата му сивееше на неоновата светлина. Беше набраздена от бръчки.

Наведе глава и попита:

— Разбрал си?

Дани кимна.

— Откъде?

— От МИ-6.

Таф не направи опит да отрече. Изглеждаше облекчен. Значи беше вярно.

— Винаги съм знаел, че ще научиш — каза Таф. — Някой ден. — Огледа се. — Не мислех обаче, че ще стане на такова място. — Затвори очи. — Правех всичко, което можех, за да изкупя вината си, Дани. Нека да приключим бързо с този въпрос. Дължиш ми го.

— Не ти дължа нищо.

Мълчание. Изминаха десет секунди. Таф отвори очи.

— Защо го направи? — попита Дани.

— Какво значение има?

— За мен има значение.

Таф се взираше в празното пространство пред себе си.

— За пари. Вече ти казах: всичко опира до тях. — За миг изглеждаше така, сякаш това е единственото обяснение, което смята да му даде. Дани обаче не свали пистолета и той продължи: — Докато бях в Северна Ирландия, Полкът разполагаше със сведения за някои от най-видните членове на ИРА. От сведенията можеха да се изкарат пари, ако се предоставеха на лоялистите. И аз се възползвах от тази възможност. Крайният резултат щеше да бъде един и същ — куршум в главата. Нима имаше значение, дали тези копелета ще бъдат застреляни от войниците на Полка или от някой предшественик на Майкъл Стоун[31]?

— Смъртта си е смърт?

Таф се усмихна саркастично.

— Същият си като баща си.

— Какво имаш предвид?

— Той разбра с какво се занимавам. Заплаши ме, че ще ме издаде. Не можех да го позволя, чедо. Когато научих, че майка ти е постъпила в болницата в Дъндоналд, за да ражда, разбрах къде мога да го намеря. Преоблякох се като санитар и влязох в стаята. Останалото беше лесно. — Оцъкли се. Лицето му се изкриви от болка. — Бях принуден да постъпя така, чедо. Баща ти не ми остави друга възможност. Исках обаче да убия него, а не майка ти. Никога не съм искал да убия майка ти.

Неоновата светлина проблясваше. Очите на Таф се навлажниха. Лицето му се изкриви още повече.

— Тя се хвърли върху мен. Бутна ръката ми и куршумът отнесе част от черепа на баща ти. Когато двамата с нея паднахме на земята, произведох неволно изстрел. Тя умря бързо. — От начина, по който изрече думите, Дани остана с впечатлението, че се опитва сам да се убеди в тях. — Направо обезумях. Избягах през прозореца и захвърлих дрехите в храстите. А после се върнах обратно в болницата.

— За да довършиш онова, което беше започнал? — попита Дани.

— Не знам, чедо. Бях изпаднал в шок. Но когато лекарите ми казаха, че баща ти вероятно ще си загуби паметта, реших, че мога да го оставя жив. — Затвори очи и си пое дълбоко въздух. — Не съм искал да убия майка ти. Аз я обичах.

— И си й го показал по много странен начин.

— Правех всичко, което беше по силите ми — сопна му се Таф. — Нима не се грижех за теб? Никога не съм те изпускал от очи. Научих те на много неща. Мислиш ли, че щеше да бъдеш това, което си сега, ако те бях оставил на грижите на немощния ти баща? За Бога, чедо, аз ти бях като баща.

Дани сбръчка чело.

— Не е вярно. Никога не си ми бил като баща.

Таф се сви, след като чу последните думи на Дани.

— Струваше ли си, Таф, да убиеш приятеля си заради тези пари?

— Всички убиваме заради пари — изсъска Таф. — Ти също не правиш изключение.

Дани поклати глава.

— Грешиш.

— Говориш глупости. — Таф посочи с глава към пачките върху леглото. — И не ми разправяй, че няма да ги задигнеш, излизайки от стаята.

Дани не погледна към парите. Продължаваше да държи изправена ръката си, в която стискаше пистолета, вторачен в Таф.

— Направи го, по дяволите! — изкрещя Таф. — И да приключим с тази история!

Дани чувстваше, че трябва да го удари. Нищо друго не беше в състояние да го освободи от бушуващия във вените му гняв, включително и плахото натискане на спусъка. Хвърли се напред и измина разстоянието от три метра до Таф за части от секундата. Удари го по бузата с юмрука си, в който стискаше пистолета, и го блъсна силно. Двамата се стовариха с трясък на пода. Скулата на Таф изпука. В този миг Дани осъзна, че е предприел погрешен ход. Ръцете и краката им се преплетоха, мускулите им се опънаха, костите им изпращяха. Таф беше с повече от трийсет години по-възрастен от Дани, но все още беше много силен. Дани усети, че пистолетът му се удари в пода. Успя да го задържи в ръката си, но когато Таф отново стисна китката му, разтвори пръстите си и го изпусна.

Таф продължаваше да държи въжето. Дани се опита да стовари юмрука си върху счупения му нос, но той го хвана за ръката и с невероятни усилия го преобърна по корем. Дани усети коляното му в гръбнака си. И въжето около врата си.

Дани размаха ръце и макар че можеше да стигне Таф, който натискаше гърба му с коленете си, нямаше как да го удари. Въжето вече беше преметнато около врата му. Таф усукваше краищата му и затягаше примката. След няколко секунди Дани не беше в състояние да говори.

Нито да диша.

Вдигна ръце, но не успя да пъхне пръсти между въжето и гърлото си.

Зави му се свят. Чуваше гласа на Таф. Шепнещ. Съскащ. Сякаш говореше не на него, а на себе си.

— Дадох ти шанс, по дяволите. Два пъти. Не съм виновен, че ти беше достатъчно глупав, за да не се възползваш…

Въжето се затягаше.

— Не искам да го направя. Никога не съм искал да го направя. Ти ми беше като син, но ме принуди да постъпя така.

Дани се задушаваше все повече и повече. Усещаше, че краят наближава.

— Майка ти беше прекалено добра за всеки един от вас…

В замъгленото съзнание на Дани изплува образът на баща му, който седеше сам в инвалидния стол и се взираше в снимката на майка му върху телевизора. Видя погледа в очите му. Видя Кайл, пиян и съсипан — още една жертва на алчността на Таф.

Отпусна ръце. С последни сили приближи пръстите си до жилетката и напипа ножа, който Таф му беше подарил преди толкова много години.

„Мъжът винаги има нужда от хубав нож, чедо.“ Споменът премина като светкавица през ума му.

Пръстите му се изплъзнаха от дръжката на ножа. Опита се отново да я хване. Този път успя. Издърпа ножа и го стисна здраво.

Знаеше, че това е последният му шанс. Ако не замахнеше в следващите няколко секунди, оранжевият килим щеше да се размаже пред очите му и светът щеше да изчезне завинаги.

Трябваше да извърши едно-единствено движение. Издърпа ножа изпод себе си и го насочи към тялото на Таф. Острието му проби грубия плат на панталона и проникна в плътта на бедрото му. Таф изрева от болка. И изпусна въжето. Дани си пое дълбоко въздух и се задави. С адски усилия се завъртя и метна Таф на пода на два метра от себе си.

Пистолетът му изхвърча. Двамата мъже се хвърлиха към него.

Дани го стигна пръв.

Таф се отпусна по гръб върху пода. Ножът продължаваше да стърчи от бедрото му и кръвта шуртеше върху килима. Беше спрял да вие, но лицето му беше пребледняло от болката. Дани коленичи и макар че беше гневен и объркан, протегнатата му ръка, с насочения към главата на Таф пистолет, беше стабилна.

— Мислиш, че ще те застрелям веднага, нали, Таф? Грешиш.

По лицето на Таф се изписа надежда.

— Няма да го направя толкова бързо. Ще ти покажа как се е чувствал баща ми, когато куршумът се е забил в черепа му.

— Щял живот съм съжалявал за това — отвърна Таф.

— Не е било достатъчно. Въобще не е било достатъчно.

Завъртя бързо ръката си и насочи пистолета към челото на Таф.

Натисна спусъка. Знаеше, че ще вдигне шум, но не му пукаше.

Куршумът одраска челото на Таф и се заби в стената зад него. Това обаче беше достатъчно, за да отнесе няколко сантиметра от черепа му. Костта изхвърча настрани и преди пелената от кръв да покрие лицето му, Дани зърна мозъка му. Очите на Таф се ококориха, а после ръцете и краката му започнаха да треперят — мозъкът му вече не беше в състояние да ги контролира. От гърлото му излезе гъргорещ звук, сякаш се опитваше да каже нещо. Но дори и все още да беше в състояние да говори, Дани не би го изслушал.

Таф се разтрепери още по-силно. Дани се изправи на крака и му обърна гръб. Момчето все още беше в безсъзнание. Дани се приближи до леглото и започна да прибира пачките в чантата. Нямаше време да брои парите — Таф със сигурност се беше уверил, че сумата е точна. Когато приключи, погледна към стария си приятел. Той вече трепереше по-слабо. Лицето му приличаше на кървава маска, а езикът му висеше от ъгъла на устата му, сякаш беше получил епилептичен припадък. Изглеждаше безпомощен. Като дете.

Дани се обърна и без да погледне назад, излезе от стаята и тръгна по коридора, оставяйки вратата на стаята, в която лежеше умиращият мъж, да се затвори безшумно след него.

27

01:03 ч.

Посланикът беше определил мястото на срещата. Този факт изнервяше допълнително Дани. Трябваше до го чака на едно кръстовище на магистрала М-5. Шосето минаваше през гол, равен участък на пустинята и макар че по него в момента нямаше никакво движение, Дани се чувстваше незащитен. На десет метра преди кръстовището, от дясната страна на шосето, бяха паркирани две коли в посока, обратна на посоката на движение. Фаровете им бяха загасени. Явно бяха готови да потеглят веднага, ако се наложи. Дани се приближи на седемдесет и пет метра до тях и спря, като завъртя пежото под прав ъгъл, за да може да му служи за прикритие. Огледа колите с прибора за нощно виждане. В тях имаше хора, но не беше възможно да различи лицата им.

Извади сателитния телефон и набра номера на посланика, като продължаваше да наблюдава колите. Видя светлина в едната от тях в момента, в който телефонът на посланика даде сигнал.

Телефонът иззвъня осем пъти. Защо посланикът не отговори веднага? Дали изчакваше нещо? Или обсъждаше с някого как да постъпи?

— Ало? — каза най-после посланикът.

Гласът му прозвуча предпазливо.

— Водите ли ги? — попита Дани.

— Носите ли парите?

— Не ми отговорихте на въпроса.

Мълчание.

— Трима мъже и една жена. И четиримата са в тежко състояние.

— Искам да ги видя. Кажете им да слязат един по един и да се отдалечат от колите.

— Първо ми покажете парите.

— Няма начин. Условията определям аз. Ще получите парите, след като се уверя, че сте довели моите хора.

Мълчание. Вратата на колата откъм мястото до шофьора се отвори и от нея се появи човешка фигура.

Дори и на зелената светлина на прибора за нощно виждане Дани успя да различи синините и раните по лицето на Бъкингам. Бузите му бяха подути, а очите — подпухнали. Накуцваше и трепереше. Явно в Мухабарат го бяха подложили на жестоки изтезания.

След него от колата слезе Клара. Лицето й не беше толкова подуто, но начинът, по който вървеше, показваше, че е била измъчвана още по-жестоко. Вероятно я бяха изнасилили. Опитваше се да си държи ръцете вдигнати, докато се приближаваше към Бъкингам.

Появи се следващата фигура. Дани изпита ужас и в същото време облекчение. Беше Спъд или някакво негово жалко подобие. Главата му беше обръсната, носът му беше счупен, а устните — сцепени. Лявата му ръка висеше под ъгъл от рамото му — явно беше извадена от ставата. Дани потрепери от мисълта за болката, която партньорът му изпитваше. Той също куцаше, но очите му шареха във всички посоки в очакване на евентуална опасност. Дали беше наясно с това, което се случваше? Съдейки по подозрителния поглед, който хвърли към пежото, Дани разбра, че Спъд не знае нищо.

А после се появи Грег. Нещастникът даже не можеше да върви. Двама сирийци — вероятно хората на посланика, които ги бяха измъкнали от Мухабарат, — бяха преметнали ръцете му през раменете си и го носеха. Главата му, която също беше обръсната, се люлееше и Дани си помисли, че може би е в безсъзнание.

Но поне всичките бяха налице.

Дани отново проговори по телефона.

— Слезте от колата. Накарайте приятелите си от полицията да се отдръпнат на двайсет метра от моите хора. После искам от вас да застанете на десет метра пред колите и да държите телефона до ухото си. Ако по някакъв начин усетя, че двамата сирийци подслушват разговора ни, няма да ви дам парите.

— Бъдете спокоен, те няма как да подслушват.

— Добре. Радвам се, че се запознахме.

— Чакайте!

Посланикът слезе от колата. Приближи се до сирийците и разговаря с тях около трийсет секунди. Двамата мъже отстъпиха назад, а посланикът тръгна бързо към колата на Дани, притиснал телефона до ухото си.

— Ако искате да получите парите, ще трябва да направите това, което ви казвам — изрече Дани в слушалката. — Носите ли оръжие?

— Естествено.

— Пистолет?

— Да.

— Дайте го на мъжа, който се казва Спъд, заедно с телефона. После се качете в колата и потеглете към мен. Имайте предвид, че през цялото време ще ви държа на прицел. Не включвайте светлините. Ако превишите скоростта над двайсет километра в час, ще стрелям. Ще спрете на десет метра пред мен и ще останете зад кормилото. Разбрахте ли?

Мълчание.

— Разбрах.

Дани проследи посланика, докато подаваше пистолета и телефона на Спъд и се качваше в колата. След няколко секунди колата потегли.

— Спъд, чуваш ли ме?

— Кой, по дяволите, се обажда?

Гласът на Спъд прозвуча грубо.

— Дани.

Мълчание.

— Много закъсня, приятел.

— В един и половина трябва да бъдем на кръстовището, което е на пет километра оттук в южна посока, откъдето ще ни вземе хеликоптер. Ще можеш ли да се справиш с тези главорези?

Мълчание.

— Много сме зле, приятел. Не мислех, че Грег ще изкара още една нощ.

— Ще използваме сирийците да ни преведат през бариерите. Първо обаче трябва да си уредя сметките с посланика.

Дани насочи вниманието си към колата, която спря на десет метра от него.

Чантата с парите беше на съседната седалка. Дани бръкна в нея и извади няколко пачки. Нямаше представа колко долара има в тях, но не очакваше, че посланикът ще започне да ги брои. Стиснал в едната ръка пачките, а в другата пистолета, той слезе и тръгна към колата.

Посланикът свали стъклото. Дани надникна през прозореца и видя, че е сложил ръцете си върху волана, а от челото му капе пот. Облиза се нервно и очите му се стрелнаха към Дани.

Дани хвърли пачките в скута му.

— Тръгвайте! Веднага!

Посланикът качи колата на шосето и обърна. Гумите изскърцаха, когато увеличи скоростта. Чак след като измина трийсет метра, включи светлините. В далечината се задаваше кола. Беше на около два километра. Вероятно не беше военна, но Дани не искаше да рискува. Скочи в пежото и потегли към мястото, на което бяха Клара и тримата мъже.

Спъд вече се беше задействал. Навехнатата му ръка висеше отстрани до тялото му, а с другата държеше пистолета, насочен към двамата сирийци, които го гледаха уплашено с вдигнати ръце. Дани също насочи пистолета си към тях. Бъкингам и Клара крепяха Грег в изправено положение. Бъкингам се беше ококорил и трепереше и Дани се надяваше, че ще си държи устата затворена.

Нямаше време за сантименталности. Дани трябваше да им даде инструкции.

— Ще продължим с двете коли. Ако се наблъскаме в едната, ще събудим подозрение, в случай че някой ни спре.

— Нея ще я оставим — намеси се Бъкингам.

Клара замахна и го удари по разраненото лице. Той изквича от болка.

— Отдавна ми се искаше аз самият да го направя — каза Дани и се обърна към Спъд. — Надявам се, че тези сирийски копелета ще…

— Дани… — прекъсна го Клара, дръпна го за ръкава и посочи към шосето.

Дани се обърна. До пежото беше спряла кола. Предните й фарове светеха и вратата откъм мястото на шофьора беше отворена. Дани вдигна прибора за нощно виждане, примигвайки от светлината на фаровете. Мъжът, който слизаше от колата, беше нисък и набит. Носеше автомат.

Дани разпозна лицето му.

Хектор. Кучият му син сигурно го беше видял да напуска улица „Ал Камада“ и го беше проследил. Сигурно беше дошъл заради парите.

— Легнете на земята! — изкрещя Дани.

Дръпна Клара и я събори. Грег и Бъкингам паднаха заедно с нея. Спъд също залегна. Последва дъжд от куршуми и въздухът се изпълни с нечовешки писъци. Един от сирийците беше улучен.

Дани изтича до полицейската кола и се скри зад нея. Докато се прицелваше в Хектор, видя, че Ди Фрайз е на предната седалка. Разстоянието до колата беше седемдесет и пет метра. Дани стреля. Куршумът рикошира, хвърляйки искри, в отворената врата и Хектор се прибра в колата.

— Познавам този гадняр — извика Дани на Спъд. — Трябва да се отървем от него. Аз ще му отвлека вниманието, а ти ще закараш останалите до кръстовището.

— Разбрано!

Простреляният сириец продължаваше да пищи. Дани се обърна и забеляза сянката на Хектор, който отново излизаше от колата.

Разстоянието между Дани и пежото беше десет метра. Трябваше да побърза, защото в противен случай Хектор нямаше да му позволи да го измине. Скочи на крака, вдигна пистолета, протегна ръка и стреля. Затича се и стреля още три пъти. Предното стъкло на колата се разби на парчета. Ди Фрайз не мръдна от мястото си. Хектор се прибра в колата.

Докато скачаше в пежото, Дани понечи да вземе автомата от съседната седалка, но се отказа. Бяха двама срещу един. Дори и да успееше да се справи с предимството, което те имаха, не беше сигурен дали междувременно другите няма да попаднат в кръстосания огън.

Вдигна чантата с парите и я показа през прозореца. Посланието му към Хектор беше ясно: ако я искаш, трябва да намериш начин да я вземеш от мен. После пусна чантата обратно на седалката, натисна педала на газта и подкара колата през пустинята в западна посока.

Старото пежо подскачаше по камъните. Дани въртеше волана наляво и надясно, за да избегне изстрелите, които със сигурност щяха да последват. Погледна в огледалото. Хектор вече караше след него. Дани увеличи скоростта. Разстоянието между двете коли стана трийсет метра. Беше сигурен, че Хектор също ще увеличи скоростта, но в момента той имаше предимство.

Дани зърна как Спъд качи оцелелия след стрелбата сириец на седалката на шофьора, насочил пистолета си към главата му. Оттук нататък всичко беше в ръцете на Спъд. Той поемаше отговорността да закара четиримата до мястото на срещата.

Двигателят на пежото започна да скърца, когато скоростта надвиши деветдесет километра в час. Колата се носеше през неравната пустиня. На сто и петдесет метра от шосето Дани зави наляво и продължи в южна посока. След пет секунди първият куршум уцели пежото.

Задното му стъкло се строши и шумът от задъхващия се двигател се смеси с оглушителния вихър от нахлуващия в купето въздух. Дани погледна в огледалото. Разстоянието между двете коли беше четирийсет метра. За да се предпази от куршумите, той трябваше отново да започне да кара на зигзаг и Хектор скоро щеше да го настигне.

Стисна здраво волана с дясната си ръка и протегна лявата, с която държеше пистолета, назад през рамото си. Нямаше как да се прицели, но се надяваше, че куршумите ще разколебаят преследвачите му.

Стреля и ушите му заглъхнаха от трясъка. Първият куршум излетя във въздуха. Вторият се заби в предния ляв фар на колата. Завъртя волана първо наляво, а после надясно. Разстоянието между двете коли остана непроменено. Явно Хектор беше намалил скоростта. Поне за момента.

Не последваха изстрели зад гърба му. Дали Хектор и Ди Фрайз бяха свършили патроните? Или ги пестяха, изчаквайки по-добра възможност? Дани се вгледа в местността пред себе си. Теренът ставаше все по-неравен и той не виждаше вече шосето от лявата си страна. През няколко секунди колата зад него се губеше от погледа му, хлътвайки в поредната яма.

Опита се да прецени ситуацията. Несъмнено Хектор и Ди Фрайз искаха да се докопат до парите. Може би просто трябваше да спре и да изхвърли чантата през прозореца. Но дори и след като се сдобиеха с парите, двамата щяха да продължат да го преследват, за да го ликвидират.

Погледна си часовника: 01:17. До срещата оставаха тринайсет минути. Доколкото можеше да прецени, кръстовището, на което щеше да ги чака хеликоптерът, се намираше на не повече от три километра. Сети се за телефона, грабна го от арматурното табло, набра номера и изкрещя:

— Спъд! Какво става?

Никакъв отговор.

— Мамка му! — извика Дани и продължи напред.

Последва изстрел.

Куршумът прелетя на няколко сантиметра над дясното му рамо и се заби в предното стъкло. Стъклото се натроши, но си остана на мястото. Дани вече не виждаше нищо пред себе си. Натисна силно педала за газта и удари стъклото с пистолета. Парчетата се посипаха към вътрешността на колата. Едно от тях се заби в лявата му ръка. От раната шурна кръв, но Дани не й обърна внимание и стреля още веднъж. Не уцели колата.

— Мамка му! — извика Дани, след като погледна в огледалото.

Хектор беше скъсил разстоянието на двайсет и пет метра зад него. Явно изстрелите на Дани вече не го плашеха.

Вятърът брулеше лицето на Дани и му пречеше да вижда, но той усети, че колата е започнала да се изкачва плавно нагоре. Стори му се, че забеляза силуета на хълма на фона на мастиленосиньото нощно небе.

Вече беше сигурен. В подножието на хълма в източна посока се движеше автомобил. Това означаваше, че кръстовището е близо — на не повече от километър и половина — Спъд! — изрева Дани в слушалката на телефона. — Спъд! Къде си, по дяволите?

Отново не последва отговор. Докато препускаше напред, на двеста метра вляво от себе си Дани забеляза шосето. По него се движеше автомобил почти успоредно на пежото. Дали бяха неговите хора?

Завъртя леко волана обратно на часовниковата стрелка и продължи към мястото, на което шосето преваляше билото на хълма. Остра болка пронизваше лявата му ръка. Тя все още кървеше обилно, но Дани не й обръщаше внимание. Ди Фрайз беше изнесъл горната част от тялото си през прозореца и стискаше автомата си в ръце, готов да стреля. Дани зави рязко наляво. Точно навреме. Изстрелите строшиха дясното странично огледало на пежото и за момент той изпусна волана. После отново го стисна и стреля над рамото си.

Погледна си часовника: 01:27. До срещата оставаха три минути, а до билото на хълма — петстотин метра. Колата изчезна бързо зад хълма и той продължи да се надява, че в нея са неговите хора, защото беше сигурен, че Спъд никога не би спрял на билото, откъдето тя можеше да бъде забелязана от голямо разстояние. След няколко секунди щяха да стигнат до мястото на срещата. Дали Дани щеше да успее да задържи Хектор и Ди Фрайз през следващите две минути, докато чакат хеликоптера?

Страховитият трясък, последвал куршума, който се заби в задната лява гума на пежото, прекъсна мислите му. Пежото се завъртя два пъти, разтресе се и спря. В този момент Дани чу как спирачките на колата зад него изскърцаха. Само след няколко секунди куршумите щяха да полетят към него. За тези няколко секунди той трябваше да изчезне от колата, преди да е станала на решето. Грабна автомата, излетя през вратата и падна върху твърдата земя. В този момент върху пежото, което представляваше единствената преграда между него и двамата наемници, се стовари град от куршуми.

Дани беше на сто метра от върха на хълма, а разстоянието между двете коли беше двайсет метра. Последва още един откос и изведнъж всичко утихна.

Гласът на Хектор прокънтя в пустинята:

— Хвърли чантата с парите, момче. След това може би ще те пуснем да си вървиш.

Дани мълчеше. Беше напълно наясно, че Хектор и Ди Фрайз нямат никакво намерение да го оставят на мира, докато не му видят сметката. Ако мръднеше или му отговореше, те щяха да разберат къде се е скрил.

— Хубаво си подредил Таф — продължи Хектор. — Не предполагах, че си способен на подобно нещо, чедо.

Дани беше готов да се защити, но осъзна, че Хектор просто го предизвиква, и се отказа.

— С теб е свършено, момче, и ти го знаеш. Няма смисъл да се опитваш да избягаш.

Дани дочу шум и обърна очи към билото на хълма. То беше осветено слабо. Погледна си часовника: 01:30.

Хектор също беше забелязал светлината. Гласът му обаче не прозвуча тревожно.

— Какво се каниш да направиш, момче? Да стигнеш до приятелите си? Не мисля, че ще успееш. Не ставай глупав. Преди да си изминал пет метра, ще си мъртъв. Играта свърши. Крайно време е да се примириш.

Дани обаче нямаше намерение да се примири, защото му оставаше още един ход. Погледна през прибора за нощно виждане към билото на хълма. След няколко секунди забеляза Спъд, който лежеше по корем и държеше бинокъл. В момента, в който попадна в обсега на Дани, той вдигна ръка и разперил петте си пръста.

Четири пръста.

Дани клекна. Дишаше тежко, а от мръсното му лице се стичаше пот.

Три пръста.

— Хайде, момче. Нямаш никакъв шанс. Време е да си кажеш шибаните молитви.

Два пръста.

Един пръст.

Върху пежото отново се посипаха куршуми. В същия момент обаче над хълма се появиха два хеликоптера „Апачи“, летящи на не повече от трийсет метра един от друг.

Тътенът на роторите им сякаш прониза Дани. Единият беше точно над него на височина около трийсет и пет метра с насочен надолу нос, готов за стрелба. Шестцевната картечница, монтирана в предната му част, дрънчеше като огромен верижен трион, докато изстрелваше патроните си с калибър 7.62 към колата на Хектор и Ди Фрайз.

Пет секунди

Десет секунди.

Петнайсет.

Стрелбата спря.

Последва взрив.

Без да поглежда към колата на Хектор и Ди Фрайз, Дани разбра по звука и по хвърчащите отломки, че резервоарът й е гръмнал. Покри главата си с ръце и когато шумът утихна, се изправи на крака.

Двата хеликоптера се бяха издигнали на около седемдесет и пет метра. В този момент иззад билото на хълма се появи още един хеликоптер. Дани веднага разпозна тъмния му силует на хоризонта — беше „Блек хоук“. Чак след като машината се насочи към него, той се обърна и погледна към останките от пежото. Вътрешността му беше осветена от пламъците от колата на Хектор и Ди Фрайз. Загледа се в чантата с парите върху седалката и за момент си помисли, че трябва да я вземе. Навярно Таф би искал от него да направи точно това.

Тази мисъл го накара да се откаже. Времето, в което се съобразяваше с Таф, беше отминало.

Хеликоптерът кацна. Дани преметна през рамо автомата и се затича към него, подпрял ранената си ръка със здравата. От низходящата тяга се беше вдигнал облак прах. Роторите на хеликоптера завихряха прашинките и те светеха като ореоли над тях. Дани се приближаваше с наведена глава към страничната врата. Един войник му изкрещя да се качва и му подаде ръка, за да му помогне, но Дани не я пое — можеше да се справи сам. Когато влезе в тъмната, но чиста кабина на хеликоптера, веднага забеляза познатите лица. Офицерът от Мухабарат не беше сред тях. Несъмнено Спъд го беше застрелял, след като вече не му е бил нужен. Грег лежеше по гръб, докато му оказваха медицинска помощ. Спъд беше клекнал с угрижено лице до него. Вдигна глава към Дани и му кимна, а после отново се обърна към Грег. Бъкингам се беше свил в единия ъгъл. Изпълнените му с ужас очи светеха в мрака, а косата му беше полепнала върху израненото му лице.

Дани се вгледа в Клара. Когато хеликоптерът се издигна във въздуха, тя стана и го прегърна безмълвно.

Той я притисна към себе си, а после се отдръпна и погледна през прозореца. На около петдесет метра от тях летеше единият от хеликоптерите „Апачи“. В далечината проблясваха светлините на Дамаск. В източната част на града, над сградите, Дани забеляза трасиращ огън — ярко доказателство в подкрепа на факта, че злополучното посредничество на Бъкингам и Карингтън не е променило нищо в тази разрушена от войната страна. Сирийците щяха да продължат да се избиват. Външната намеса едва ли би ги спряла.

Дани извърна очи от прозореца. Това вече не беше негов проблем. Той се прибираше у дома.

Епилог

Лондон

Десет дни по-късно.

Хюго Бъкингам потрепери, докато ставаше от бюрото си. По лицето му все още имаше белези от мъченията в сградата на Мухабарат в Дамаск, но той се гордееше с тях. Настанен в сградата на МИ-6 на престижна длъжност с още по-престижна заплата, той беше заобиколен от анализатори и администратори, които бяха чули слуховете за смелостта му в Сирия и се отнасяха с уважение към него.

Бъкингам тръгна към вратата. Знаеше кой е почукал. Усмихна се, преди да отвори.

— Дани, приятелю! Адски се радвам да те видя. — Протегна ръка. Дани не я пое, но Бъкингам подмина обидата, свивайки рамене. — Влизай и сядай. — Приближи се до прозореца. Кабинетът му, който се намираше на шестия етаж, беше в предната част на сградата и гледаше към Темза. — Страхотно е, нали? Трябва да призная, че ми е много приятно да наблюдавам лондонския пейзаж след онези перипетии в Средния изток…

Обърна се с гръб към Дани, който стоеше с безизразно лице срещу бюрото.

— Карингтън ми каза за Таф. Странна работа, а?

Мълчание.

— Може би така стана по-добре. Всички са малко объркани, що се отнася до ролята, която той изигра за провала ни в Сирия. Едно питие? Не искаш? Нали не би имал нищо против аз да пийна малко?

Наля си скоч от шишето върху масичката до прозореца и го гаврътна наведнъж.

— Чудех се дали си се виждал с Клара. Дяволски красиво момиче. И много смело. Харесвам такива жени. Мислех си, че бих могъл да я поканя на вечеря, пък ще видим какво ще стане по-нататък. Не сте се виждали? Е, добре, аз ще я открия. — Размаха ръка във въздуха.

— Определено разполагам с нужните средства, с които бих могъл да го направя, нали? Всъщност тъкмо за това исках да поговорим. Защо не седнеш?

Дани стоеше неподвижно.

— Ние двамата с теб се справихме достойно със ситуацията. Не постигнахме желания резултат, но всички са впечатлени от начина, по който постъпихме, след като нещата се объркаха. Страхотен екип сме, нали?

Дани продължаваше да мълчи, но не успя да скрие презрението, което се изписа върху лицето му.

— Работата е в това, че след като заемам такава длъжност в Отдела, ще имам нужда от находчив човек, що се отнася до някои въпроси… от деликатно естество. Убеден съм, че мога да разчитам на теб.

— В Херефорд има достатъчно войници, Бъкингам — отвърна Дани след настъпилата кратка пауза. — Обърни се към някого от тях. Двамата с теб никога повече няма да работим заедно.

— Така ли смяташ? — Бъкингам се усмихна. — Ще видим, приятел. Може и да се изненадаш някой ден.

— Има ли нещо друго?

— Засега не. Сигурен съм обаче, че скоро пак ще си поговорим.

— Не и ако зависи от мен.

Бъкингам отново се усмихна.

— Интересното в случая обаче е, че не зависи от теб — отвърна Бъкингам.

Тонът му беше станал хладен.

Дани тръгна към вратата. Когато стигна до нея, се обърна и погледна към Бъкингам. Бъкингам със задоволство забеляза несигурността, която беше изписана върху лицето му.

След като Дани излезе от кабинета му, Бъкингам седна зад бюрото си. Върху него нямаше нищо друго освен лаптоп и стационарен телефон. Бръкна в едно от чекмеджетата на бюрото си и извади от него мобилен телефон. Телефонът беше очукан и в това нямаше нищо странно, защото го беше носил в себе си през цялото време, докато беше в Сирия. Като по чудо не му го бяха отнели, когато попадна в Мухабарат. Свали капака на телефона, извади картата с памет и я пъхна в процепа на лаптопа. Дисплеят му се изпълни с няколко жълти папки. Бъкингам отвори тази, върху която имаше надпис „Видео“, а после щракна с мишката върху една от иконите.

Появи се движещ се образ и от високоговорителите се чу неясен шум. Бъкингам си спомни онзи страховит следобед в къщата на Асу. Ръката му трепереше, докато правеше тайно записа, затова изображението не беше качествено. Но дори и от разстоянието от няколко метра в облака от прах се виждаше ясно Дани Блек, който беше коленичил до детето и държеше спринцовка. Гласовете на Дани, на Таф Дейвис и на майката, се чуваха отчетливо.

„Това е смъртоносна доза, чедо. Наистина ли знаеш какво правиш?“

„То така или иначе ще умре.“

„Ти уби сина ми! Ти си убиец!“

Това, което беше извършил Блек, беше незаконно. Беше военно престъпление. Записът беше достатъчен, за да го вкара зад решетките. За дълго време.

Този факт беше достатъчен, за да накара момчето да припка при него винаги, когато го повика. Щеше да има под ръка оперативен сътрудник от Полка, който да изпълнява заповедите му, вместо да се занимава с някого от продажните наемници на Сондърс. Това определено щеше да представлява голямо удобство за него. След като разполагаше с подобна възможност, щеше да се издигне бързо в кариерата си.

Бъкингам отново се изправи на крака. Потрепери и се върна до прозореца. Погледна към улицата. Блек излизаше от сградата. Видя, че някой го чака. Жена. Адски красива. С патерица под мишницата. Примигна и сърцето му се сви от болка, след като я позна. Болката стана още по-силна, когато двамата се целунаха.

— Копеле — измърмори Бъкингам на себе си.

Клара и Блек размениха няколко думи, а после Блек вдигна очи към прозореца на кабинета на Бъкингам. За момент на Бъкингам му се стори, че той гледа право към него. После осъзна, че това е невъзможно. Стъклото беше огледално. През него не се виждаше нищо.

Остана до прозореца, докато Клара и Блек се скриха от погледа му. После се върна до бюрото си и извади картата от лаптопа. Трябваше да я запази. На сигурно място.

Може би щеше да му потрябва съвсем скоро.

Notes

1

Улица в Белфаст, символ на идеята на северноирландските католически републиканци, борещи се за присъединяването на тази британска територия към Ирландия. — Б. пр.

2

Плътно прилепваща маска, прикриваща главата без част от лицето. Използва се от специалните армейски и полицейски части за прикриване на самоличността на служителите по време на акции. — Б. пр.

3

Военна база в Холивуд, графство Даун, Северна Ирландия. — Б. пр.

4

Имам чувството, че някой ни наблюдава (фр.) — Б. пр.

5

Мисля, че си намерих работа (фр.) — Б. пр.

6

Касапин. — Б. пр.

7

Джеймс Савил (1926–2011 г.) — британски телевизионен водещ, извършил над двеста сексуални престъпления, предимно с малолетни. — Б. пр.

8

Прякорът на Илич Рамирес Санчес — венецуелски терорист, излежаващ доживотна присъда във Франция за убийството на двама френски тайни агенти и един информатор на френското правителство. — Б. пр.

9

Децата ми… Те са толкова малки… (фр.). — Б. пр.

10

SAS (Special Air Service) — Специална въздушна служба. — Б. пр.

11

Централа на Двайсет и втори отряд на SAS. — Б. пр.

12

Британска телевизионна игра, излъчвана в периода 1977–1995 г. — Б. пр.

13

Кевлар — органичен полимер с балистична защита. — Б. пр.

14

Колко души сте? (араб.) — Б. пр.

15

Петнайсет. (араб.) — Б. пр.

16

Название, с което западните сили са наричали Берлинската стена през периода на Студената война. — Б. пр.

17

Специално формирование на Британските кралски военноморски части. — Б. пр.

18

Зелени простори. — Б. пр.

19

Частна охранителна агенция, основана през 1997 г. от Ерик Принс, бивш „тюлен“. — Б. пр.

20

Британски комедиен актьор, писател и телевизионен водещ. — Б. пр.

21

Аз просто искам да помагам на болните, (фр.) — Б. пр.

22

Британски журналист, водещ на телевизионното предаване за автомобили „Топ гиър“. — Б. пр.

23

Бихте ли ми помогнали? (фр.) — Б. пр.

24

Аллах е велик… Аллах е велик… Няма по-велик бог от Аллах… (араб.). — Б. пр.

25

Елате с мен. (фр.) — Б. пр.

26

Елате… Елате… (фр.) — Б. пр.

27

Немска легенда, която гласи, че през 1284 г. в Хамелн, град в Долна Саксония, който по онова време бил нападнат от плъхове, пристигнал бродещ музикант — флейтист. Той обещал на жителите да ги отърве от напастта и свирейки с флейтата си, накарал плъховете да го последват и да се удавят в река Везер. Жителите на града обаче не му платили и той отвел с чудната си музика 130 деца от града. — Б. пр.

28

Честит празник, (араб.) — Б. пр.

29

Пластичен експлозив. — Б. пр.

30

Остър хирургически инструмент. — Б. пр.

31

Северноирландски лоялист. — Б. пр.

Content

Крис Райън
Господари на войната

Бележка на автора

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

Епилог

Notes