Дейвид Роуз

Похищението

На Джейкъб и Даниел — момчетата

1.

Сряда, 28 март 2007 година

Морган Купър имаше опасен навик за жена, длъжна да пази тайни. Понякога, когато беше напрегната или притеснена, изказваше мислите си гласно.

Онова, което всъщност изрече през една хубава пролетна сутрин в Тел Авив, само по себе си не беше особено безразсъдно. Разтягаше мускулите си до една пейка на брега след джогинг, обзета от неприятното усещане, че тренировката не й е помогнала да се отърси от тревогите, които я измъчваха през последното денонощие. Още нямаше осем и пясъкът беше нашарен със следи от машините, които го заравняваха всяка вечер. Слънцето вече се издигаше над редицата хотели по брега и върху кожата на Морган заблестя пот. Тя изтри лицето си в рамото на фланелката и забеляза закръглена като луковица жена, облечена в розов изкуствен велур. Вероятно беше на нейните години, около трийсет и седем, но в значително по-лоша форма.

— Давай, момиче — тихичко я насърчи Морган, — иначе ще става още по-зле.

Неочакваният отговор долетя някъде зад дясното й рамо — плътен мъжки глас със силен ивритски акцент:

— Мислите, че съпругата ми трябва да спортува повече ли? Непременно ще й предам.

Полуизвърната, Морган видя висок мъж на четирийсет и няколко с много късо подстригана прошарена коса; по-точно — каквото бе останало от нея. Стоеше наблизо и тя се почувства ужасно неловко.

— О, боже, много-много съжалявам! Не ви забелязах и знам, че звучи нелепо, но не си дадох сметка, че съм го изрекла на глас. Намирам за чудесно, че вашата…

Мъжът вдигна ръка да я прекъсне и се усмихна:

— Скъпа моя, всъщност аз трябва да се извиня. Тази дама не ми е съпруга. Изобщо не я познавам.

— Моля? Но…

— Пошегувах се. Малка хитрост. Така или иначе се канех да ви заговоря. Простете, ако греша, но съм сигурен, че сме се срещали и преди.

Морган примижа на силното слънце и огледа слабото му и стегнато тяло — мъжът имаше равномерен загар и впечатляваща фигура. И той като нея беше по фланелка и шорти, но кожата му още беше суха. Изглеждаше й напълно непознат.

Подаде ръка.

— Ицхак Бен-Меир. Мисля, че се запознахме преди няколко години на новогодишно празненство във Вирджиния. У семейство Вацман, нали не греша?

Морган беше обучена да реагира на неочаквани срещи невъзмутимо. Но макар да се постара да излъчва учтива и незаинтересована дистанцираност, тя доста се смути.

— Приятно ми е, господин Бен-Меир, но не познавам семейство Вацман, а последните три пъти посрещах Нова година в Сан Антонио, Тексас. Казвам се Морган Купър. Тук съм за кратко. На делово пътуване. — Демонстративно погледна часовника си и добави: — Вече трябва да тръгвам, закъснявам за среща.

— Ще приемете ли покана за кафе? — посочи той към брега. — Денят е прекрасен, а и кафенетата там са прилични. Или плодов сок, ако предпочитате?

— Не, не мога — извърна се тя и понечи да си тръгне. — Трябва да изпратя имейл на съпруга си и да се уверя, че децата са добре. Може да се срещнем пак някоя сутрин, докато тичаме.

Надали можеше да му откаже по-категорично, но господин Бен-Меир продължи да настоява:

— Дори да не сме се срещали преди, би трябвало. — Впери поглед в очите й той. — Сигурна ли сте, че не искате да седнем да поговорим? Може да открием общи интереси.

— Както вече ви казах, трябва да тръгвам.

— Е, ако размислите, обадете ми се, моля ви. Нали знаете какво казват: важно е не какво знаеш, а кого познаваш, а аз познавам много хора в тази страна. — Той извади визитна картичка от джоба на шортите си. На нея бяха изписани името му, постът му като маркетингов директор на компания в Херцлия и израелски мобилен телефон. — Не я изхвърляйте, може да ви потрябва. Е, довиждане засега.

Морган най-сетне си тръгна. Бързо прекоси крайбрежната улица, после зави наляво и хукна към бутиковото си обиталище — някогашно кино в стил баухаус на тих площад до търговския център „Дизенгоф“. Едва когато се прибра в стаята си и застана под душа, се зае да анализира защо срещата й с Ицхак Бен-Меир я накара да се почувства толкова неловко.

Най-напред заради факта, че той се беше прокраднал безшумно до нея, сякаш специално е тренирал това умение. Вярно, Морган не носеше брачната си халка, но той не й приличаше на мъж, който би свалял потна жена на брега. А и визитната картичка. Кой нормален човек носи визитка в шортите си за крос? Най-вероятно интересът му към нея беше професионален: беше изпратен да се опита да научи повече за така наречените от него „общи интереси“. Неубедителното й прикритие явно се бе провалило.

Морган излезе от банята, приседна в крайчеца на леглото си и влезе в интернет от лаптопа си. След броени минути „Гугъл“ потвърди: Ицхак Бен-Меир, пенсиониран полковник — поне ако използваше истинското си име — беше прекарал голяма част от кариерата си в разузнаването, не в „Мосад“, а в „Хаман“, военното разузнаване на израелската отбрана. Уебсайтът на фирмата от визитната му картичка — „Пипнахме те!“ — беше високотехнологично предприятие, основано неотдавна, чийто управителен съвет се състоеше от пенсионирани разузнавачи и учени. Основният му продукт беше футуристичен скенер, който би трябвало да залавя потенциални терористи, като проследява биометричните им данни на летищата. Бен-Меир работеше там от две години. Морган беше наясно с „пенсионираните“ служители от разузнаването. Почти сигурно бе, че той все още е свързан с предишните си работодатели.

Тя седна на терасата на хотела и закуси с яйца, маслини и салати от бюфета. Съзнаваше, че би било най-разумно да прекрати мисията и да се върне при семейството си в Америка. Подходът на Бен-Меир й беше дал основателна причина: сигурността й беше компрометирана. Ако се прибереше, щеше да бъде при децата си през пролетната ваканция идната седмица и щяха да направят всичко, което бяха планирали: пикници, походи, посещение във водния парк. Означаваше също, че няма да наруши подготовката на Адам за явяването му пред Върховния съд. Изобщо нямаше да се стига до телефонното обаждане, което ужасно я плашеше — за да го предупреди да удължи ангажимента на бавачката, тъй като са я задържали в Близкия изток.

Знаеше точно как ще реагира той. Разбира се, случаят беше важен: и за кариерата му, и заради правните проблеми, които повдигаше. Но за Адам всички дела бяха много значими, а работата му открай време беше по-важна от нейната или пък от досадните задължения по поддържането на дома и неизменното подсигуряване на храна и на дрехи по мярка на семейството. Най-голямото предимство от прибирането у дома щеше да е, че няма да й се наложи да търпи неизбежното негодувание, с което би приел вестта за удължаване на командировката й.

От друга страна, мисълта да се откаже беше почти непосилна. След раждането на децата си Морган прекара години на бюро най-напред в централата в Лангли, Вирджиния, после в анонимна помощна сграда близо до търговските центрове на Тайсънс Корнър. Беше се борила със зъби и нокти да я върнат на терен и съзнаваше с болезнена яснота, че някои от колегите й само я дебнат да се провали.

* * *

Преди да вземе окончателно решение, премисли събитията от предния ден. Все още не можеше да проумее какво се е объркало. Беше напуснала хотела рано само с дамската си чанта и с малък пътен сак и беше предупредила на рецепцията, че няма да освобождава стаята, защото ще отсъства само две нощи.

Мохамед, арабинът от Йерусалим, когото винаги използваше при пътуванията си в региона, я чакаше както обикновено в старичкия си бял мерцедес с включен климатик. „Към Ерес“, каза му тя и усети как той се сепва. Ерес беше пропускателният пункт към ивицата Газа и тя прекрасно разбираше защо според Мохамед моментът не е подходящ американка да посещава Газа сама. Мохамед обаче знаеше също, че Морган често ходи в Газа, затова не сподели опасенията си. Както винаги тя беше облечена скромно, с обикновена дълга памучна пола и блуза с дълги ръкави. Беше без грим и на седалката до нея имаше шал.

Движението в покрайнините на Тел Авив беше натоварено. Скоро обаче колата се понесе по празното шосе през тучните напоявани равнини на израелския юг, а отбранителните варовикови насипи на Хеброн останаха далеч вляво. След малко повече от час се показа терминалът Ерес: кънтяща зала от стъкло и стомана, много по-голяма от необходимото за оскъдния поток от пътници. Мохамед паркира и занесе чантата на Морган до външната бариера. Тя показа паспорта си и въртящата се преграда на входа я погълна.

От двете страни на терминала се намираха бетонните блокове и бодливата тел на Стената, защитната ограда на Израел. Морган знаеше, че инфрачервените и сеизмичните сензори по протежение на Стената улавят всяко движение в радиус от неколкостотин метра, а снайперистите по многобройните наблюдателни кули са обучени да убиват всеки, който им се стори опасен. Стената ограждаше бойците от Газа и ги държеше далеч от уязвими мишени в градове като Ашдод или Тел Авив. Ако Морган изпаднеше в беда, Стената щеше също толкова ефективно да попречи и на евентуален спасител да се добере до нея.

Вече чакаха двайсетина пътници и докато Морган стоеше последна на опашката, те преминаваха паспортната проверка без никакви проблеми. Обаче когато дойде нейният ред, се наложи най-напред да почака двайсет минути момичето, апатична руска имигрантка, да проведе дълъг разговор по мобилния си телефон. Доколкото Морган успя да схване с елементарните си познания по иврит, тя уговаряше в кой ресторант в Ашкелон да я заведе приятелят й вечерта.

Най-сетне служителката вдигна поглед:

— Каква е целта на посещението ви.

— Делова.

— Как се казва баща ви?

— Робърт Е. Лий Ашфийлд.

— А майка ви?

— Шери Ашфийлд.

— А нейната майка?

— Джанет Джоунс.

— Еврейка ли сте?

— Не.

— Били ли сте жител или гражданин на Израел?

— Не.

Въпросите винаги бяха едни и същи. Чиновничката търсеше еврейско име, защото една от многобройните любопитни особености на палестинско-израелския конфликт беше, че въпреки обвиненията за все още продължаваща окупация на Газа, за евреите беше строго забранено да минават през Ерес още от оттеглянето на Израел през 2005 година и затварянето на еврейските селища в ивицата.

Стационарният телефон на служителката иззвъня и тя вдигна. Известно време слуша, после затвори и се извърна към Морган:

— Съжалявам, но днес не можете да минете. Границата е затворена.

Морган се постара да запази спокойствие.

— Но защо не ми казахте по-рано? Какво става? Други хора вече минаха. Видях ги. Защо аз да не мога?

Момичето сви рамене:

— Едва сега ми разпоредиха. Може би утре ще е отворено. Но както знаете, в Газа има сериозни размирици. Сигурно и утре ще е затворено. А после е петък — ако изобщо я отворят, в един часа пак ще я затворят. После е събота, когато границата винаги е затворена. Така че защо не дойдете направо в неделя?

Морган беше помолила Мохамед да почака поне един час, докато тя със сигурност влезе в Газа, затова с облекчение установи, че той не си е тръгнал. Това поне беше искрица светлина.

* * *

Двайсет и четири часа по-късно, докато допиваше кафето си, Морган още не беше взела решение. Една от възможностите беше да пренебрегне странната си сутрешна среща с Бен-Меир и да съобщи за проблема си нагоре по веригата на командването: ако САЩ окаже политически натиск, той вероятно щеше да бъде много ефективен. Това обаче въпреки всичко щеше да означава забавяне с дни.

Колкото повече размишляваше обаче, толкова повече й се изясняваше, че има алтернативна възможност — Ицхак Бен-Меир. Ако разиграеше правилно картите си и му разкриеше достатъчно, щеше да й помогне. Постът му в „Хаман“ със сигурност означаваше, че той разполага с контактите и средствата да осигури преминаването й през Ерес. Колкото повече размишляваше, толкова по-малко недостатъци на този план виждаше. В крайна сметка за израелците надали беше изненада, че ЦРУ се опитва да разработи свои палестински източници, пък и нали Америка и Израел са съюзници.

Морган стана, влезе във фоайето и повика асансьора. Визитката на Бен Меир беше върху бюрото в спалнята й. Той вдигна след второто позвъняване.

— Полковник Бен-Меир? Обажда се Морган Купър, американката, на която се представихте преди известно време. Може би в крайна сметка ще приема поканата ви. Да се срещнем на обяд? Искам да ви попитам нещо.

Бен-Меир замълча за по-малко от секунда. В тона му не прозвуча изненада:

— Разбира се, скъпа госпожо Купър, за мен ще е удоволствие. Но до довечера съм зает. Искате ли да се срещнем във фоайето на хотела ви? И ще решим къде да отидем. В седем и половина удобно ли ви е?

Тя не му беше споменавала, но той естествено знаеше къде е отседнала.

* * *

Този път Морган не забрави пръстените си: и брачната халка, и диамантения годежен пръстен в стил ар деко, който Адам, нейният съпруг, беше наследил от прабаба си, бляскавата Лоти Купервасер — звезда от близкото минало от немските неми филми, избягала в Холивуд малко след идването на нацистите на власт.

Смени няколко тоалета. Имаше сив ленен делови костюм, който облече с тесен потник, но й се стори едновременно твърде официален и твърде предизвикателен, все едно възнамеряваше да се развихри на конференция по корпоративни продажби. Навлече джинси, но пък с тях изглеждаше прекалено небрежно. Накрая се спря на класическа черна копринена рокля над коляното. Огледа се и реши, че роклята подчертава меднорусата й къса коса и светлосините й очи. Въпреки многобройните житейски трудности Морган имаше плосък корем и гъвкави мускулести крайници вследствие на дългите години, прекарани в ожесточена конкуренция и полева работа. Сложи си само малко фон дьо тен, почти невидим гланц за устни и лека спирала. Може и да се чувстваше отчаяна, но поне не й личеше.

Бен-Меир се беше издокарал с изгладена зелена ленена риза и черни маркови джинси. Поздрави я с галантна официалност, после я поведе към такси, което беше оставил да го чака отпред. Отправиха се към крайморски ресторант на няколко километра по брега, близо до джамията „Хасан Бек“. Заведението имаше котви и мрежи по стените и беше почти пълно. Бен-Меир беше направил резервация. Имаше маси и на открито, но сезонът беше още в началото и навън беше доста хладно. Седнаха до панорамен прозорец. Пенестите вълни от сутринта бяха утихнали и слънцето приличаше на набъбнало оранжево кълбо, което се потапяше в млечния хоризонт.

— Красиво е, нали? — каза той. — А сега, Морган Купър, преди да ми зададете въпроса си, моля ви, разкажете ми за себе си.

* * *

Морган одобрително забеляза, че Бен-Меир носи брачната си халка. Беше си представяла, че ще пийнат набързо, а всъщност си направиха спокойна вечеря, съпроводена с ароматен голански ризлинг. След многобройните си самотни вечери преживяването беше истинска наслада за Морган.

— Омъжена съм и имам две деца — поде тя. — Ейми е на десет и малкият Чарли е с две години по-малък. Съпругът ми е адвокат. Преди работеше в консултативен правен център, но сега е в „Спинкс Макартър“ — изискани типове с богати клиенти, които имат клонове в десетина американски града и други зад граница. Всъщност съм сигурна, че имат представителство и тук, в Тел Авив. Той обаче работи и про боно. Понякога това създава известни противоречия. В момента се е вманиачил да се бори за правата на хора, заподозрени като мюсюлмански терористи. — Нарочно беше толкова пряма: по-добре Бен-Меир да научи за клиентите на Адам от нея, пък и той най-вероятно вече я беше проучил. — Живеем в Бетезда, Мериленд, достатъчно близо до града, та ипотеката да е чудовищно висока.

Той кимна. Явно Бетезда не му беше съвсем непозната.

— Чувам, че училищата в Бетезда се ползват с добро име, макар да съм по-запознат с Вирджиния. Живях там една година, в Александрия, докато пишех магистърската си теза в Университета по национална отбрана. Но винаги съм смятал, че това е едно от най-хубавите предградия на Вашингтон.

— Е, на нас определено ни харесва. Но всъщност съм от Тексас. Майка ми още живее там, в горещия Сан Антонио.

— Значи затова не посрещате Нова година със семейство Вацман — отбеляза Бен-Меир.

— Точно така, повечето пъти ходим там за Нова година, за да избягаме от студа. През лятото пък бягаме от жегата в Англия. Адам, съпругът ми, е американски гражданин, но майка му е англичанка. Баща му е от Бостън и преди да запише право, Адам е учил там: родителите му са преподаватели в Оксфорд. И не какви да е преподаватели. Там ги наричат „дон“, но доколкото ми е известно, нямат нищо общо с мафията.

Бен-Меир се засмя на несполучливата й шега.

— Как се запознахте?

— В Харвард. В началото на първия семестър. И двамата имахме нужда от кафе и се наложи да седнем на една маса в някакво заведение на Харвард Скуеър. Адам беше безспорно блестящ със страхотната си бакалавърска степен от Кеймбридж. А след това беше решил да промени света, като стане адвокат в родната си страна и се бори за осъдените на смърт затворници — особено в Тексас. След броени минути му признах, че съм от там. Като дете съм живяла на много различни места — баща ми беше морски пехотинец. Но след като поопознах света, и аз исках да го променя, затова записах магистратура по международна политика в Института по управление „Кенеди“ с акцент върху човешките права. — Тя въздъхна. — Сигурно е било писано да се срещнем.

— А с какво се занимавате сега? Прилагате на практика теоретичните си познания ли?

— Знам, че сте си подготвили домашното, Ицхак. Да. Несъмнено ви е известно, че работя в Бюрото по човешките права на Държавния департамент.

— Разкажете ми за работата си и как успявате да я съчетавате със задълженията си като майка.

— Истината е, че доскоро не го правех. През деветдесетте години прекарах известно време в Югославия. Но след раждането на децата се оттеглих, поне от полевата работа.

— Полева работа? Интересна фраза — отбеляза Бен-Меир. — Знаете ли, че я използват служителите от разузнаването?

— Така ли? Е, социолозите и студентите по геология също. — Морган го погледна право в очите. — В Бюрото по човешките права също наричаме така дейността си.

— С какво се занимавахте във Вашингтон?

Правилният отговор беше, че се бе оказала много добра в логистиката на тайните операции: всъщност успехът й се беше превърнал донякъде в проблем, когато се опита да се върне на полева работа, защото някои хора твърдяха, че е незаменима, където е.

— Предимно с администрация — отговори тя. — Мразех я.

— Но вече сте се върнали към полевата работа в областта на човешките права, така ли?

Морган се усмихна. Чувстваше се горда въпреки странното положение.

— Да. И честно казано, много ми харесва. Идеално ме устройва. Децата поотраснаха, а аз искам да пътувам, но немного често. В момента работата ми е да наблюдавам ФАТАХ и ХАМАС в ивицата Газа. Няма нужда да ви казвам, че тези организации не са образец за спазване на човешките права.

Лицето му не издаваше нищо.

— Излишно е да ви казвам, че в Газа е много опасно. Сигурна ли сте, че знаете какво правите?

— Да, излишно е. Наистина. Трябва да съм там само за два дни, а на място има хора, които ще се погрижат за мен. Работата е там, че вчера ме спряха в Ерес. Нямам представа защо, а служителите не ми казаха кога ще ме пуснат. Бих могла да си кротувам в Тел Авив, докато някой по-добре платен от мен разреши проблема, но наистина е важно да се прибера у дома преди началото на следващата седмица.

— Не разбирам. Нали сте държавен служител? Отседнали сте в хубав хотел, времето е чудесно. Децата сигурно ви липсват, но те ще се справят още няколко дни, а подозирам, че като всяка работеща майка се нуждаете от почивка. Защо не си купите интересна книга и не се излегнете на брега? Или разгледайте забележителностите. Ходили ли сте в Йерусалим или в Негев? Може дори да отидем заедно. Ще пътуваме с моята кола, ще ми е приятно да ви разведа.

Морган пое дълбоко въздух.

— Много би ми допаднало. И преди сигурно бих се съгласила. Обаче сега не е толкова просто. Вижте, сигурна съм, че ще ви прозвучи жалко, но повярвайте ми, не е. През следващата седмица е пролетната ваканция на децата. Наистина ми се иска да си бъда у дома с тях. Пък и ако не се прибера, Адам ще ме убие.

— Ще ви убие ли? Защото сте се прибрали няколко дни по-късно?

— Предстои му много важен ден. За пръв път през живота си ще прави устно изложение пред Върховния съд. Делата му винаги са важни — поне той така твърди пред мен, — но сегашното очевидно е от огромно значение за кариерата му. Ще трябва да посвети цялото си време на подготовката, а детегледачката ни в момента пише докторат — взема децата от училище и им приготвя вечеря, но няма да се съгласи да ги гледа, когато не са на училище. Затова, както вече ви казах, при обичайни обстоятелства бих почакала да отворят границата, но този път е различно. Казахте, че познавате много хора. Има ли начин да звъннете на някого и да накарате служителите в Ерес да обещаят да ме пуснат утре?

Бен-Меир помълча, преди да й отговори:

— Морган, не бих желал да ме запомните като причината за семейните си разногласия. Но давате ли си сметка колко е опасно? Газа е като врящ котел. Огромен брой хора са затворени на ограничено място без почти никакви възможности и пътища за бягство. Държим ги там с мълчаливата подкрепа на вашето правителство. Човек би казал, че сме създали лаборатория за културен екстремизъм, тенджера под налягане, в която ври омраза.

Този път й беше трудно да срещне погледа му, но отговори уверено:

— Да. Обаче има начини за ограничаване на опасността. Не съм неопитна в тези работи. А ако получа каквото искам, може би ще проявите интерес да се срещнем отново, когато се върна.

Определено му даде възможност да я попита за мисията й. Ала той изглежда нямаше да се възползва. И това я озадачи.

— Ще ми бъде много приятно да ми разкажете за посещението си, може би отново на вечеря — отговори той. — Както и да е. Наистина бих могъл да ви помогна и понеже ако останете тук достатъчно дълго, несъмнено ще успеете да отидете в Газа, не виждам защо да не съкратим чакането. Бъдете в Ерес в девет часа утре сутрин. — Бен-Меир вдигна чашата си и я чукна в тази на Морган. — Да вдигнем тост. За успеха на посещението ви в Газа. И най-вече, за вашето навременно и безопасно завръщане.

Докато пиеха безкофеиново еспресо, Морган разпита Бен-Меир за самия него. Той й каза, че прадядо му емигрирал в Палестина от Русия в началото на двайсетте години на миналия век, че съпругата му Рути е психолог и че имат двама синове, които служат в армията. Не каза нищо за сегашната си работа, нито за службата си в армията, и както бе очаквала, отказа предложението й да плати и дори да си разделят сметката. След това спря такси и я откара до хотела, където се сбогуваха със същата предпазлива официалност, с която бе започнала вечерта.

В хотелската стая Морган прегледа графика си. Затварянето на Ерес в събота означаваше, че ако успее да премине на следващата сутрин, в четвъртък, няма да може да напусне Газа до неделя. Обаче въпреки това можеше да успее вечерта да се качи на самолет на летище „Бен Гурион“. Което означаваше три нощи в Газа, а не две — мисъл, съпроводена от внезапна силна тръпка. Влезе в интернет и промени полетите си.

Най-сетне беше време да звънне на Адам и да проведе разговора, който отлагаше през последните два дни. Благодарение на Бен-Меир обаче щеше да е лесно. Проблемът й изглежда беше решен. Източното крайбрежие беше със седем часа по-назад във времето от Израел — във Вашингтон беше четири следобед. Набра познатия номер на мобилния му от стационарния си телефон в хотела. Веднага беше препратена на гласовата му поща: „Свързахте се с Адам Купър. Моля, оставете съобщение.“

Морган се изненада от разочарованието, което изпита. Този път наистина й се искаше да си поговорят, да разбере как върви подготовката на делото и как са децата.

— Здравей, скъпи, аз съм — каза тя. — Съжалявам, че не можем да се чуем. Пътуването ми малко се обърка, но успях да организирам нещата. Би трябвало да успея да хвана полета в неделя вечер на „Континентъл“ през Нюарк и да кацна във Вашингтон рано в понеделник. Ще се прибера с такси. Не се тревожи за делото си пред Върховния съд. Предай на Чарли и на Ейми, че нямам търпение да ги видя. Обичам ви всички.

2.

Четвъртък, 29 март 2007 година

Морган нямаше време да излезе да тича. За да стигне до Ерес в девет, трябваше да избегне сутрешното задръстване, следователно трябваше да потегли малко след седем. Както и преди два дни, тя не освободи стаята си в хотела.

Този път съм почти сигурна, че няма да се видим по-късно днес — каза на служителката на рецепцията.

Все още леко сънена, излезе на улицата и се качи в колата на Мохамед, който я очакваше.

— Към Ерес ли? — попита той.

— Да. Ерес. Не би трябвало да се бавим.

— Иншаллах.

Пътищата бяха пусти. На няколко километра от границата и повече от час преди да я отворят, Мохамед спря до една бензиностанция. Напълни резервоара и купи кафе. Мълчаливо го изпиха в колата, а през отворените прозорци нахлуваше топлият сутрешен въздух. Морган се запита дали да не се обади на Адам — много й се искаше да разбере как са децата, а той често работеше до късно. Обаче ако го събудеше, щеше да е много кисел. По-добре да не рискува.

В кабинката на терминала седеше същата апатична служителка. Изглеждаше така, все едно идва право от леглото на гаджето си: не бе имала време да се среше, камо ли да вземе душ. Прозя се, докато Морган се приближаваше, без да закрие устата си с ръка. Върху предницата на сиво-кафявата й блуза имаше пепел от цигара.

— Каква е целта на посещението ви?

— Същата, както и когато опитах да премина във вторник. Делова. Аз съм дипломат от Съединените щати.

Момичето сви рамене.

— Как се казва баща ви?

— Робърт Е. Лий Ашфийлд.

— А майка ви?

— Шери Ашфийлд.

— А нейната майка?

— Джанет Джоунс.

— Еврейка ли сте?

— Не.

— Били ли сте жителка или гражданка на Израел?

— Не.

Служителката мълчаливо подпечата паспорта на Морган и презрително й кимна да премине.

Точно пред Морган група хуманитарни служители разговаряха на висок глас на английски за последиците от израелската блокада за вноса в Газа. Тя поизостана, докато те минат през тежкия турникет с човешки ръст в дъното на залата. От другата страна, в края на къс коридор се намираше ограден със зидове открит вътрешен двор. Привидно нямаше изход, обаче в далечния край се виждаше дебел метален панел в стената. Морган зачака с надеждата нежеланите й спътници да не я заговорят.

— Ако имаме късмет, някой ще ни забележи на охранителните камери и това чудо ще се отвори — каза един от хората и посочи към панела. Изглежда говореше на своя колежка — високо момиче със сериозен вид и коса, вързана на опашка. Сигурно това беше първото й посещение тук. — Ето това е портата към Газа.

Няколко минути нищо не се случи. Мобилният телефон на Морган иззвъня и тя погледна екранчето, преди да отговори — Мохамед.

— Всичко е наред. Няма проблем. Можеш да тръгваш. Ще ти звънна в неделя, преди да се върна.

Най-сетне панелът се отвори и после отново се затвори, след като всички преминаха. Продължиха по дълъг покрит проход от другата страна, но тук поне имаше хамали за багажа — момчета, които се боричкаха за възможността да припечелят по няколко шекела. В края на прохода изчакаха паспортите им да бъдат подпечатани на пункта на Палестинската автономия и излязоха на песъчлив открит паркинг. Наблюдателните кули и укрепената сива стена останаха на около петстотин метра зад тях. От двете страни на паркинга цареше разруха: порутени взривени сгради и наглед хаотични руини.

— Какво е това? — попита неопитната служителка от хуманитарната група. — Какво се е случило тук, по дяволите?

Май беше канадка.

— Това е останало от промишлената зона на Бейт Ханун — отговори й същият колега. — Бунтовниците я използваха за ракетна база, затова израелците я взривиха. Край с икономическото чудо на Газа.

Морган отмести поглед от тях и в далечния край на паркинга забеляза едър небръснат палестинец, чиято кожа имаше същия цвят като топлите му кафяви очи. Пушеше цигара и се беше облегнал на една тойота „Корола“.

— Акрам! — възкликна тя и лицето й грейна. Акрам беше шофьорът на Абдел Насър. Той забързано приближи към нея и се поклони.

— Хабиби! Ас-салам алейкум. Кефалек?[1]

— Алейкум салам. Радвам се да те видя, Акрам. Алхамдулилла[2], добре съм.

Върнаха се до колата му и се качиха. Вътре на предната седалка до шофьорската вече седеше Омар, един от бодигардовете на Абдел Насър. Млад, невероятно слаб и гладко избръснат. Морган допускаше, че оръжието му е скрито в джоба на сивото му сако — сигурно пистолет. Както винаги той изглеждаше нервен, напрегнат. Морган се настани зад двамата мъже, извади от чантата си тънък бял шал и се загърна, за да не се набива на очи.

Омар се извърна и я погледна през пролуката между седалките.

— Преди проблем? — попита той. — Ти не дошла.

— Да, имах проблем — отговори му. — Израелците ми създадоха проблем в Ерес.

Той изцъка шумно и поклати глава.

— Харам. Йехуди.[3]

Не се бе притеснила как ще се отрази на Абдел Насър фактът, че не е пристигнала. Чувстваше се неудобно, че сигурно във вторник Акрам и Омар са я чакали с часове, преди да стане ясно, че няма да дойде. Абдел Насър обаче разбираше приумиците в Ерес по-добре от всеки друг и като всеки служител на ЦРУ, отговарящ за агент, Морган го беше накарала да запамети договорен план за комуникация — поредица от варианти, в случай че единият не успее да се яви на уговорената среща. Първият вариант беше тя просто да се появи откъм страната на Палестина в Ерес по същото време два дни по-късно или, ако границата все още е затворена, в деня, когато я отворят. И сега беше успяла да осъществи плана благодарение на успешната си манипулация над Ицках Бен-Меир. В момента прекосяването на Газа беше малко хаотично — следващият около половин час щеше да бъде опасен. Но Морган беше в добри ръце. Вече усещаше въодушевление.

Акрам напусна паркинга и се насочи към основната пътна артерия на ивицата Газа — улица „Салах ад-Дин“. Поддържаше скорост под петдесет километра в час, понеже каруците бяха почти толкова, колкото и колите, а велосипеди и мотоциклети се включваха от тротоарите в движението без никакво предупреждение. Платното беше осеяно със стари конски изпражнения, сплескани от колите, а сметта явно не беше събирана с месеци. Между мръснобелите бетонни сгради имаше купчини зеленчуци и обелки, някои високи повече от метър.

На няма и километър и половина от Ерес спряха пред грубовато скалъпен контролно-пропускателен пункт: десетина мъже с прашни униформи стояха до две камари автомобилни гуми, които почти изцяло преграждаха пътя, останала беше само тясна пролука. Акрам свали стъклото на прозореца си и поде разговор на арабски.

— Паспорта — каза на Морган. Тя му го даде, а той го подаде на военния. Тъмносивата му униформа беше прашна и износена, обаче изглеждаше официална: сигурно това беше полицията на Палестинската автономия. След кратко взиране й върнаха паспорта.

Докато пъплеха по пътя, ги спираха още четири пъти: от ХАМАС, от полицаите от Организацията за превантивна сигурност и после от „Форс 17“, президентската гвардия на Палестина. Тези бяха най-елегантни. Бяха облечени в черно, носеха слънчеви очила и много по-нови оръжия, но бяха и по-изтънчени, и по-агресивни и настояха Акрам да слезе от колата, докато проверяват багажника. Шефът на Морган в ЦРУ, Гари Търмънд, говореше много за „Форс 17“. Наричаше ги „нашите хора“, защото ръководеният от него отдел, в който работеше и Морган, тайно им беше уредил обучение в пустините на Египет и Йордания и отговаряше за нелегалното им снабдяване с оръжие. Според Гари „Форс 17“ били ключът Газа да не попадне в лапите на по-войнствените бойци от ХАМАС, които много скоро щели да смажат. Тя не беше толкова сигурна. Гвардейците може и да имаха вид на професионалисти, но това не означаваше, че притежават боен дух.

На последната спирка, където пътят минаваше през покрайнините на огромния бежански лагер Джабалия, беше най-напрегнато. На пътната блокада имаше пет-шест мъже с дивашки вид и бради, оръфани джинси и стари съветски калашници, затова, когато наближиха, Морган закри лицето си с шала и останаха да се виждат само очите й. Знаеше кои са тези хора — членове на клана Догмуш, местната престъпна мафия, която контролираше по-голямата част от лагера и напоследък беше прегърнала каузата на своя разновидност на екстремен фундаментализъм. Според Абдел Насър идеологията беше само фасада, а отвличанията, в чието извършване беше заподозрян кланът, се целеха в парите, а не изпращаха политическо послание. Докато чакаха, към прозореца на Морган се приближи майка с мръсно мораво палто, подпряла невръстно дете на хълбок, и вдигна свободната си ръка към устата. Морган се почувства твърде неловко, за да смъкне стъклото и да й даде банкнота от десет шекела.

Командирът Догмуш най-сетне им даде знак да минават. Щом колата потегли, Морган въздъхна шумно.

— Догмуш — обясни Омар. — Лоши хора, но нас пуснали. Днес ти имала късмет.

Най-сетне се намираха в същинския град Газа. Минаха покрай красивия и почти нов палестински парламент, а улиците станаха по-чисти и по-широки, сградите — по-големи и по-добре построени. Колата зави покрай широката зелена площ на „Площада на незнайния воин“, ограден с кичести палми, после се насочи покрай новия културен център към блещукащото Средиземно море. Точно след крайморския булевард Акрам пое по сенчеста пресечка и после спря. Извади кожения пътен сак на Морган от багажника и й отвори вратата.

— Госпожо, пристигнахме — направи той широк жест.

— Благодаря ти, Акрам. Шукран джазилан[4]. — Увери се, че главата й е покрита, слезе от колата и влезе в мраморното фоайе на жилищната сграда. Акрам повика асансьора и двамата се качиха на четвъртия етаж. Абдел Насър явно беше видял от прозореца, че пристигат, защото ги очакваше на входната врата на апартамента.

* * *

— Мархаба, Морган Купър. Добре дошла.

Отвън на площадката имаше няколко стола, подредени покрай малък портативен телевизор. Това беше новост — преди Абдел Насър обичаше да разговаря с нея насаме в апартамента и викаше охраната си само когато пътуваха навън. Халил, другият му охранител, вече беше там и се изправи, когато Морган приближи. След като тя влезе вътре, той отново седна, а Омар и Акрам се присъединиха към него. Абдел Насър им заговори на арабски — вероятно уреждаше да им поднесат обяд.

Морган влезе в апартамента преди него. Той най-сетне затвори вратата и протегна ръце. За миг, дори докато вървеше към него, усети как я пронизва вина: съзнанието за болката, която щеше да причини изневярата й, ако Адам или децата някога узнаеха. Обаче я потисна, а прокрадналото се угризение беше прогонено от удоволствието да бъде с желан мъж, който също я желае. Морган отново пристъпи в прегръдката на Абдел Насър. Той обгърна талията й.

— Боже, Абдел Насър, навън започва да става страшничко — каза тя, допряла лице в гърдите му. — Не можа ли да си избереш да живееш другаде?

— Много добре знаеш, че можех. Но ако го бях направил, сигурно никога нямаше да се срещнем. — Той се отдръпна и се усмихна. — Тук обаче си в безопасност, повярвай ми. Много малко хора знаят, че притежавам този апартамент, всъщност и цялата сграда, а засега тя не е населена. По-късно трябва да свършим някои неща, но сега можеш да се отпуснеш.

Морган вдъхна лекия цитрусов аромат на афтършейва му. Той беше с разнищени, но скъпи джинси и кафеникава риза, почти като цвета на кожата му. Неочаквано й хрумна мисълта, която нахлу в главата й при първата им среща в Ню Йорк: този мъж винаги изглеждаше готино. Обаче ако не грешеше, сега беше изморен.

— Сигурен ли си, че си добре? — Вдигна тя очи към него.

— Добре съм. Просто през последните няколко вечери има нападения с израелски F-16 и знаеш как е, не може да се спи.

Тя извърна лице към него и затвори очи.

— Е, сега вече един истински поздрав. — Той наведе глава и двамата се целуваха двайсетина секунди.

Сградата не беше на брега, но беше много по-висока от отсрещните постройки, така че от просторния апартамент с бели стени се откриваше гледка: деца и магарета на брега, ниски отвесни скали, тъмночервените отомански арки на хотел „Ал-Дейра“ на малкия нос. Големият прозорец зад Абдел Насър беше открехнат и вътре нахлуваше свежият морски бриз. На масата върху колосана бяла покривка беше поднесено прясно и уханно пиршество: четири вида салати, пържено сирене халуми, пикантно табуле, хумус, калмари и питки.

— Ела, знам, че още е рано, но да хапнем. Омар ми изпрати съобщение, че пристигате. Само затоплих хляба и лично приготвих калмарите. — Наля от кана лимонада с мента и рукола и подаде едната чаша на Морган. Чукнаха се. — Заповядай, седни.

Разнасяше се ухание на орхидеи. Ерес, бежанският лагер Джабалия, Адам — всичко й се струваше много далечно.

Двамата седнаха един до друг, коленете и бедрата им се докосваха. Той взе едра лъскава маслина и я пъхна в устата й, като позадържа пръсти върху устните й и от вътрешната страна на бузата. Когато се отдръпна, Морган сдъвка и глътна маслината.

— Мммм — наслади се тя, — вкусно е.

— Не колкото теб. Не колкото онова, което ще вкуся по-късно.

— Мисля, че много слушаш Бари Уайт, макар че наистина говориш прелестни неща. Абдел Насър, боя се, че няма да мога да се любя с теб, докато отпред седят трима от хората ти.

— Не, разбира се. Пък и ни чака работа. След като хапнем, съм уредил срещи. Ще те срещна с командири от двете страни, от ФАТАХ и ХАМАС, хора, на които вярвам, хора, които познават семейството ми. Те ще ти дадат надеждна информация и се надявам ти да убедиш колегите си, че случващото, се тук е чиста лудост. А утре ще се видим с човека, за когото ти говорих — онзи, дето знае за ракетите от Иран. По-късно днес ще отидем другаде. Имам друг имот, за който никой не знае. Купих го съвсем наскоро — празна ферма в провинцията. Била на израелски заселници, но тях вече ги няма. Усамотена е, ако такова нещо изобщо е възможно в този пренаселен район. Там наистина ще бъдем заедно.

Тя положи длан на шията му.

— Много бих желала да прекарам с теб цяла нощ. Желая го още откакто… откакто започна всичко това. Но не мога. Ако не съм в „Ал-Дейра“, моите хора ще разберат. Ще решат, че ми се е случило нещо, а повярвай ми, не искаме това. Ще започнат мащабно международно издирване на изчезнала жена.

— Знам и намерих изход. Трябва само да се регистрираш. Знам как да излезеш, без никой да те види. Има една стая на приземния етаж с тайна тераса и уредих с управителя да я даде на теб — приятел ми е. Ще се срещнем двайсет минути преди вечерния час. Можеш да легнеш на задната седалка на колата ми. Заминаваме на юг, а там няма пътни блокади. Никой няма да разбере.

— Ще си помисля.

Всичко, свързано с дейността й, вече беше толкова безразсъдно от толкова много гледни точки, че този негов последен налудничав план нямаше да промени нищо съществено. Обаче преди да започне да обмисля каквото и да било, Морган се сепна от неочакван шум. Веднага разбра какво е — високоскоростна пушка, която стреляше изключително близо. Тежката дървена порта на сградата към улицата беше заключена, но някой явно беше стрелял по ключалката. Морган веднага проумя какво се е случило и се ужаси:

— Абдел Насър! Ти каза, че сградата е сигурна! Трябва да се махнем оттук!

* * *

Още докато Морган крещи, по стълбите се чува трополене. Хората се движат бързо, крещят нещо на арабски, чуват се и гърлени писъци. Откъм площадката пред вратата на апартамента се разнася оглушителен пукот като шумолене на пликче от чипс или от сладкиши в киносалон, само че през усилвател. Благодарение на обучението си Морган веднага разпознава шума — стрелба с автомат „Калашников“. Абдел Насър се втурва към вратата с пребледняло лице, като рита масата и разлива питиетата. Чашата му пада на земята. Той натиска вратата с рамо и пуска масивно резе. Някой тропа от външната страна и крещи. Морган не се нуждае от преводач. Стисва масата от едната страна и двамата с Абдел Насър я местят по мраморния под, за да я използват като барикада.

— Нямаме много време — казва тя. — Ако започнат пак да стрелят, забрави за вратата. Дори стените не са достатъчно дебели да издържат на високоскоростни куршуми.

Абдел Насър крещи нещо по мобилния си телефон, мъчи се да повика помощ, но, изглежда, никой не се отзовава. Морган изважда своя телефон и се опитва да позвъни на нощния дежурен на Управлението в Лангли. Получава само съобщение на арабски. Не може да се свърже.

Тя оглежда балкона. Няма канализационна тръба, няма перваз, нищо, което да им помогне да избягат, а е прекалено високо, за да скочат. Пък и навън е паркиран черен мерцедес. Развълнувана от срещата с Абдел Насър, Морган не го е чула да приближава. Сигурно вътре има още стрелци. Улицата е притихнала, няма никакви минувачи. На място като Газа хората знаят кога да си затварят очите. Каквото и да се случи, няма да има свидетели.

Мъжете навън блъскат по вратата с нещо тежко и дървото започва да се цепи. Абдел Насър крещи истерично по телефона; гласът му е с две октави по-висок. Морган съзнава, че е безполезно. За миг си представя лицата на децата си, но после прогонва образите им: длъжна е да запази спокойствие, ако иска да оцелее през следващите няколко минути.

— Абдел Насър, трябва да ги пуснем вътре. Така може и да не ни застрелят — поне не веднага.

В очите му се чете паника, но той кима в знак на съгласие. Морган дръпва резето и отваря вратата. Стомахът й се свива от гледката навън — долната половина на едрото и сърдечно лице на Акрам е разкъсана, а труповете на Омар и Халил са проснати в горната част на стълбището. Дори не са извадили оръжията си, явно нападението е било изненадващо. Изглежда, не са направили опит да се съпротивляват дори и след отварянето на вратата към улицата. Обяснението още е на телевизионния екран — футболен мач. Явно са били погълнати от играта.

Четирима стрелци с униформи и скиорски маски нахлуват в апартамента. Единият я заплашва с АК47, а другите се заемат с Абдел Насър. Крещят му на арабски. Тя долавя думата „амрики“ и разбира: обвиняват го, че е неин шпионин. Не й остава друго, освен да гледа как единият мъж го рита в гърба, а другият — в крака и го поваля на земята. Зашеметен, той е паднал на колене близо до вратата и диша учестено и уплашено. Единият нападател стоварва приклада на пушката си в ребрата му. После друг плъзва стоманения плъзгач отстрани на оръжието си и минава от автоматична на единична стрелба. Вдига оръжието и докато Абдел Насър се мъчи да се изправи на крака, го прострелва в коленете. Морган вижда как от раните руква кръв — отначало слабо.

Устремява се към Абдел Насър, но един от мъжете я стисва за ръката и красноречиво я ръгва в гърдите с дулото на пушката си. Абдел Насър е проснат, извърнал глава на една страна, и очите му срещат нейните — изпълнени са с болка, ужас и мъка, които тя никога няма да забрави. Виковете му й напомнят за песните на китовете — пронизителни, сякаш от други селения, инстинктивни. Джинсите му вече са почервенели и под тях се образува локва. Тялото му се разтриса, когато мъжете след изстрелите започват да ритат жестоко тялото му. Най-накрая един от тях отново го блъсва с приклада, този път по главата. Писъците му се превръщат в стенания. Изглежда изпада в безсъзнание.

— Абдел Насър! — изпищява Морган толкова глупаво. Какво ще постигне с писъци? Нечия ръка запушва устата й. После залепят тиксо на устата й. Тя поглежда назад, когато двама от мъжете я стисват за ръцете и я помъкват навън от апартамента.

Влачат Морган по стълбите до фоайето. Извеждат я навън. Тя зърва слънцето за последен път, преди да я натикат в багажника на чакащия мерцедес.

3.

Понеделник, 2 април 2007 година

Адам Купър съзнаваше, че не бива да се впечатлява от собствения си кабинет, но след като десет години беше работил в мрачна кабинка във Вашингтонския кризисен помощен център, не можеше да се въздържи. Дори сега, след близо две години в „Спинкс Макартър“, се улавяше, че съзерцава с детинско удивление бюрото от светло дърво, върху което имаше две снимки в стоманени рамки на Морган и на децата. Стаята беше с два големи прозореца, само негови, и ако застанеше пред тях, аха, да види Белия дом. Пред вратата му беше бюрото на Естел, първата му истинска секретарка. И всичко това, плюс повече пари, отколкото някога беше допускал, че ще спечели през живота си, а като капак се занимаваше с така наречената от приятелката му Рони „Божа работа“ — бореше се в името на доброто срещу несправедливостта във всичките й форми и срещу политическия й слуга — правителството на Съединените щати. Харесваше тази фраза на Рони, макар да не беше религиозен в никакъв смисъл на тази дума.

На трийсет и девет години Адам все още имаше едро, мускулесто тяло, превърнало го в опора на отбора по ръгби и в умел алпинист с няколко успешни първи покорявания на върхове. В по-старите и по-щастливи времена, когато косата му още беше почти черна, Морган го наричаше „среброгръб мъжкар“. Обаче сега слепоочията му бяха почти бели, но въпреки това той не изглеждаше зле. В крайна сметка и косата на Джордж Клуни беше прошарена.

Естел го изтръгна от унеса му, като му позвъни.

— Адам? Знам, че си много зает, но се обажда Мила, детегледачката. Звъня вече три пъти, докато ти беше на среща. Казва, че е спешно.

Адам се постара да не издаде раздразнението си.

— Здравей, Мила. Как са нещата? Ейми отиде ли на тренировка по футбол? Има ли проблеми?

— Адам, ти ми каза, че Морган ще се прибере преди час. Не мога да мръдна, защото Ейми скоро ще си дойде, а и Чарли е тук. Проверих полета й, от уебсайта на „Континентъл“ разбрах, че самолетът е кацнал навреме, обаче Морган не отговаря на мобилния си. Знам, че тази седмица имаш много важно дело, обаче и аз имам семинар във фоги Ботъм, а сутринта дойдох само защото ти ме помоли за специална услуга. Моля те, Адам, какво ще правим?

Той изруга мислено. Знаеше колко е трудно да намериш благонадеждна детегледачка — бяха освободили две само за последните две години, — обаче така и не можеше да проумее защо Морган беше настояла да наемат интелектуалната чехкиня, която смяташе, че психологическите извори на разказа на Кафка „В наказателната колония“ са най-важното нещо на света. Налагаше се обаче да бъде любезен. В крайна сметка, Морган закъсняваше с един ден, а като нищо можеше да станат два. Откакто се беше върнала на полева работа, той беше свикнал с това положение. Току-виж се наложило да моли Мила за още услуги до края на седмицата.

— Мила, много съжалявам. Сигурно е възникнало нещо непредвидено и тя не е успяла да се качи на самолета. Кога е семинарът ти?

— В два.

— Ще успееш ли, ако се прибера в един?

Бавачката замълча злокобно и Адам притаи дъх, надявайки се, че тя не се опитва да измисли причина той да си тръгне незабавно от кантората.

— Да, Адам, ще бъде чудесно — отговори Мила. — Ще приготвя на децата нещо за обяд. Не се тревожи. Сигурна съм, че Морган утре ще си дойде.

Адам отново се зае с правното си проучване и прегледа огромната купчина с прецеденти, с които се надяваше да убеди Върховния съд. Знаеше, че в кабинета си в правния център на университета в Джорджтаун неговият колега, професорът по конституционно право Джоузеф Брайт прави същото. Ако изтичаше до метрото, можеше да тръгне в дванайсет и петнайсет. Едно прекъсване щеше да му се отрази добре. Откакто Морган замина, спеше неспокойно — непознато усещане за него. Не се дължеше само на факта, че след по-малко от седемдесет и два часа щеше да се изправи пред деветима мъже и жени, негови колеги, наричани шеговито „Върховните“. Адам беше правил и понякога беше печелил обжалвания на смъртни присъди, от които зависи животът на хората. Обаче делото „Съединените щати срещу Махмуд“ беше различно. То можеше да промени цялата правна рамка на така наречената от правителството война срещу тероризма.

Адам не знаеше какво прави Морган в Близкия изток, а и не искаше да разбира. Но каквото и да беше, мислеше си той мрачно, твърде вероятно бе двамата да са на противоположни позиции. Тя сигурно се опитваше, най-вероятно със съмнителни средства, да се добере до информация за един от многото ислямисти в региона. А той беше посветил последните няколко години на борбата за конституционните права на същите тези хора.

Вярно е, че Махмуд, американски гражданин, роден в Ливан, беше дал почти сто хиляди долара на „Закат Рилийф“, ислямска благотворителна организация. Според Министерството на правосъдието това беше прикритие на ХАМАС. Обаче Адам беше сигурен, че Махмуд, който в момента се намираше във федерален затвор в Охайо, не е терорист. Сега за последното обжалване Адам беше успял да представи случая му пред Върховните и се опитваше да докаже, че отношението към него е равносилно на толкова сериозно малтретиране, че обвинението трябва да бъде анулирано.

Едва когато влакът му напусна Тенлитаун, две спирки преди Бетезда, той най-сетне сериозно се замисли за причините съпругата му да не се появи. Притесняваше го не фактът, че е изпуснала полета си, а това, че не му беше изпратила обяснение с есемес или имейл. Опита да си припомни кога бяха разговаряли за последен път и донякъде с изненада осъзна, че е минала почти седмица и че той няма вест от нея след набързо оставеното съобщение на гласовата поща миналата сряда. Когато отново започна да пътува, Морган предупреди децата, че понякога няма да може да се обажда, че ще бъде на места, откъдето е невъзможно да се свърже с Америка. Това обаче определено беше най-продължителното й мълчание. Обаче надали Морган беше в опасност. Колко пъти я беше чувал да казва, че знае какво прави? Сигурно някой агент я разиграваше или пък тя се възползваше от шанса да се добере до важно сведение, което усещаше, че не бива да пропуска. Жалко, че беше забравила за най-сериозното му явяване пред съда.

* * *

Първите думи на Чарли, след като Адам влезе вкъщи, бяха предсказуеми:

— Къде е мама?

В отговор Адам пусна чантата си и го прегърна, като че ли проявата на бащина обич можеше да компенсира отсъствието на майката. Напразно. Чарли се опитваше да се държи смело, но огромните му сини очи, уголемени допълнително от очилата, бяха просълзени. Адам разроши и бездруго чорлавата му коса. Долавяше борбата, която кипи в гърдите на сина му. Той се мъчеше да овладее напиращото ридание.

Ейми също беше разстроена. Тя си беше хиперактивна, характерът й беше озадачаваща смесица от невероятна зрялост и интелигентност, съчетани с невъзможност да преодолява препятствия, а взаимоотношенията с майка й бяха объркани. Но макар да го показваше по различен начин, тя също усещаше липсата на майка си.

— Но, татко, ти обеща, ти обеща! Каза, че тя ще се прибере навреме, за да ме вземе от тренировка, а вместо това се появи Мила и дори ни приготви обяд. Къде е мама?

— Миличка, просто малко закъснява. Сигурен съм, че пътува… — Той правеше всичко по силите си да звучи успокоително, но Ейми беше умна и го прекъсна, преди да довърши последното изречение.

— Ти всъщност не знаеш, нали, татко? Боже! Какъв съпруг си?

— Няма да търпя този тон — строго я скастри Адам и е крайно време да го запомниш! — После омекна:

— Ейми, моля те, прояви търпение. Сигурен съм, че тя ще се върне утре.

— Как можеш да го твърдиш, след като дори не знаеш къде е?

— Виж, тя замина снощи за Израел. Знаеш го. Трябваше да лети от Тел Авив. Може авиокомпанията да не й е издала билет въпреки резервацията. Постоянно се случва. Знаеш, че е трудно. — Той протегна ръце. — Хайде, прегърни ме.

Чарли слушаше разговора между баща си и сестра си пребледнял. Адам усети, че разполага с около три секунди да ги разсее, преди и двамата да рухнат емоционално.

— Ей, какво ще кажете да отидем на боулинг?

Мила стоеше наблизо; притесняваше се да не изпусне семинара си.

— Ако ти трябвам утре, Адам, звънни ми по-късно. Сега трябва да тръгвам — чао, Ейми, чао, Чарли.

Докато се качваха в колата, децата още бяха кисели, но в боулинга инстинктите им взеха връх. Изиграха три игри и в третата Ейми отбеляза 138 точки — „личния ми рекорд“, напомни тя на Адам и на Чарли многократно, като всеки път изискваше да я поздравяват с удряне на длани.

Адам си носеше мобилния, но единственото обаждане беше запитване за някакви документи от кантората. На два пъти се измъкна, за да купи безалкохолни и да се отбие без нужда в тоалетната, и се опита да звънне на Морган, но и двата пъти се оказваше препратен направо към гласовата й поща. Втория път остави съобщение, като се постара да звучи спокойно: „Здравей, скъпа, аз съм. При нас е понеделник следобед. Моля те, съобщи ни какво става. Липсваш на всички. Довиждане засега.“

Когато се върнаха след боулинга, Адам отпрати децата на хлътналия износен диван пред телевизора и се оттегли в кабинета си. Провери в компютъра си — както очакваше, Морган не беше изпратила имейл. Обаче докато слизаше по стълбите, забеляза, че лампичката на стационарния телефон примигва. Съобщението беше оставено преди няколко часа, в девет сутринта, когато Мила сигурно е водела Ейми на тренировка по футбол.

— Ало? Ало? — Жената, която се обаждаше, израелка, отначало не бе разбрала, че говори на машина. — Обажда се Шошана Гершон от хотел „Синема“ в Тел Авив. Търся госпожа Морган Купър. Моля, обадете ми се. — И беше продиктувала телефонен номер. Адам усети, че ръката му трепери, докато набира номера. В Израел беше почти полунощ.

— Ало? Обажда се Адам Купър от Америка. По-рано съм получил съобщение от вас. Мисля, че става дума за съпругата ми, Морган Купър. Тя е гост на хотела.

— Господин Купър, един момент, моля. — Настана пауза и Адам притаи дъх. — Да, съобщението е относно съпругата ви. Тя замина оттук миналия четвъртък и каза, че ще отсъства три вечери, но помоли да не освобождаваме стаята й. Само че още не се е върнала. Днес е първата нощ на Пасха и хотелът е резервиран целият, така че се наложи да освободим стаята й. Прибрахме вещите й при багажа, който се съхранява при консиержа. Тя вече върна ли се в Съединените щати?

— Не, няма я — отговори Адам и преглътна. — Знаете ли къде е заминала?

— Съжалявам, господине, но през последните дни съм нощна смяна и не съм я виждала. Чета бележка в компютърното й досие. Бихте ли се обадили сутринта?

Имаше вероятност Морган вече да пътува обратно, обаче Адам не можеше да си представи обстоятелства, при които тя би го направила, без да си вземе багажа от хотела. Следователно Морган най-вероятно все още беше в Газа. След няколко кликвания с мишката той узна, че контролно-пропускателният пункт Ерес е затворен за Пасха и няма да отвори преди четвъртък. В най-добрия случай можеше да се надява, че тя ще се върне у дома в петък, а тогава вече пледоарията пред Върховния съд по случая „Съединените щати срещу Махмуд“ щеше да се е превърнала в правна история. Какво щеше да прави, по дяволите? Едно е да изгубиш половин ден, но щеше да бъде катастрофално да изгуби още време. И като по даден знак телефонът иззвъня. Адам провери кой го търси: неговият колега, професор Брайт.

— Здравей, Джо, как върви? — постара се да звучи безгрижно както обикновено.

— Добре. А ти как си? Обадих се в кантората и Естел ми каза, че се е наложило да се прибереш. Всичко наред ли е?

— Разбира се, Джо. Всичко е на шест.

— Е, мисля, че трябва да се видим за последно съгласуване. Ще можеш ли да отделиш няколко часа утре следобед? Да кажем, че започнем към един и половина?

— Няма проблем, Джо. Ще се видим тогава.

* * *

Адам никога не беше имал толкова претоварен работен график. След като приключеше с Ахмад Махмуд, веднага щеше да се заеме с дело относно затворниците в Гуантанамо. Обаче децата бяха на училище чак във вторник следващата седмица, защото пролетната ваканция се сливаше с почивните дни за Великден. Запита се дали да не се обади на майката на Морган. Но макар да беше сигурен, че тя веднага ще пристигне, направо му призляваше, като си представеше как тя уханно ще се носи из къщата с коприните и кафтаните си. Така или иначе, напразно изпада в паника, напомни си той. Не за пръв път Морган изчезваше безследно по време на някое свое тайно делово пътуване, а допуснеше ли Шери да се настани в спалнята им за гости, тя най-вероятно щеше да остане със седмици, да готви безвкусни вегетариански гозби и да пълни главите на децата с незрял ню ейдж мистицизъм.

Най-напред трябваше да организира следващите няколко сутрини. Адам вдигна телефона и се обади на Мила. Съдейки по смеха и музиката отсреща, тя явно беше на коктейл.

— Здравей, Мила, Адам е. Морган още не се е върнала и надали ще си дойде преди края на седмицата. Можеш ли да продължиш да идваш извънредно?

— Знам, Адам, имаш дело във Върховния съд. Знам колко е важно. — Говореше завалено, може би беше пийнала. — Извини ме, поканила съм приятели след семинара. Не се тревожи, Адам. Утре в седем и половина съм там.

Адам се стресна — Ейми изскочи пред него.

— Татко, сигурен ли си, че мама е добре?

— Да, миличка, сигурен съм.

— Там, където е мама, има много лоши хора, нали?

Той се опита да си припомни правилния и оптимистичен сценарий, който му вършеше работа от години.

— Не са лоши, милинка. Може и да не са съгласни с Америка, но историята е сложна и те смятат, че в миналото сме се отнесли несправедливо с тях. Разбира се, това не прави всички американци лоши, въпреки че някои от нас са заблудени.

— Татко, аз съм на десет. Чета „Уошингтън Поуст“. Понякога хората, които живеят там, където е мама сега, правят жестоки и подли неща и аз искам само да се уверя, че не ги правят с нея.

Гърлото на Адам се стегна.

— И аз, Ейми, и аз. Но честно, миличка, сигурен съм, че тя е добре. Просто е заета.

— Добре де, обаче вече трябваше да сме в къщата на Сара и Бен.

Адам погледна с копнеж дигиталния часовник на компютърния екран. Надали щеше да се заеме отново с делото на Махмуд, преди децата да легнат.

* * *

Ронит Васерман живееше на по-малко от пет минути с кола в просторна къща на две нива, почти имение. Синът й Бен и дъщеря й Сара бяха на възрастта на Чарли и на Ейми и учеха в същото училище. Рони, както я наричаха приятелите, беше една година по-голяма от Морган, но макар че беше висококвалифициран адвокат като Адам, напоследък беше само домакиня. През последните пет години тя се справяше с трудната задача сама да отглежда децата си. Съпругът й Тео беше двайсет години по-възрастен от нея и главен партньор по съдебните спорове в правната кантора на Адам. Обаче Адам не го познаваше. Година преди Ейми и Сара да тръгнат на училище, Тео Васерман починал от мозъчен кръвоизлив, след като бил нападнат по време на кроса си в един от отдалечените участъци на Рок Крийк Парк. Нападателите му така и не бяха заловени. За щастие той имаше солидна застраховка.

Рони отвори вратата по джинси и розов кашмирен пуловер и в същия миг всички четири деца изчезнаха — Чарли и Бен отидоха да играят компютърни игри на горния етаж, а момичетата излязоха да ритат топка в огромната градина на семейство Васерман. Рони прегърна Адам сърдечно:

— Е, как е днес любимият ми адвокат кръстоносец?

Той отвърна на прегръдката и усети свежото ябълково ухание от лъскавата тъмнокестенява коса на Рони.

— Бил съм и по-добре — отвърна. — В момента работата на Морган създава известни затруднения.

Както се бе надявал, тя го поведе към кухнята, където му подаде бутилка шабли.

— Отвори го — нареди му. — Вече е време за по едно питие. Ще ми разкажеш, докато готвя.

Просторната кухня на Рони бе плъзнала навън към градината — уютна смесица от палми в саксии и професионални тенджери и тигани на куки, същинска batterie de cuisine[5]. Адам се настани на високо столче с чашата си и облегна лакти върху работния плот, облицован с тоскански теракот, а тя остана права, върза си престилка и се зае да приготвя спагети болонезе — не каквито и да е болонезе, а с месо и пресни домати с толкова високо качество и силен аромат, че никой възрастен или дете не би могъл да им устои.

В така наречената вашингтонска война между майките Рони и Морган бяха в противникови отбори и Адам знаеше, че жена му не одобрява Рони.

— За бога, учила е във Васар и после е завършила право в Станфорд — възкликна Морган една вечер, докато с Адам се приготвяха да си лягат, — а откакто се е хванала с Тео, изглежда е изгубила интерес към платената работа до края на глезения си живот!

Адам не можеше да каже на Рони къде е Морган, нито можеше да я накара да разсъждава относно евентуалните причини за закъснението й. Същевременно изпита вълнуваща предателска тръпка, докато й се оплакваше от бремето, което му се е стоварило.

— Сигурен съм, че вината не е нейна, и знам колко важна е работата й — каза той. — И за мен е важно, затова заедно решихме, когато децата поотраснат, да не се чувства прикована към бюро във Вашингтон. Просто ми се иска да не беше тази седмица — въздъхна Адам. — Както и да е, надявам се пътуването й да е успешно.

Рони извади теракотена купа със зелени маслини.

— Ето, заповядай. Как възприемат децата отсъствието й?

— Липсва им, разбира се. Но обикновено се справят добре — пътуванията й досега бяха в учебно време. Честно казано обаче, този път се тревожа малко как ще реагират, особено Ейми.

— Може би трябва да им обясниш колко съжалява Морган и да ги увериш, че ако може, веднага би се върнала у дома — намекна Рони. — Каквото и да е мнението ни за сегашното американско правителство, според мен е обнадеждаващо, че част от администрацията все още възприема сериозно човешките права. Къде е тя този път? Отново ли е в Близкия изток?

— Да, струва ми се. Да се надяваме, че хотелът й е близо до място, където може да ходи на крос, иначе ще бъде нетърпима, когато се прибере. — Адам опита деликатно да отклони разговора към собствения си принос за защитата на човешките права, съзнавайки, че в това отношение се намира пред истински почитател. Докато развиваше аргументите, които възнамеряваше да изложи пред Върховния съд, напрежението, сковало го още от обаждането на Мила сутринта, започна да се разсейва.

Благодарение на юридическото си образование Рони беше идеален слушател, а когато тя подхвърли уместно наблюдение, извлечено от дело от времето на Линкълн, когато далечните предшественици на Върховните бяха ограничили президентската власт, Адам си нахвърли бележки върху листчетата, които кой знае как се оказаха до купата с маслини. Същевременно той сподели справедливия си гняв от страданията, които затварянето на Махмуд е причинило на семейството му.

— Децата му нямат още десет години, точно като нашите, родени са в тази страна и никога не са се питали къде им е мястото — каза тя. — А после се случва това, отнемат им всичко: бащата, препитанието и накрая дома им. Разбира се, че трябва да се борим с тероризма, но не по този начин. Ти си гордост за фирмата, Адам. Иска ми се само да познаваше Тео. Той винаги е казвал, че точно този тип работа е причина да се гордеем, че сме юристи.

Накрая Рони предложи нещо, което той не можеше да я помоли:

— Виж, сигурна съм, че Морган ще се върне скоро, но в момента си в затруднение, а правиш нещо много важно. Защо да не взема Чарли и Ейми от Мила следобед и да се грижа за тях през следващите няколко дни? Можем да плуваме, да ходим на походи, на кино. Ще си прекараме страхотно.

Адам беше готов да падне на колене пред нея и да целуне краката й.

— Рони, не знам какво да кажа, освен благодаря. Длъжник съм ти.

Тя се усмихна лъчезарно:

— За мен е удоволствие да го направя за теб, Адам. А сега извикай децата, време е за вечеря.

След вечерята със спагети болонезе и домашен сладолед дойде време да си тръгват. На вратата, след като децата вече бяха настанени в колата, Рони докосна с длан бузата на Адам и го погледна в очите.

— Всичко ще бъде наред, ще видиш. — Отдръпна ръка и целомъдрено го целуна на същото място.

Когато се прибра у дома, той най-сетне се почувства способен да работи. Ейми и Чарли се оправиха сами и си легнаха. Когато къщата притихна, Адам прекоси площадката и завари сина си заспал на светнала лампа, легнал по гръб с палец в устата, прегърнал плюшеното си кученце, с което спеше още от раждането си. Адам го целуна по челото и угаси лампата.

През следващите четири часа и половина той се зае с юриспруденцията на Върховния съд във връзка с Петата, Шестата и Осмата поправка и реши да приключи не защото се чувства изморен, а защото знаеше, че ако остане още, ще бъде изтощен на следващата сутрин.

Сънят го споходи едва към три. И почти веднага го споходи често повтарящ се кошмар. Беше в пещера, в една дупка в Йоркшир Дейлс в Англия, където го беше завел треньорът по време на пътуване в гимназията. Входът представляваше капак от кофа за смет върху част от тръба. После следваше промъкване по корем по камъните, наполовина потънали в калната вода. Това беше началото на огромен и неразгадаем лабиринт, прострял се на километри под възвишението. Адам изпадна в паника, искаше да излезе, да се върне у дома при Морган, само че нея я нямаше и той внезапно осъзна, че е в капан. Изкрещя. После примигна, отвори очи и чу мобилния си телефон да звъни. Трябваше да вдигне. Погледна часовника на нощното шкафче — пет и четирийсет и пет.

— Какво става, по дяволите? — каза той по телефона.

— Адам? Адам? Чуваш ли ме? — Гласът отсреща звучеше далечен. — Обажда се Мичъл. Юджин Мичъл. Помниш ме, нали?

Разбира се, че помнеше: костюмиран възпитаник на Йейл, по-голям от Морган с няколко години, който, Адам беше твърдо убеден, се бе опитвал да я сваля по време на обучение във фермата, школата на ЦРУ във Вирджиния. Тримата бяха излезли да изпият по една бира три седмици преди сватбата му с Морган, вечер, която едва не го накара да се запита дали изобщо постъпва правилно, като се жени за нея.

— Адам, аз съм в Тел Авив. Извинявай, че ти звъня толкова рано, но Морган трябваше да ми се обади, че всичко е наред, преди да отлети за Щатите в неделя. Не съм я чувал. Отначало помислих, че нещо я е забавило, но разпитах нашите контакти в Газа и се оказа, че тя изобщо не се е регистрирала в хотела там. По-късно тази сутрин ще ти звъннат официално от Лангли, но реших, че е добре да те подготвя. Съжалявам, приятел, но положението не изглежда розово.

4.

Вторник, 3 април и сряда, 4 април 2007 година

Човекът, който говореше, носеше изгладени панталони от туид, блейзър и бяла риза с разкопчана яка. Беше на петдесет и няколко и малко пълен. Представи се като Гари. Адам беше сигурен, че го е виждал и преди, когато Морган замина за Балканите.

— Съзнавам, че точно на вас ще ви бъде трудно да повярвате — поде той с леко провлачения си вирджински изговор, — но всичко ще завърши добре, имайте ни доверие.

Беше по обяд. Седяха в просторно кафене в хотел „Хамилтън“, стар хотел в центъра на града, който, макар и в момента управляван от някаква верига, беше съхранил своята самобитност. Адам пиеше третото еспресо и се мъчеше да постигне нужната бистрота на мисълта, за да се справи с информацията, която този Гари и приятелчето му Майк — слаб афроамериканец с костюм от „Брукс Брадърс“ — се опитваха да му предадат.

След нежеланото събуждане по телефона от страна на Юджин Мичъл от Тел Авив Адам успя някак да стане, да вдигне децата, да ги облече и да ги предаде на Мила. Обаче всичко останало му беше като в мъгла, включително последните приготовления за делото „Съединените щати срещу Махмуд“.

В опит да си прочисти главата той извървя пеша десетте пресечки до метрото, намери си място и забоде поглед в „Уошингтън Поуст“. Думите обаче танцуваха пред очите му, лишени от смисъл. Когато пристигна в кантората, се постара да се държи нормално и да се съсредоточи. Не успя. Обаждането на Гари, който го покани в „Хамилтън“, му донесе облекчение и когато тръгваше за срещата малко след това, прочете загрижеността по лицето на Естел.

Не започна добре. След като се настаниха в черните кожени кресла около кръглата масичка в дискретен ъгъл на помещението, Адам настоя Гари да му разкрие каква е била мисията й и дали той е взел решението да я изпрати в Газа. Гари призна, че е ръководител на нейния отдел в Управлението, но отказа да отговори на въпросите му, а с поведението си създаваше впечатление, че се справя с досадно насекомо. Непрекъснато повтаряше едно и също: „Тази информация е секретна и нямам право да я разкривам.“

— Работата е там — продължи Гари, — че още не знаем със сигурност дали Морган е била отвлечена. Стотици неща могат да забавят агент в нейното положение, затова единственото, което знаем със сигурност, е, че не се е върнала от Газа в Израел. В момента най-важното е да се предпазим от прекомерна реакция. Знам, че това ще ви бъде трудно, но трябва да продължите да вършите обичайните неща.

— Не е само това — каза Адам. — Доколкото разбирам, вие знаете, че тя изобщо не се е регистрирала в хотела в Газа.

— Не мога да го обсъждам. Всичко, свързано с нашите дела в Газа, е секретно.

— Гари, пробутвате ми пълни глупости — заяви Адам с равен глас. — Моля ви, недейте, става ли?

Агентът от ЦРУ трепна — явно не беше свикнал да го предизвикват. Въпреки това продължи:

— Такааа, поддържането на нормален ритъм на живот означава да продължите да се готвите за делото „Съединените щати срещу Махмуд“. Сигурно подозирате, че с вас имаме различно становище за това как трябва да водим войната срещу тероризма, но както е казал Волтер, колкото и да не съм съгласен с вас, ще браня до смърт правото ви да грешите. Уверявам ви, привърженик съм на тезата, че всичко, което ние, американците, правим в името на страната си, винаги трябва да бъде в рамките на закона.

— Не се съмнявам, Гари. Не се съмнявам.

За миг Адам си помисли, че случващото се е постановка: че колегите на Морган от ЦРУ са му скроили номер, за да го разсейват от работата му. В крайна сметка ги беше злепоставял нееднократно след единайсети септември с дела по обвинения за изтезания, тайни затвори и „специални прехвърляния“. Колегата на Гари, Майк, го върна към действителността:

— Има още една причина да се притесняваме. Тя носеше джипиес чип в подплатата на чантата си. Той не се намира лесно и ни осигуряваше възможност да я намираме със сателит във всяка точка по света. Джипиесът изчезна от радарите ни в четвъртък. Вероятно някой е знаел, че трябва да го търси, а след като го е намерил, го е унищожил. Въпреки това трябва да запазим спокойствие. Колкото по-разтревожени изглеждаме, толкова по-голямо предимство даваме на евентуалните похитители, ако се стигне до преговори с тях.

— Това не означава ли, че нищо не правите? — попита Адам. — Това ли ми казвате?

— Тъкмо обратното — увери го Гари. — Да, официално не съобщаваме нищо. Но ви уверявам, че зад кулисите заедно с колегите от Вашингтон, Тел Авив, Кайро и из целия Близък изток ще работят по всяка линия, във всяка посока. Ако — и подчертавам тази дума „ако“ — съпругата ви е отвлечена, това не е обикновена работа. Трябва скоро да разберем какво се е случило с нея. А когато разберем и се окаже, че действително е била отвлечена, ще използваме всички дипломатически лостове, с които разполага Америка, за да я върнем. Не стоим със скръстени ръце, когато е отвлечен наш служител.

— Много ми олекна да го чуя, Гари! — Адам не успя да скрие сарказма си.

— В момента е от решаващо значение да няма никаква, повтарям, никаква публичност. Ако Морган е отвлечена, надеждата ни да си я върнем е да запазим дълбока секретност, за да може, когато я освободят, похитителите й да не се злепоставят. Възнамеряваме много сериозно да ги сплашим какви ще бъдат последиците, ако не я освободят, но никой не бива да знае това публично. Знам, че покрай работата си познавате представители на медиите, но, Адам, изключително важно е! Колкото и да ви е трудно, трябва да поддържате прикритието й и да казвате на всеки, който пита, че се е забавила по работа.

Адам скръсти ръце.

— Разбирам. Но какво да кажа на децата?

Майк и Гари се спогледаха смаяно. Явно не се бяха замисляли по този въпрос.

— Кажете им, че е болна, че се е забавила, каквото искате. Че не може да им се обади заради часовата разлика с Америка. Сигурен съм, че ще измислите нещо — каза Гари. — Постарайте се само да не им кажете проклетата истина. Започнат ли да говорят с приятелчетата си от училище, все едно публикуваме новината на първа страница в „Поуст“.

Майк положи длан върху ръката на Адам.

— И ни се доверете, Адам. — Пак тази фраза! — Всичко ще се нареди. От един отбор сме, целта ни е обща. Моля ви, приятелю, доверете ни се.

* * *

Адам си тръгна от „Хамилтън“ замаян. Не беше ял, но се върна в кантората, без да си вземе нищо за хапване. „Доверете ни се.“ Същото му повтаряше от години у дома един друг представител на ЦРУ, още от онзи ден през първата им пролет в Харвард, когато тя нехайно подхвърли, че през лятото ще е на стаж в ЦРУ и че ако се получи, ще започне работа в Управлението. Адам, един от най-гласовитите либерали в Харвард, прие този факт доста трудно и ако двамата не сновяха из Кеймбридж в състояние на постоянен еротичен шемет, сигурно щяха да се разделят по тази причина. Обаче мисълта да я изгуби беше непоносима за него и той преодоля съмненията си.

Адам прекара следобеда в разхвърляния кабинет на Джо Брайт в университета близо до Юниън Стейшън, където двамата се мъчеха да отгатнат въпросите, които върховните съдии евентуално щяха да им зададат на следващия ден, и репетираха как да им отговорят. През цялото време той се мъчеше да потисне страховете и тревогите си. Постара се да прогони категорично друга мисъл: че правителството е право в преценката си за неговия клиент Ахмад Махмуд, тоест че Адам се опитва да извоюва свободата за човек, който принадлежи към организацията, лишила съпругата му от нейната свобода.

* * *

От адвокатите, на които предстои да се явят пред Върховния съд, се изисква да изчакат реда си в преддверията с дъбова ламперия отстрани на величествената мраморна сграда. Адам, към когото не след дълго се присъедини професор Брайт, пристигна рано, преди първото дело в десет часа — спор относно конституционността на разрешителните за риболов в Аляска. Адам се надяваше да се успокои. Обаче когато излезеше на арената в единайсет, готов да посече лъвовете от Министерството на правосъдието, той нямаше представа кой може да седи на местата за публиката зад месинговата бариера, която разполовяваше залата. Първият човек, когото мерна, леко приведен напред на мястото си, беше служителят на ЦРУ Майк от хотел „Хамилтън“. Адам срещна погледа му, а Майк вдигна длан и само с устни му каза „по-късно“. Адам неволно потръпна. Усещаше как по тила му избива пот.

После видя Нуха, сестрата на Ахмад Махмуд. Беше облечена с нов елегантен костюм, но изглеждаше изтощена. Адам отново се съсредоточи. Всяка негова дума, всяко негово действие през следващите шейсет минути трябваше да бъдат за клиента му. Приставът прочете името и номера на делото и Адам се приближи до катедрата. Огледа седналите съдии. Беше готов.

В аргументите, които Адам се постара да изложи във встъпителната си реч, нямаше почти нищо ново. Той каза на съда, че делото е за това докъде се простира изпълнителната власт и дали е приемливо една администрация да променя конституционните правила, засягащи личната човешка свобода. Главният юридически проблем обаче беше свързан със закона, по силата на който беше осъден Махмуд.

— Правителството само твърди, че благотворителната организация, на която той е дал пари, „Закат Рилийф“, е прикритие за терористична дейност — заяви Адам. — Не са предоставени никакви доказателства в подкрепа на това предположение, основано на информация, която според правителството е класифицирана. В резултат господин Махмуд не можеше да отговори на фактите по простата причина, че не знае какви са те.

Тъй като беше едно от най-новите попълнения сред адвокатите, които се явяваха пред Върховния съд, Адам вече беше получил урок от по-възрастните си колеги: макар че от адвокатите се очакваше да изнесат петминутна реч, преди да отговарят на въпроси на съдиите, на практика биваха прекъсвани много по-рано. „Давам ти деветдесет секунди“, каза му Джо предишната вечер. Всъщност се оказаха седемдесет и четири. Точно както очакваше Адам, първата намеса дойде от страна на главния консерватор в съда, интелигентния и страховит съдия Антонин Скалия.

Адам тъкмо беше достигнал първата си риторична кулминация, цитат от Магна Харта, когато Скалия го прекъсна:

— Прекрасно познаваме древната велика харта. Сериозно ли предлагате всеки път, когато правителството иска да възбуди дело като това, свързващо конкретна личност с организация, то най-напред да доказва какъв е обликът на тази организация още от най-основните принципи? Представете си, че ми е отправено обвинение съгласно Закона срещу рекета и корумпираните организации, че имам връзки с мафията. Правителството длъжно ли е да установява, че мафията де факто не се интересува от благото на децата и на възрастните хора?

През следващите петдесет и осем минути Адам се чувстваше като неволен пътник на интелектуално влакче на ужасите. През част от времето той изглеждаше сякаш не е в час, сякаш се е оказал случайно насред ожесточено правно състезание, продължаващо с години, между Скалия и либералния съдия Брейър от отсрещната страна на подиума: двамата велики юристи водеха поредната битка в дългогодишната си война.

И тогава, точно когато всичко изглеждаше почти приключило, изрече думите, които беше търсил, за да прикове вниманието на съдиите. Най-напред цитира делото, което Рони му спомена преди две вечери. В него Върховният съд от времето на Гражданската война е постановил, че правата, които Линкълн си е присвоил, за да интернира враговете на Съюза, са неконституционни.

— Извън всякакво съмнение неправомерно интернираните след Гетисбърг са били смятани за врагове на Съединените щати точно както и клиентът ми сега — каза Адам. — Но силата на изискването подобни твърдения да бъдат подлагани на проверка не отслабнала с годините въпреки вероятно още по-мащабната заплаха, надвиснала над нас.

Той седна и в залата се възцари тишина за повече от секунда.

Най-сетне изпитанието приключи. Адам знаеше, че пресата ще го очаква на белите мраморни стълби отвън, и реши да каже само, че е аргументирал случая на клиента си и ще очаква отговора на Върховния съд. Само че преди това, докато събираше документите си и се готвеше да си тръгва, до него застана Майк, облечен както и предния ден в безличен костюм от някоя търговска верига.

— Здравей, Адам. Само проверявам как върви? Децата добре ли са?

— Има ли новини? Получихте ли потвърждение, че е отвлечена? Знаете ли нещо повече?

Майк докосна ръката му.

— Съжалявам, приятел. За момента не мога да ти кажа нищо повече. Обаче ти се справи чудесно. Морган щеше много да се гордее с теб.

За изненада на Адам Майк му се усмихна широко, оголвайки зъби, и му намигна, после вдигна предупредително показалец пред устните си:

— Шшшт. Не казвай на Гари, но не всички в нашата сфера са на неговото мнение по въпроса. Както ти казах вчера, ти, аз и Морган сме в един отбор.

И преди Адам да отговори, той си тръгна.

* * *

Рони знаеше, че също като съпруга й преди време Адам ще се върне изтощен от битката си във Върховния съд. Затова му бе казала, че ще донесе продуктите и ще приготви вечеря в дома му. Така той щеше да може да пийне, без да се притеснява как ще шофира до къщи. Докато тя приготвяше касуле, той пи джин с тоник, а на вечеря изпи по-голямата част от бутилка каберне. Накрая децата отново изчезнаха. Рони и Адам седяха край масата в трапезарията на зимната градина, загледани в остатъците от храната.

— Ако пътят към сърцето ми минаваше през стомаха, щях да съм лудо влюбен в теб — каза Адам. — Може и да съм провалил делото, но ако за Махмуд изобщо има някаква надежда, тя е благодарение на теб.

— Това са глупости и ти го знаеш — отговори тя. — Нищо не си провалил. Прекарал си обичаен за Върховния съд ден, това е. А що се отнася до децата, направила съм каквото всеки, достоен да се нарече твой приятел, би направил.

— Всъщност не това имах предвид, колкото и да съм ти признателен. Не. Говорех за онази вечер, когато спомена за делото от времето на Гражданската война. Цитирах го пред съдиите и честно казано, това беше кулминацията на аргументацията ми.

Рони беше ходила на фризьор. Вместо обичайните джинси носеше къса кремава плетена рокля и на бледнеещата вечерна светлина очите й приличаха на тъмни и загадъчни езера. Той съвсем открито я гледаше, докато тя кръстосваше стегнатите си загорели бедра и грееше от удоволствие. Все още усмихната, тя сложи длан върху неговата.

— Е, Адам Купър, ти наистина изпълни със смисъл деня ми — не, седмицата ми, дори годината ми! Толкова се радвам, че си го използвал, и още повече — че е свършило работа. — Все още с ръка върху неговата, Рони замълча. — И ти благодаря, че изобщо го спомена толкова великодушно — преди познавах много големи клечки, които обичаха да си присвояват идеите на колегите си. Но, Адам, не мислиш ли, че е време да поговорим за случващото се тук? Знам, че преживяваш труден момент. Според мен е страхотно, че успя да подготвиш случая и изобщо да се изправиш пред Върховния съд. Но надали е от полза да сдържаш всичко в себе си. Позволи ми да бъда твоята опора. Знам какво е да изгубиш някого. Говори с мен, Адам.

За втори път този ден Адам усети, че се изпотява.

— Вероятно не е каквото си мислиш — измърмори той. — Малко ми е трудно да говоря за това.

— Морган не за пръв път се прибира със закъснение от делово пътуване, нали? Кой знае защо помня, че последния път, през февруари, закъсня с два дни. Да, добре, тогава не ти предстоеше да се изправиш за пръв път пред Върховния съд, но беше доста зает. А сега? Хрумвало ли ти е, че може би се опитва да ти изпрати някакво послание — например, духай супата, съпруже! — Рони стисна ръката му. — Напоследък, когато ви виждам заедно, за мен е очевидно, че нещата не вървят добре. Преди изглеждахте толкова близки. Отвън никога не можеш да разбереш какво се случва в един брак, но според мен е ясно, че нещо се е променило. Може и наполовина да си наследник на британския стоицизъм, но понякога е полезно да споделиш. А ако съм схванала нещата напълно погрешно, моля за извинение.

Адам преглътна.

— Не си схванала погрешно. В момента не съм способен да разбера какво иска от мен Морган. Като че ли всичко, което казвам или правя, е себично или неуместно. Ето, аз мисля, че я улесних отново да започне да пътува, обаче тя твърди, че говоря по начин, който я кара да се чувства виновна. Когато казвам, че наистина трябва да оправим нещата, тя признава, че имаме проблеми. А после заявява, че за всичко съм виновен аз заради отношението ми, и то не само напоследък, а от години.

— О, Адам, аз не мисля, че си такъв себичен негодник. Посветил си по-голяма част от кариерата си на борбата за обезправените. Според мен това е достойно за възхищение.

— Е, надали Морган ще отрече, че в професионалния си живот съм се нагърбвал с непопулярни каузи. Но според нея по отношение на семейния живот и грижата за децата съм точно толкова консервативен, колкото и баща й, който смятал, че майка й трябвало да го следва навсякъде. Но знаеш ли, това не е същественото. Проблемите във взаимоотношенията ни не са причината тя да не си е у дома. Сигурен съм, че щеше да е тук, ако можеше.

Рони докосна вътрешната страна на лакътя му и се приведе към него. Докато тя говореше, той вдъхна уханието й.

— Двамата сте заедно отдавна, нали? И пътищата ви са се раздалечили. Как са нещата в спалнята?

Ако го беше попитал някой друг, Адам щеше да се ужаси. Само че нещо в съчетанието между съблазнителното физическо присъствие на Рони, нейното възхищение и алкохола в кръвта му го тласна да продължи да говори:

— Преди беше фантастично. Струва ми се, че сексът беше спойката помежду ни дори в трудни времена. Напоследък обаче не толкова — мрачно призна той. — А в нощта преди заминаването й дори изобщо не се случи. Исках да се сбогуваме, обаче тя ми отказа.

— Мразя да нося лоши новини, но не е ли възможно да има доста очевидно обяснение за отсъствието й? Сигурен ли си, че тя не се вижда с друг?

— Не, не — поклати глава той. — Морган не е такава, пък и надали изобщо има време.

— Тогава защо не е спала с теб през нощта, преди да замине?

— Каза, че се чувствала изморена, била напрегната заради пътуването. Сигурно знаеше, че се тревожа, задето ще ходи в Газа, а и тя също се притесняваше.

Рони зяпна:

— Къде? Къде каза, че е заминала? Нали знаеш, че половината ми семейство живее в Израел? О, боже! Газа. Защо ще ходи точно там от всички забравени от бога места на света?

Магията изчезна.

— О, по дяволите! Не биваше да го казвам. Моля те, запази го в тайна, умолявам те! Рони, обещай ми. Ако се разчуе, рискът ще се увеличи.

— Какво говориш? Значи знаеш, че тя е в беда? Официално ли ти съобщиха?

Вече нямаше как да не й каже още, а ако някой заслужаваше да знае поне частица от истината, това беше Рони.

— Нещо такова. Но наистина трябва да ми обещаеш да не казваш на никого това, което ще споделя с теб.

— Роднините ми могат ли да помогнат с нещо?

Той докосна китката й.

— Много мило да предлагаш помощта им, но не бива да казваш дори на близките си.

Тя кимна.

— Можеш да ми довериш живота си, и нейния.

— Тя беше в Тел Авив, но миналия четвъртък се наложи да отиде в Газа. Не се е върнала и оттогава от нея няма ни вест, ни кост. Изглежда е била отвлечена.

* * *

Рони каза, че трябва да уведомят властите, а Адам я увери, че те вече са се заели със случая. Тя му обеща да продължи да се грижи за децата, докато трае всичко. Съгласи се да запази тайната на Адам и прие довода на Гари, който той повтори пред нея, че ако Морган наистина е отвлечена, изтичането на информация в публичното пространство ще увеличи вероятността никога повече да не я видят.

На прага Рони го притисна силно.

— Можеш да ми се обаждаш по всяко време. Ще ти бъда опора, сега и когато проблемът бъде разрешен, както и да приключи всичко.

Адам остана на верандата, докато тя настани децата в колата и потегли. Усещаше приятен гъдел в корема от допира на топлите й гърди до тялото му.

Преди да си легне, провери електронната си поща. Имаше поздравителни съобщения от Естел и от големите клечки в кантората, както и почти от всяко лоби за защита на конституционните права в Америка. Изглежда, аргументацията му в съда в крайна сметка не е била толкова ужасна. Преброи двайсет и седем молби за интервюта, някои от важни телевизионни предавания: всички американски мрежи, както и от Джон Стюарт, и от доброто старо предаване „Нюзнайт“ на Би Би Си. Не беше включвал мобилния си телефон след изслушването — сигурно гласовата му поща се бе задръстила. При нормални обстоятелства проявите на внимание биха го довели до еуфория. Сега изпитваше единствено облекчение, че не му се налага да се занимава с тези глупости и че всички важни за него хора знаят как да се свържат с него у дома.

Само един имейл наистина беше важен — от тъща му. „Здравей, миличък, опитвам се да се свържа със скъпата си дъщеря и с теб. Грамадни целувки и поздравления. Ти си суперзвезда. Винаги съм казвала, че имаш огромна дарба, а ето че вече я показа пред света. Много ми се иска да видя децата. Мислех да дойда за няколко дни следващата сряда. Нещо против? Мир и любов на всички. Шерел ххх.“

Адам се зачуди как да й отговори.

5.

Четвъртък, 5 април 2007 година

Тя знаеше, че сигурно още е много рано, защото макар в килията й да не проникваше естествена светлина, се чуваха звуците от света навън и тя бе доловила фаджр, призива за молитва преди зазоряване. Бяха минали осем дни, а филмът продължаваше да се върти в главата й понякога забързано, друг път на забавен каданс. И всеки път щом започнеше, й идеше да спре прожекционния апарат, но колкото и да опитваше, не можеше.

Винаги започваше съвсем спокойно, със спомени за Акрам: за сърдечното му присъствие, за пристрастеността му към египетските цигари, за свръхестественото му умение да преодолява многобройните пречки по пътищата в Газа. Но после бързо се израждаше: тялото му на площадката пред апартамента с назъбената и окървавена рана, която завинаги унищожи усмивката му. Халил и Омар, проснати безжизнени на стълбите. И после миговете — общо не повече от броени секунди — на нейното отвличане и на осакатяването на Абдел Насър. Тъмночервената му кръв, неочаквано гъста и лепкава, когато потече по плочките на пода. Последният удар с приклада на пушката, заглушил ужасяващите му викове. И собственото й задушливо и отвратително пътуване, завързана и със запушена уста в багажника на черния мерцедес, където я държаха дълго след смрачаване и я принудиха да се облекчи в бельото си. И всеки път шествието от образи приключваше с пауза, по време на която тя се бореше да възпре повторното му нахлуване в съзнанието й. Понякога успяваше да мисли за Чарли и за Ейми в продължение на доста минути, достатъчно дълго, за да си ги представи живо и да се надява, че този път страховитият филм няма да се върне. Но той винаги започваше отново. Пак онази вътрешна прожекция, срещу която тя явно беше безсилна.

Мускулите я боляха, след като нощи наред бе спала на тънката пластмасова постелка на пода. Днес обаче се почувства различно, усети позната болка в корема.

— Мили боже! — възкликна тя гласно. — Цикълът ми.

Морган все още почти нямаше представа кой я е отвлякъл и къде се намира. Стаята й, по-точно килията й, беше по-малка от два метра и половина на два метра и половина. Сигурно беше някакъв склад или килер. Преди да отиде до тоалетна всяка сутрин, трябваше да изчака идването на единствената жена, която я охраняваше. Тя й завързваше очите и я придружаваше в сградата. Морган усети, че коридорите са тесни, а стените — тънки, и подозираше, че е дълбоко във вътрешността на бежанските лагери в Газа, които представляваха претъпкани от хора лабиринти от бетонни бараки, построени след Израелско-арабската война от 1948 година, като всяка кутийка беше разделена от съседната с тясна уличка без настилка.

След като я отвлякоха, я возиха в мерцедеса с вързани ръце и крака повече от половин час. Следователно се намираше някъде в Джабалия, огромния лагер до град Газа. Обаче като нищо можеше да е и на километри на юг, в Рафия или в Хан Юнис. В най-добрия случай можеше да се надява днес надзирателката, трийсет и няколко годишна, която беше чула да наричат Зейнаб, да пристигне навреме и Морган да не изцапа оранжевия си гащеризон като на затворниците в Гуантанамо. Все някак щеше да й обясни, че се нуждае от санитарни материали.

Най-сетне Морган чу призива на мюезина: изглежда наближаваше пет сутринта. Само още два-три часа преди идването на Зейнаб. Как така в курса „Оцеляване, отбягване, съпротива, бягство“ не бяха разгледали въпроса с менструацията й? Отговорът беше очевиден: защото курсът беше създаден от мъже. Мислите й се насочиха към фермата и далечната есен на 1993 година. Инструкторът й по програмата беше ветеран от спецчастите във Виетнам, известен с измамно милия прякор Бъд, който не криеше убеждението си, че Управлението не бива да наема жени. Управлението не биваше дори да изпраща жени на местата, където смятаха, че ще се нуждаят от неговите умения.

— Бъд, ти си копеле — каза си Морган. — И защо, по дяволите, не ни показа как да си направим тампон от парче пластмасова постелка?

Въпреки всичко успя да се засмее.

Бъд още в началото на курса предупреждаваше учениците си, че ги очаква едно от най-стресиращите преживявания през живота, и след като минаха през инсценировки на отвличане, лишаване от храна и сън, след като бяха подложени на безмилостен разпит и лежаха вързани часове наред в неудобни пози, които спираха кръвоснабдяването и предизвикваха в мускулите усещането, че са нападнати от жилещи мравки, Морган и останалите се съгласиха с това. Обаче колкото и да беше трудно, беше само тренировка.

— Мога да се справя — заяви тя на стените на килията си. — Аз съм професионалист.

Известни й бяха психологически изследвания, които показват, че хората, подготвени да прекарат известно време като заложници и научени да разпознават свързаните с това опасности, обикновено се справят по-добре и впоследствие се възстановяват по-бързо. Обаче тя всеки ден усещаше как към нея приближава черен и мъчителен ужас, как под краката й се ширва бездънно езеро от страх.

Най-лошите мигове настъпваха, когато картините в съзнанието й спираха да се нижат и тя се замисляше за децата. Една нощ се събуди в килията си от сън, в който Адам казваше на Чарли и на Ейми, че майка им е мъртва. Дори след като реши, че се е разсънила напълно, сънят продължи, зловещата сцена все още се разиграваше и участниците в нея скърбяха, колкото и да се опитваше да ги увери, че не е мъртва. Виждаше сълзите и чуваше риданията им, обаче не можеше да направи нищо, за да ги спре. Най-сетне наистина се събуди и отначало не се осмели да приеме облекчението, да не би не то, а кошмарът да се окаже истински. Никакъв курс на ЦРУ не би могъл да я подготви как да се справя с такива видения. Трябваше просто да се мъчи да ги прогонва.

Явно се беше поунесла, защото крушката на тавана светеше и Зейнаб я разтърсваше. Както винаги беше облечена с дълга дреха и иранско манто, жилетка, която прикриваше всякакви женствени очертания, а главата й беше увита с шал.

— Тоалетна сега. Тръгвай. Къпане. Чисти дрехи.

Държеше старателно сгънати дрехи на купчинка: нова оранжева фланелка, оранжев гащеризон и оранжеви мъжки боксерки. Похитителите й бяха проявили впечатляващо внимание към подробностите и я бяха снабдили дори с оранжеви джапанки. Морган носеше предишните си дрехи вече три дни. Потръпна, като си спомни, че преди това беше прекарала почти три дни и нощи със собствената си риза и панталони, опръскани с кръвта на Абдел Насър.

— Моля те, трябват ми превръзки — примоли се Морган. — Онова време от месеца ми е.

Жената я гледаше неразбиращо.

— Време? Сутрин е. Ти се мие.

Морган се помъчи да изобрази състоянието си, като притисна корема си, преви се и се смръщи.

— Ти болна? Няма доктор. Днес няма доктор.

— В цикъл съм! Трябват ми превръзки! — не се сдържа и повиши тон Морган. Отново прибягна до жестове, посочи към слабините си и се помъчи да покаже, че между краката й се стича течност. Бореше се със сълзите: — Няма смисъл да ми даваш проклетия гащеризон, ако не ми намериш превръзки!

Очите на Зейнаб светнаха разбиращо.

— А! Котекс! Ялла. Когато ти се върне, аз дам.

Морган се остави да й вържат очите и протегна ръце за белезниците. Отново се остави покорно Зейнаб да я отведе към мръсната баня. Арабката й подаде кърпа и сапун, свали белезниците, натика я вътре и заключи вратата.

— Десет минути — отсече. — Ти има десет минути. Мий се.

Вътре имаше пластмасов стол. Морган се съблече и преметна униформата си на стола. Набързо използва тоалетната, после застана под душа. Водата беше хладка, но за кратичкото скъпоценно време тя можеше да опита да отмие затруднението си.

* * *

До края на деня, както и предишните дни, не се случи нищо. Нямаше нищо за гледане, нищо за четене, Морган можеше само да рови храната в подносите, които Зейнаб й носеше два пъти дневно, и когато арабката й позволеше — да ходи до тоалетната. Нямаше с кого да говори — когато не се грижеше за нуждите на пленницата, тъмничарката й беше някъде другаде, отвъд заключената врата на килията. Морган знаеше, че непрекъснато има и други хора. Понякога Зейнаб не пристягаше превръзката й за очи и тя зърваше широк мъжки гръб в коридора. Чуваше трополенето на ботушите им, а понякога — и гласовете им, докато спорят на арабски. Обаче нито един от тях не я заговори дори по време на отвличането.

Килията беше твърде тясна, за да се разхожда, а понеже се опасяваше, че я наблюдават, Морган се стесняваше да прави физически упражнения. Затова седеше с кръстосани крака на голия под, сред голите стени с олющена светлозелена боя или лежеше на пластмасовата постелка, използвайки единственото одеяло като възглавница. Понякога си тананикаше тихичко, припомняйки си песни от летните лагери в далечното си детство или традиционните кънтри и уестърн мелодии, любими на баща й. Искаше й се да бе учила поезия, но не беше. Затова изпадаше в унес, мислеше за децата и за брака си, разсъждаваше кои може да са похитителите й и какви са шансовете да я освободят.

Преди години Морган беше чела разказа на Брайън Кийнан за петте години, които прекарал като заложник в Бейрут. Беше озаглавил книгата си „Жестока люлка“ и това леко я озадачи. Сега обаче разбираше какво е имал предвид. Точно като него и тя се чувстваше смутена и безпомощна като бебе, а гледките и звуците в ограничения й свят бяха странни като усещанията, нахлуващи в съзнанието на новородено. Морган си спомни, че в Америка, в невъзможно далечния си живот, тя се оплакваше от усещането, че не контролира съдбата си и че обстоятелствата — децата и бракът й с вманиачен адвокат работохолик — са я подчинили на желанията и нуждите на други хора. Колко странно й се струваше сега. Тук нямаше контрол над нищо. Ако Зейнаб решеше да се отнася жестоко към нея, тя не би могла да направи нищо, ако се държеше любезно, това щеше да е благодат. Трябваше някак да я накара да говори. Само че единственото, което можеше да очаква в момента, беше вечерта, когато Зейнаб идваше да угаси лампата, чийто ключ се намираше отвъд заключената врата. И ако Морган имаше късмет, умората от многочасовото бездействие щеше да бъде достатъчна, за да заспи.

Някъде след втория призив за молитва тя се замисли за Адам и за неговото изпитание, при това с непривична нежност. Сигурно вече бе разбрал, че нещо адски много се е объркало. Дали от Управлението се бяха свързали с него? Почти беше сигурна. Несъмнено Гари и някой от синеоките му помощници скоро щяха да се срещнат с него и да се държат с престорена безгрижна самоувереност, уж знаят как да я спасят. Обаче опитът да го успокоят щеше да се основава на лъжи, както и голяма част от професионалната им двойственост. И те като нея не знаеха кои са похитителите й. Какво ли беше казал Адам на децата? Как се бе справил с отдавна чаканото разглеждане пред Върховния съд?

Усети, че започва да се откъсва от това място, сякаш съзнанието й е напуснало тялото и тя се рее на воля. Това видение бе толкова реално, сякаш халюцинираше. Отново си беше у дома, подът трепереше от тежките стъпки на Адам, който слизаше по стълбите. Усети мириса на потта му, когато той се върна от крос, и чу плавния му английски — една от няколкото причини Морган да реши още от пръв поглед, че със сигурност ще види отново този малко непохватен английски младеж.

Седмица след като за пръв път пиха кафе на Харвард Скуеър, се озоваха в леглото — нощ на откровение. В мига, в който Адам Купър стана неин любовник, непохватността му се стопи.

— Значи не се е случвало досега? — попита той, когато тя се съвзе, влажна и грейнала, след първия път, когато той я доведе до няколко последователни оргазма. — С нито едно от момчетата, които си познавала в Тексас?

— Не — измърка Морган. — Нито веднъж.

Надали на света имаше друг човек, с чието тяло нейното да е толкова съвместимо. Колко печално, че двамата се бяха отчуждили във всяко друго отношение.

Морган забеляза, че Зейнаб понякога почти не схваща какво се опитва да й каже затворничката, а друг път бързо се ориентира. Морган действаше предпазливо, но миговете на разговорливост на Зейнаб въпреки това й носеха облекчение.

— Ти има деца? — попита арабката, застанала на прага с поднос храна.

— Да, имам две. И те се нуждаят от мен.

— Как се казват?

— Ейми и Чарли — отговори Морган. — Ейми и Чарли. — Гласът й пресекна. — Тя е на десет. Той е на осем. Добри деца са и знам, че им липсвам. Ти също ли имаш деца?

Жената подмина въпроса й и попита:

— Момчето или момичето харесва повече?

— И двете. Обичам ги. Трябва скоро да ги видя. Може ли да им се обадя? — попита с надежда. — Кога приятелите ти ще ме пуснат?

— Може би няма да ги видиш скоро. Според мен не е възможно. И обаждане не е възможно. Нали знаеш, бащите на много арабски деца в Гуантанамо. Отдавна не виждали. Не говори по телефон. Може и за теб дълго време. А в Газа много деца не виждали майка си, понеже тя умряла, израелците убили. — Остави подноса. — Сега ти яде. Защо оставила деца и дошла в Палестина? Това не твоя война.

Морган се помъчи да се овладее. Защо наистина беше зарязала Ейми и Чарли, за да дойде на това място и да изпълнява мисия, която почти не разбираше? И защо толкова години, докато бе живяла удобно в Бетезда, всъщност беше копняла отново да се изложи на опасност? Не биваше да допуска Зейнаб да разбере, че е напипала чувствителна струна. „Стегни се“, нареди си мислено с британската фраза на майката на Адам. Докосна лицето си. Слава богу, очите й все още бяха сухи.

— Знаеш защо съм тук — каза и се опита да се усмихне. — Тук съм, за да разследвам случаи на погазване на човешките права. Хората в Газа са ми приятели и аз се опитвам да им помогна.

— Приятели ли? Твоят приятел е Абдел Насър. Той е предател. Не помага на никого, само на израелците. Защо ти е приятел?

Разговорът заприличваше на разпит.

— Той познава много хора. Работим заедно.

Зейнаб вирна глава и цъкна с език — проява на презрително недоверие. Излезе и заключи вратата.

* * *

Останала отново сама, Морган си припомни запознанството на Адам с Гари Търмънд. Адам сигурно не го помнеше. Клетият скъп Адам не беше добър физиономист — още една причина, ако такава изобщо беше нужна, защо от него не би излязъл добър разузнавач. Обаче двамата с Гари се запознаха след програмата „Оцеляване, отбягване, съпротива, бягство“, когато повечето курсисти заедно с преподавателите бяха отишли в една мрачна таверна близо до фермата. Дори бяха провели кратък разговор за ползата от смъртното наказание, след който нито един от двамата не остана доволен от мнението на другия.

Гари, по онова време доста по-слаб, стоеше на бара и пиеше бира от бутилката, докато Бъд и другите инструктори му докладваха как са се справили курсистите.

— В онзи ден реших, че двамата с теб сме създадени един за друг — каза й месеци по-късно Гари. — Твърдяха, че умееш да си държиш езика зад зъбите, нищо че толкова ти се иска да спиш с оня ляв адвокат.

Морган беше разпределена да работи с Гари няколко седмици след програмата.

— Обикновено най-трудно е да направиш прикритието си достоверно — обясни й той. — При теб то се налага от само себе си. Отсега нататък човешките права няма да бъдат само академично упражнение. Това ти е работата.

Отделът за демокрация, човешки права и труд на Държавния департамент провеждаше разследвания, пускаше доклади и изпращаше служители да дават показания на изслушвания пред Конгреса. Само че за разлика от по-голямата част от многобройните му служители секцията на Морган изцяло беше креатура на ЦРУ. И се състоеше само от четирима човека — Морган, Гари, Юджин и колежката й от Тел Авив Алиша Филипс, ведра жена от Милуоки със свежо лице.

Гари беше техен водач и главен постови, ветеран в тиловите операции от Войната в Залива през 1991 година и антисъветския джихад в Афганистан. Той стоеше предимно в Съединените щати, но Морган, Юджин и Алиша прекарваха месеци на Балканите и живееха в апартамент в Сараево. Възползвайки се от прикритието си, те не след дълго създадоха завидна мрежа от контакти сред мюсюлманите, жертви на сръбската агресия. Гари беше убеден, че случващото се в бивша Югославия — появата на ново поколение млади мюсюлмански бойци, много от които ветерани от Афганистан — е началото на явление, което един ден ще застраши Америка. За Морган събирането на разузнавателни данни за жестокостите само по себе си беше благородна цел и тя искаше то да повлияе на американската политика. За Гари това бяха чисто и просто „щуротии“, както се изрази веднъж по време на едно от кратките си посещения.

— На всяка цена запомни нещо — каза й той. — Прикритието ти е едно, а мисията ти е съвсем друго. Не забравяй какво всъщност искаме да узнаем — кои са мюсюлманите, които постоянно участват в сраженията, без да имат видима връзка с Босна и Херцеговина. Откъде идват тези негодници? Мисията ти е да научиш. Откъде се въоръжават? Кой е водачът им? Ясно ли е?

— Да, сър, ясно е.

Скоро след този разговор Морган успя да се внедри в клетка на сформиращата се Армия за освобождение на Косово, уж за да документира първите признаци, заплашващи да се превърнат в последната и най-зловеща вълна на етническо прочистване. В продължение на три партизански седмици тя споделяше лагерите им, походите им, укритията им и постоянната опасност да бъдат открити от Югославската армия или от нередовните сръбски патрули. Партизаните от АОК я смятаха за една от тях и й показаха нов смел контрабанден маршрут, линия за снабдяване с оръжия и амуниции, закупени от корумпирани хора в Югославската национална армия в базите в Черна гора. Маршрутът минаваше по мрежа от пътеки в гористите планини до каньона на река Тара.

Когато се върна в Сараево, Морган ликуваше. Беше изпълнила всичко, което искаше Гари, че и повече: сред другарите й в АОК имаше неколцина ветерани от войната в Афганистан, дошли от държави като Судан и Сирия, които изглежда бяха станали ислямистки наемници, отдадени на несекващ джихад. Победоносното й усещане обаче трая само няколко часа. В деня на завръщането си в апартамента в Сараево Алиша беше улучена от снайпер на площада, докато отиваше да купи храна и сливова ракия за празничната вечеря. Морган и Юджин видяха всичко от апартамента: озадачено полуизвърнатата й глава, когато чу изстрела, а после и кървавото цвете, разцъфнало на блузата й, докато падаше. Хукнаха по стълбите и се помъчиха да спрат кръвта, а тя изстена, когато коленичиха до нея. Успя да изрече само: „Съжалявам, че провалих празненството.“ Вечерта Алиша вече се лекуваше в американска военна болница във Франкфурт, обаче един куршум беше заседнал в гръбнака й и оттогава тя беше в инвалидна количка. На следващото лято Морган я посети в „Сейнт Пол“. Алиша й разказа как годеникът й решил, че не може да живее с инвалид, но родителите й бяха помогнали да преустрои апартамента си. Беше се върнала в университета и пишеше докторат за най-ефективните начини за защита на човешките права на Балканите.

* * *

Менюто беше същото като предния и по-предния ден: хумус, ориз, боб и малко твърди зеленчуци, а също триъгълно парче баклава, които Морган изяде с половин литър вода. Капачката на бутилката не беше запечатана — можеше само да се надява, че водата не е от чешмата. Ако извадеше късмет, Зейнаб щеше да се появи още веднъж преди мръкнало, за да й донесе още една превръзка и да я заведе до тоалетната. Призивът за вечерна молитва се разнесе и отмина.

Минаха часове, после вратата отново беше отключена. Този път Зейнаб не беше сама — с нея имаше мъж, чието лице беше увито с червена куфия. Носеха евтин латексов матрак и масленозелен чаршаф. Внесоха матрака в килията и го оставиха на пода.

— Сега спи по-добре — каза Зейнаб. — Това легло.

Мъжът си тръгна, а Зейнаб отново завърза очите й и я поведе към тоалетната. Прояви щедрост — даде на Морган не една, а две чисти превръзки, а също и найлонов плик, ако й се наложи да смени превръзката си през нощта. Не след дълго жената отново изчезна и я остави сама в килията. Вратата беше заключена, а единствената светлина проникваше като тънка линия под вратата. Всъщност матракът не й помогна. Беше й още по-трудно да заспи, сякаш затворничеството й беше станало нещо установено, съвсем не временно. Другите хора от Запада, отвлечени в Газа, биваха освобождавани след по-малко от седмица. А днес приключваше шестият й ден и някак не й се струваше вероятно да я освободят.

Докато се мяташе и въртеше неспокойно, долови откъм улицата гърмежи, каквито не беше чувала от деня на отвличането си — високочестотни оръжия. Предположи, че сблъсъците между ХАМАС и ФАТАХ са се възобновили. Напомнянето за тях й подейства някак успокоително, защото изпълнената с насилие нестабилна политическа ситуация в Газа означаваше, че и нейното положение сигурно ще се промени.

Днес се бе справила добре. Известно време беше удържала поредицата от образи, но с наближаването на нощта те се върнаха. Морган отново видя кръвта, чу ударите и виковете на Абдел Насър, усети пристягането на вързаните си китки и глезени в багажника на мерцедеса. Когато сънят най-накрая я споходи, тя се утеши с мисълта, че след като е преживяла всичко това наистина, трябва да престане да се плаши от кошмари.

6.

Неделя, 8 април 2007 година

Напоследък Адам не си доспиваше. Съзнаваше, че трябва да отговори на писмото на Шерел, обаче не знаеше откъде да започне. Прехвърли мислено възможностите: „Здрасти, Шери, би било чудесно да ни погостуваш, но моментът не е много подходящ, защото дъщеря ти е отвлечена. От ЦРУ твърдят, че правят всичко по силите си, но още не знам как ще се развият нещата. С обич, Адам. П.П. Не казвай на никого, моля те!“ Обаче това май нямаше да свърши работа. „Шери! Не, моля те, остани си вкъщи! В момента нервите ми няма да го понесат!“ И това не ставаше.

Той се взря в екрана на компютъра и както неведнъж се беше случвало, откакто съпругата му бе изчезнала, се почувства безсилен. Непоносимо беше той, Адам Купър, изгряващата звезда сред адвокатите защитници на човешките права, да бъде принуден да зависи от ЦРУ. Младият афроамериканец Майк поне му изглеждаше искрен. Предния ден по време на дълъг телефонен разговор му беше изтъкнал моралните принципи на Управлението — да не изоставя нито един агент.

— Представете си „Спасяването на редник Райън“ — същото е, но с изключително модерна техника. Може да отнеме време, но ви обещавам, че ще я намерим.

У Гари обаче, който явно беше много по-високо в йерархията на ЦРУ, имаше неща, които дълбоко смущаваха Адам. Неговият лаконичен подход към информацията, твърдението му, че „доверието“ изисква пълно бездействие от страна на Адам. Самият факт, че съпругата му беше отвлечена, всъщност означаваше, че Гари е оплел конците. Защо не беше подсигурил безопасността й по-добре? И същият този човек продължаваше да се преструва, че в крайна сметка тя може и да не е отвлечена. Отгоре на всичко молеше Адам да измисля сложни лъжи за неочакваното изчезване на Морган пред всичките си познати, включително пред собствените си деца: лъжи, които несъмнено щяха да бъдат разобличени, колкото по-дълго продължаваше всичко. Помнеше случая с Уилям Бъкли, шефа на ЦРУ в Ливан, отвлечен и изтезаван до смърт след петнайсет месеца в плен през 1985 година. Въпреки всички приказки на Гари как се грижи за своите хора и канали, Адам се опасяваше, че те не знаят какво се е случило с Морган.

Още по-трудно му беше да приеме бездействието им, защото винаги се бе смятал за човек на действието, който се старае да направлява събитията и да им влияе, а не да се оставя да го повличат. Никога не се беше страхувал да поема рискове — оттук и рекордите му като алпинист. В съдебната зала беше също толкова решителен. Понякога резултатите от процесите и обжалванията го натъжаваха и разочароваха. Но поне опитваше, бореше се за справедлива кауза. А Гари изглежда искаше да бъде пасивен, да изчаква.

В същото време Адам беше почти сигурен, че Майк и Гари не познават много ислямисти. А той познаваше. Имаше мрежа — мрежа от познанства, свързана с работата му, която увеличаваше вероятността той, а не някой служител на Управлението, да открие източник на сведения в Газа. Мисълта какво да отговори на тъща си мина назад и вместо това той започна да прави планове. Взе мобилния си телефон и написа съобщение на Нуха, сестрата на Ахмад Махмуд: „Трябва да се срещнем. Ще дойда в апартамента ти в девет сутринта.“

След това задряма и се събуди още на зазоряване. Събуди рано децата, даде им да закусят и ги облече. Каза им, че трябва да се срещне с човек по делото пред Върховния съд и понеже мама още я няма, а Мила не идва през уикендите, ще се наложи да го придружат. В осем и петнайсет вече всички се бяха натоварили на волвото.

— Татко! — обади се Ейми, когато се запътиха към околовръстното шосе. — Защо правим това? И защо сега? Ами ако мама се обади? И как така да не може да ни изпраща имейли?

— Сигурен съм, че скоро ще ни пише. Най-вероятно е заета. И няма достъп до интернет. — Съзнаваше колко е неубедителен.

Ейми възрази:

— Обаче тя обикновено отсяда в хотели! Нали е на делово пътуване, татко? Да си отсядал в хотел, където няма интернет?

Остатъка от пътя изминаха в мълчание. Децата бяха изморени и нацупени, а Адам беше прекалено разсеян, за да им говори успокоителни думи. Пък и обикновено Морган се справяше с техните страхове и притеснения. Тя щеше да знае какво да каже. Той наистина не знаеше.

Нуха, която работеше като медицинска сестра в спешното отделение, живееше в малък апартамент в Александрия, Вирджиния, съвсем близо до жилищните квартали. Беше казала на Адам, че на двайсет и седем би трябвало да е омъжена и да има деца, обаче докато брат й е в затвора, това било невъзможно. „Как да се веселим, докато го изтезават?“ — беше го попитала тя. Жилищната сграда се намираше на открито място, обрасло с рядка трева. До асансьора беше захвърлено пластмасово колело, което изглеждаше счупено.

— Тук безопасно ли е, татко? — попита Ейми.

— Разбира се, захарче. Пък и по това време всички опасни хора още спят — засмя се престорено той, но така само засили тревогата на дъщеря си.

Фоайето беше покрито с графити. На четвъртия етаж почукаха на вратата на Нуха. Когато влязоха, Адам примигна, за да свикне с полумрака — завесите бяха дръпнати. Стаята беше почти гола, единствената украса беше малък ориенталски килим и няколко сирийски месингови съда, поставени върху евтини мебели от типа направи си сам. Адам знаеше, че със съществена част от заплатата си Нуха подпомага децата на Ахмад. Както обикновено тя беше с тъмни панталони и ръчно плетен пуловер. Само че всеки път, когато я видеше, му се струваше още по-отслабнала.

Децата седнаха кротко на дивана едно до друго; бяха необичайно покорни.

— Защо не погледате телевизия, докато ние с Нуха си говорим? — предложи Адам. Нуха подаде дистанционното на Ейми, която намери повторение на „Скуби-Ду“. Намали звука.

— Извинете, но не ви очаквах — каза жената. — Получих съобщението ви едва преди половин час. Е, какво има? С делото ли е свързано? Случило ли се е нещо?

— Не, не, всичко е наред. Засега можем само да чакаме съдиите да вземат решение. Всъщност посещението ми е лично. Искам да ви помоля за услуга. Но преди това ми обещайте, че ще бъдете дискретна, независимо дали ще откриете нещо или не. Не бива да казвате на никого за какво сме разговаряли.

Тя обърна длани нагоре.

— Разбира се, имате думата ми.

— Имате ли приятели, роднини, някой приближен на борбата в Палестина? Някой, който би могъл да ме свърже с човек, способен да ме отведе до влиятелните и осведомени хора?

Безпогрешно разпозна изражението на Нуха — страх.

— Адам, знаете, че след ареста на Ахмад не се забърквам с политика. Имам си работа, практикувам си религията, старая се да помагам на семейството си. Подкрепям Ахмад, това е всичко.

— Трябва ми само едно име, телефонен номер…

— Моля ви, не искайте това от мен.

Адам нямаше друг изход:

— Не бих ви молил, ако не се налагаше. Подозирам, че жена ми е в беда. Може би ще успеете да й помогнете.

— Жена ви ли? В каква беда?

Той вече беше казал достатъчно.

— Е… ще ми бъде полезно да поговоря с някого, който може да ми помогне да проверя нещо.

Нуха пое дълбоко въздух.

— Може би ще успея да ви дам име, телефонен номер. Обаче не искам да говоря за тези неща по телефона.

Адам вече си беше отворил нов имейл адрес в интернет. Написа го на листче и й го подаде.

— Ако намерите нещо, открийте нов имейл адрес на компютър, който обикновено не използвате, в интернет кафене или някъде другаде. После ми изпратете съобщение на ето този адрес. Напишете като тема „рускиня търси делови възможности“ и ще знам, че е от вас.

* * *

Адам не забеляза, че през цялото време Ейми ги слушаше внимателно. Осъзна грешката си едва когато отново излязоха на стълбите.

— Какво става, татко? — попита тя. — Каза на онази жена, че мама може да е в беда. Какво имаше предвид? Каква беда? Тя добре ли е?

— Беше разговор между двама възрастни. Мисля, че не си чула добре.

— Татко, да не мислиш, че с Чарли сме глухи?

— Виж, не мога да ви кажа нищо ново, което вече не знаете. Но се надявам приятелката ми да ни помогне да върнем мама у дома.

— Не разбирам. Жена, която живее в жилищен блок в Александрия, Вирджиния? Какво имаш предвид?

— Знам, че в момента сигурно ти е трудно да разбереш. Да се връщаме в колата.

Ейми явно се измъчваше от дни. Тревогата и потиснатостта й подчертаха още по-ясно, че настояването на Гари Адам да крие истината от децата си е нелепо и неоснователно.

— Татко, вече не сме бебета — заяви дъщеря му, докато крачеха по тревата. — Говори открито с нас. Изпращаш ни в най-добрите училища, помагаш ни с домашните, говориш с учителите ни и знаеш, че всъщност и двамата сме доста умни. Затова престани да се държиш с нас като с идиоти. В каква беда е мама?

Адам погледна към Чарли. Той вървеше, вперил поглед право напред, сякаш се опитваше да не слуша. Обаче по страните му се стичаха сълзи.

— Хайде да се качим в колата — предложи Адам. — Там ще поговорим.

Нямаше избор. Трябваше да им каже истината. Когато влязоха в колата, той се извърна с лице към тях.

— Ейми, Чарли, извинявайте. Трябваше да ви го кажа по-рано. Обаче това, което ще ви разкрия сега, трябва да си остане наша тайна. Не бива да го споделяте с никого. Ясно ли е?

Ейми само кимна, внезапно притихнала. Опитваше се да не плаче, но прехапа устни.

— Както знаете, мама работи за американското правителство. В момента шефът й я е помолил да отиде на едно място, което се казва Газа. То е до Израел, а хората там се наричат палестинци. Ние — тоест аз и хората, с които работи мама — мислим, че има вероятност тя да е била отвлечена, да е била заловена от някого и затворена против волята си, като в затвор. Ще направим всичко по силите си да я намерим — не само нейните колеги, но и аз. Струва ми се, че мога да помогна благодарение на хората, които познавам покрай работата си. Затова дойдохме тук да се срещнем с моята приятелка. Нейните близки също са палестинци и тя сигурно би могла да ме свърже с някого, който знае нещо.

В очите на Чарли се четеше смесица от болка и удивление и за кратко удивлението взе връх.

— Да не искаш да кажеш, че тайни агенти търсят мама? Хора от ЦРУ?

— Да, Чарли. Точно това искам да кажа. И те уверявам, че много ги бива!

— О, тате! — Мина известно време, преди момчето да осъзнае чутото. Но после се разхълца: — Тате, тате! Ами ако не я намерят? Искам мама да си дойде!

— Значи мама е била отвлечена от терористи — отбеляза Ейми. — От хората, които мразят Америка и ни нападнаха на единайсети септември. Така ли?

— Да, миличка. Още не сме сигурни, но е възможно да се е случило точно това.

Сега и Ейми се разплака. Децата бяха закопчали коланите си на задната седалка и Адам дори не можеше да ги прегърне, а само видя в огледалото за обратно виждане как Ейми се пресегна и хвана ръката на Чарли. Адам преглътна мъчително, за да се овладее.

* * *

Морган се събуди заедно с магриб, призива за сутрешната молитва, малко след седем часа. Днес беше най-горещият ден — в килията й беше над трийсет и два градуса. От два дни не я бяха пускали на душа, но топлината беше най-малкото й притеснение. Както лежеше по гръб, усети стаята леко да се поклаща, сякаш се намираше на палубата на кораб, а таванът се завъртя. Седна и рязко си пое дъх, мъчейки се да овладее гаденето, като се съсредоточи върху една точка на стената. Минутите се нижеха, а нищо не се получаваше. В килията нямаше нищо друго освен половин бутилка с вода и постелката й, нищо, в което би могла да повърне. Най-сетне световъртежът отмина. Имаше склонност към такива състояния — лекарите ги наричаха лабиринтит — след една младежка инфекция, увредила лявото й вътрешно ухо. Понякога пристъпите траеха броени часове, а друг път по няколко седмици.

Остана неподвижна още няколко минути, чуваше само собственото си учестено дишане, докато се мъчеше да овладее надигащата се паника. Когато й се стори, че се е успокоила, се изправи и заблъска по вратата:

— Зейнаб! — провикна се. — Зейнаб! Ела, моля те! Нуждая се от помощ!

Тишина. Никакви стъпки, никакви гласове в къщата. За пръв път след залавянето си беше съвсем сама. Отново извика и в същото време чу грохота на автоматична стрелба навън, съвсем близо до къщата, а после — нечии викове и стенания, очевидно ранен мъж, последвани от крясъци.

— Зейнаб! Помощ!

Отново нищо. Докато крещеше, Морган изгуби концентрация. Сгреши, че погледна към пода с надеждата да види потрепване на светлината под вратата — признак, че някой минава отвън. Отново й се зави свят и й се догади и този път Морган не успя да се овладее. Повърна и мизерният й обяд се изля на пода. Зейнаб не се появяваше, а тя се оказа затворена в капан със собствената си воня и мръсотия.

Това й напомни нещо, случило се неотдавна. Чарли, малкото издържливо войниче, почти никога не боледуваше, но няколко седмици преди Морган да замине за Газа, пипна неприятен вирус. Адам работеше в кабинета си до стаята на Чарли, но както обикновено, когато детето извика за помощ, тя се втурна към него — твърде късно; той повърна върху пантофите си и на пода. Почисти го, даде му вода и детски тиленол и той отново заспа, но през нощта се будеше почти на всеки час.

През тази почти безсънна нощ, докато го гушкаше, успокояваше и галеше по лицето, Морган усети как я изпълва много силна обич, която едва ли не си струваше страданията на сина й. Тази нощ, докато Адам спеше спокойно, тя за пръв път се запита сериозно дали да не помоли Управлението да не й възлагат повече опасни задачи на терен след мисията в Газа, поне докато децата й не пораснат. Печално си спомни, че до този момент не се беше замисляла повече по този въпрос.

Свита в ъгъла на килията си, Морган се запита кой ли успокоява Чарли сега. И внезапно вонята на собственото й повърнато й се стори особено потискаща и усети как отново й се повдига.

* * *

След шокиращото разкритие на Адам децата се умълчаха, а когато се прибраха у дома, се заеха със семейните си занимания. Ейми имаше тренировка по футбол. Чарли отиде да играе видеоигри със свой съученик. Адам се качи при компютъра си. Не очакваше вече да е получил нещо от Нуха, но за негова изненада го чакаше съобщение. „Опитай този номер — гласеше то. — Може би е по-добре да пътуваш, преди да го използваш.“ Адам веднага разпозна цифрите: номера на британски мобилен оператор, който започваше с 07711. Този факт само потвърди онова, което той вече почти беше решил — че всички трябва да заминат за Англия.

Причините бяха очевидни. От ЦРУ настояваха за максимална потайност. Обаче децата вече знаеха истината и беше немислимо да се върнат в училище след края на великденската ваканция. Родителите на няколко от съучениците им работеха в медиите и както Гари го беше предупредил, не след дълго новината за Морган щеше да се появи на първа страница на „Уошингтън Поуст“.

Пръстът му леко трепереше, докато набираше един английски номер.

— Здравей, татко, аз съм. Как сте? — постара се гласът му да прозвучи съвсем нормално.

— Адам! — Чу баща му да се провиква надолу по стълбите на несиметричната къща в Северен Оксфорд. — Скъпа, вдигни телефона! Нашият блуден син е! — Настъпи пауза, докато се включи и майка му. — Е, разкажи ни за случая. Как се чувстваш като адвокат, пледирал пред Върховния съд? И защо ни се обаждаш чак сега — да не мислиш, че не ни интересува? Как са децата? Как е Морган?

— Пред Върховния съд мина добре, струва ми се, макар че тогава не се чувствах по този начин. Извинявайте, че не ви се обадих, тук е малко напрегнато. Децата обаче са добре. А що се отнася до Морган, мисля, че и тя е добре, но се наложи да направи продължително делово пътуване. Но, да, смятам, че е добре.

Настъпи мълчание, докато родителите му осмислят думите му.

— Делово пътуване значи — изрече баща му.

— Да. Знаете как е, понякога тези неща се проточват повече от очакваното. Всъщност точно по тази причина се обаждам. Ние тук направо откачаме без нея, затова се чудех дали не може да дойдем да ви погостуваме?

— Децата не трябва ли да се връщат на училище? — Този път попита Гуен, майката на Адам. — Сигурен ли си, че идеята е добра, скъпи? До началото на семестъра в университета има две седмици, но след това двамата с баща ти ще бъдем страшно заети. Не мислиш ли, че приятелите ще им липсват и те ще се отегчат? Сигурен ли си, че от училището ще позволят?

— Мамо, сигурен съм, че Морган ще се върне от пътуването преди началото на семестъра в Оксфорд. Реших, че няма да е зле да се измъкнем за около седмица.

Джонатан, бащата на Адам, отхвърли възраженията й:

— Всичко е наред. Ти ще се настаниш в предишната си стая, а децата ще бъдат в стаята за гости. Кога искате да дойдете?

— Нека да проверя какви билети ще успея да купя онлайн.

Половин час по-късно Адам беше резервирал билети за „Бритиш Еъруейз“ от летище „Дълес“ до „Хийтроу“ за следващата вечер. Щеше да звънне на Гари, в училището, на Мила и в кантората си, след като пристигнат в Англия — понеделник беше официален празник, така че разполагаше с предостатъчно време. Оставаше му само Шерел. Зае се да й напише отговор.

„Скъпа Шери — написа, — ужасно съжалявам, че толкова се забавих с отговора. Приеми извиненията ми. Не съм имал намерение да бъда груб.

Ейми и Чарли имат много натоварена програма през следващите няколко дни, аз също, а Морган е на делово пътуване. Много бихме се радвали да те видим, но ще бъде по-удобно да ни посетиш към края на месеца. Да се чуем след седмица-две, за да уточним дата.

Надявам се, че се наслаждаваш на пролетта в Аламо. Там всичко цъфти прелестно. С много обич от всички нас, Адам.“

* * *

Изнизаха се часове. Морган реши, че сигурно минава десет, а все още нямаше и помен от Зейнаб, нито се чуваше някой друг. В Газа хората си лягаха рано и навън уличките на бежанския лагер сигурно бяха пусти — тъмни проходи между сградите, осветени само от звездите. Беше си изпила водата, ходеше й се до тоалетната и имаше нужда от нова превръзка. За щастие вонята беше понамаляла или тя беше свикнала с нея. Засега поне не й се виеше свят. Най-сетне чу превъртането на ключа.

Не беше Зейнаб, а двама високи и застрашителни типове с увити с куфии лица. Огледаха килията и затворничката, видимо се сепнаха и започнаха да си крещят един на друг на арабски. Единият стисна Морган и я изправи на крака, после грубо изви ръцете й зад гърба и ги стегна с пластмасови белезници. Другият извади тъмна платнена качулка и я нахлузи на главата и, което я остави сляпа и дезориентирана. Сякаш и качулката отвътре миришеше на повърнато.

— Тръгваме! Върви! — кресна единият мъж с приглушен глас, сякаш идваше от разстояние. Побутна я, а другият я изведе от килията за ръка. Морган усети, че се намират в коридор. Слязоха по малко стълбище и тя чу да отключват още една врата, после се озоваха навън — дори през качулката долови миризмата на смет и лека воня на канавка, а с ръцете си усети мекия полъх на средиземноморския бриз. За миг се замисли дали има възможност да се опита да избяга или поне да изпищи. Но където и да се намираше — в град Газа, в Джабалия или в Хан Юнис, — нямаше почти никаква вероятност някой да й се притече на помощ.

Тръгнаха по тясна уличка — нямаше място похитителите да вървят от двете й страни, затова единият сграбчи гащеризона й и започна да я влачи. След това изглежда стигнаха до някакъв път. Чу да се отваря вратата на автомобил и още един мъж, вероятно шофьорът, проведе кратък разговор с другия, който държеше Морган. Този път за щастие не я натикаха в багажника. Натиснаха темето й, както полицаите правят с арестуваните заподозрени, и я бутнаха към задната седалка. Някой се настани до нея и натисна главата й още по-надолу, докато не се допря до коленете й, вероятно за да не се вижда отвън.

След още един разговор на арабски колата потегли. Докато автомобилът се клатушкаше, подскачаше и намаляваше скорост, на Морган отново й се догади и тя се помъчи да се овладее и жадно пое глътка въздух през смърдящата задушлива качулка. Сякаш след цяла вечност, но всъщност вероятно не повече от половин час, колата спря. Измъкнаха я навън, после я поведоха през нещо като двор. Където и да се намираше, усещаше, че мястото е по-открито: може би беше някъде сред хълмистата провинция на Газа. Въведоха я в сграда и я избутаха надолу по някакви стълби. Най-сетне свалиха качулката. Заслепена от светлината, тя се озова в оскъдно мебелирана стая с бели стени. Срещу нея стоеше едър брадат мъж на средна възраст, с бял тюрбан и дълга до коленете роба — не свободната галабия на бедуините, а по-късичката дреха, разпространена в Южен Египет и Судан. Морган разпозна дрехата благодарение на краткото въведение в мюсюлманския бит, което й бе направил Абдел Насър. Тази галабия не беше типична за ХАМАС — те носеха панталони с ръб или костюми с ризи, понякога дори и вратовръзки, — а за салафитите, вдъхновените последователи фундаменталисти на Осама бин Ладен и „Ал-Кайда“. Брадите на членовете на ХАМАС бяха къси и оформени. А брадата на този мъж беше дълга и неоформена.

— Госпожо Купър, приятно ми е да се запознаем — каза той с лек акцент, който човек би могъл да сбърка с европейски. — След малко ще имате възможност да се измиете. Скоро ще ви бъдат зададени няколко въпроса, а после можете да запишете видео, едно хубаво малко дивиди.

7.

Петък, 13 април 2007 година

Когато Адам позвъни на номера, който му даде Нуха, отсреща веднага се обадиха. Изглежда, собственикът му очакваше обаждането и помоли Адам да се срещнат при първа възможност — в десет часа в петък във фоайето на хотел „Лейнсбъро“. Човекът увери Адам, че лесно ще го познае, но за да го успокои, обеща да носи сако от камилска вълна и брой на днешния „Таймс“. Адам взе ранен влак от Оксфорд и след като прекоси Падингтън Парк от гара Падингтън, веднага забеляза човека, седнал на бара — елегантен мъж на трийсет и няколко години с кафяв костюм на фино райе, мургав и с буйна, но поддържана брада.

— Вие сигурно сте Адам — каза той, протягайки ръка. — Имад ал-Салех. И преди да продължим, позволете да изразя възхищението си от всичко, което правите. Мнозина твърдят, че подкрепят борбата за човешките права, но малко се борят за тях, както го правите вие. Вероятно имате влиятелни врагове.

Адам скромно сви рамене:

— Е, старая се да правя каквото е по силите ми. Значи… познавате Нуха и Ахмад?

— Да не говорим за това кого познавам и кого не. Важното е, че вие ме помолихте за помощ. Да видим дали ще успея да ви съдействам. Но най-напред да си намерим маса и да си поръчаме кафе.

След като направиха поръчката, Имад каза на Адам, че е лекар.

— Семейството ми все още е в Газа, но аз работя и уча тук, в „Сейнт Мери“. Искам да специализирам възстановителна пластична хирургия — да лекувам пациенти с рани от експлозии и куршуми. У дома много се търсят такива умения.

Адам се зае да описва прикритието на Морган като служителка на отдел за човешките права, пътуването й до Газа и последното й съобщение по гласовата поща. Имад седеше и го слушаше съсредоточено.

— Знаете ли името на свръзката й? Със сигурност има сътрудник, някакъв посредник, който й помага да установява контакти.

— Не знам. Никога не ми е говорила много за работата си. Обаче си спомням едно име — Абдел Насър, струва ми се. Говори ли ви нещо?

Изражението на Имад подсказваше, че му говори.

— Абдел Насър е разпространено име. Много хора го носят в чест на президента на Египет Абдел Насър Хусейн. Обаче аз си мисля за един човек, който би бил полезен за служител на Държавния департамент, а ако е той, значи се познаваме от деца. Абдел Насър ал-Кафарна — заедно учихме в американската гимназия. Той е от много известно семейство. Дори е завършил в Америка — Колумбийския, ако не греша. Честно казано, падаше си малко плейбой. Организираше забави във вилата на родителите си, когато те отсъстваха. Имаше християнки и алкохол — не съм свикнал с такива неща. Обаче той е човек с връзки.

— Значи не е много вероятно да има вземане-даване с хората, които биха отвлекли американка?

— Няма начин. Категорично. — Имад доби озадачено изражение и потупа устните си с пръсти. — Допускам, че вече сте се обърнали към американските власти. Сигурно те имат някои предположения?

— Разбира се. Разговарям с тях почти всеки ден след изчезването на Морган. Проблемът е, че според мен те нямат никаква представа къде да търсят. Обещаха ми до четирийсет и осем часа да разберат кой я държи. Това беше преди почти две седмици.

Имад кимна.

— Не се учудвам. В Газа те разговарят единствено с ФАТАХ. А те нищо не знаят. И така, какво да предприемем? Искате ли да отидете в Газа и да се опитате сам да я намерите? Ако е така, ще се постарая да ви срещна с когото трябва.

Адам не беше сигурен, че иска това. Ако замине за Газа, щеше да се наложи да остави децата при родителите си. В емоционално отношение би било трудно за всички. В същото време беше убеден, че ако не вземе нещата в свои ръце, повече може да не види Морган.

— Мислите ли, че ще постигна напредък?

Имад стисна устни.

— Защо не? Стига израелците да ви позволят. И не се тревожете, че ще отвлекат и вас. Ние ще направим всичко по силите си да бъдете в безопасност.

— Кои ние?

Имад докосна рамото му.

— Мисля, че знаете какво имам предвид. Тук сте, защото знаете, че имам влиятелни приятели. Те могат и да ви подпомогнат в търсенето, и да ви закрилят.

Адам съзнаваше, че предприема необратима стъпка:

— Да, ще замина за Газа.

Имад погледна часовника си.

— Трябва да се връщам в болницата. Ще поддържаме връзка.

* * *

След вечеря Гуен отиде да сложи децата да си легнат, а Адам и баща му седнаха в градината с бутилка хубаво отлежало бордо. Светлината започваше да избледнява, но беше нетипично топло за сезона и макар повечето дървета все още да бяха голи, голямата магнолия в началото на алеята беше отрупана с цвят. Докато седяха, чуваха смях и разговори: явно имаше събиране в градината на лейди Маргарет Хол.

— Оксфорд — каза Адам. — Забравил бях колко ми липсва.

Джонатан Купър се вгледа в сина си над очилата. Трийсетте години, откакто преподаваше в Крайстчърч, бяха заличили почти напълно американския му акцент, който се долавяше само когато той беше превъзбуден. Завъртя столчето на винената си чаша и прогони с ръка насекомо, въображаемо според Адам. Най-сетне заговори:

— И така, ще ми кажеш ли какво се случва, или трябва да гадая?

— Да гадаеш ли? Какво искаш да кажеш?

— Адам, ти си ми син. Може и да живееш на шест хиляди и петстотин километра оттук, но те познавам. Току-що си се явил пред Върховния съд по дело, за което писаха и вестниците тук, а почти не си го споменал. Изглежда си решил да отсъстваш от работа за неопределено време и макар да твърдиш, че Морган е в командировка, не си ни казал къде. И доколкото ми е известно, дори не си разговарял с нея, откакто пристигна преди два дни.

— Да — потвърди Адам. — Това е превъзходно обобщение на ситуацията.

— Тогава ми разкажи.

Синът се взира в здрача няколко минути, мъчейки се да формулира отговора:

— Нека първо те попитам нещо. Какво работи Морган според теб?

Джонатан отвърна, без да трепне:

— Винаги съм подозирал, че работи в разузнаването. Като събере човек две и две: месеци наред е на загадъчни мисии на Балканите; после на бюро във Вашингтон, но никога не обяснява с какво се занимава, а сега е на някаква мисия като наблюдател, свързана с човешките права в Близкия изток…

Адам не го опроверга. Нямаше смисъл, а дори да го бе направил, баща му нямаше да повярва.

— Сигурно не ти е лесно да пазиш тайните й — отбеляза Джонатан. — Откога знаеш?

— От Доста време. От Харвард.

Баща му подсвирна през зъби.

— Значи не ти просветва сега. Но пък, боже, ти имаш толкова леви убеждения. Как се справяш? Нямаш ли чувството, че спиш с врага? И като стана дума, нямаш ли чувството, че го правиш и сега, когато си ангажиран с делата, свързани с войната срещу тероризма?

Адам безпомощно сви рамене.

— Бях влюбен в нея. Някои неща помежду ни може и да са се променили, но въпреки всекидневните проблеми, които трябва да преодоляват работещите родители с деца, аз още я обичам.

— Не се и съмнявам. Но все пак как се справяш с политическата страна?

— Никога няма да забравя деня, в който тя ми се разкри. Лежахме в леглото късно сутринта един уикенд в началото на пролетта. Заговорих, че трябва да си направим лятно пътуване в Азия, и тя ми отговори, че не може, защото се е записала на стаж в ЦРУ. И че ако той минел добре, искала да започне постоянна работа там.

— Ти как реагира?

— Честно казано, немного добре. Отначало не й повярвах. Всъщност си помислих, че се шегува. Когато осъзнах, че не е така, се разкрещях, че ЦРУ спонсорира отряди на смъртта в Централна Америка, после затръшнах вратата на апартамента и излязох да се поразходя. Не очаквах тя да е там, когато се върна, но тя все още беше в леглото, облечена с моя фланелка. Личеше, че е плакала, но заговори спокойно и категорично. Тогава не се разделихме, защото тя ми обеща нещо.

— Какво?

— Отначало дръпна кратка реч, че всъщност помежду ни има повече общо, отколкото изглежда на пръв поглед. Според нея проблемът ми е, че не проумявам как е възможно тя да бъде едновременно патриот и либерал и че в основата на пътя и на двама ни са залегнали ценностите от Конституцията на САЩ. Единствената разлика била, че аз се опитвам да ги браня в съда, а тя — като работи в Управлението. Мога да цитирам почти дословно следващите й думи: „Знам, че не мога да съм сигурна дали ЦРУ е добра сила. Но ти обещавам едно: ако открия, че греша, не само ще напусна, но и ще разглася публично всичко. Ще ти дам материал за най-голямото проклето дело в кариерата ти.“

— И направи ли го? — Джонатан се усмихна: вече знаеше отговора. — Но това е било тогава, през деветдесетте. Тогава й е било лесно да направи подобно твърдение — кой би оспорил американската външна политика, след като тя се опитва да възпре военните престъпления на Балканите? А сега? Как двамата се справяте с факта, че докато ти представляваш жертвите на давене и на специална екстрадиция, тя работи за организацията, обвинена в прилагането на тези мерки?

— Честно казано, не сме обсъждали работата си. Тези теми са своеобразно табу. Но в момента това няма значение. Политическите ни различия не са същината на проблема.

— Извини ме, държах се безчувствено. Е, кажи ми, коя е същината на проблема. Осветли ме.

Вече беше тъмно, когато Адам му разказа всичко, което знае. Гуен излезе при тях с поднос с билков чай. Седна и рече:

— Готово, скъпи мои, децата си легнаха. Чарли си получи приказката, а Ейми казва, че още е изморена от полета. Утре мислим да отидем до Уодсдън Манър — ще пуснем Чарли на игралната площадка там. А вие двамата за какво си говорите?

Джонатан положи длан върху ръцете й.

— Сигурен съм, че в Уодсдън ще е прекрасно. А междувременно стана ясно, че както ти подозираш открай време, снаха ни е шпионка, но за жалост е била отвлечена от ислямски екстремисти. Не бива да го обсъждаме, защото от ЦРУ са ужасени какво може да й се случи при евентуална публичност. Адам е довел децата тук, понеже не можел да крие истината от тях, а сега, след като вече знаят, надали ще могат да крият от съучениците си.

— Не, разбира се — съгласи се Гуен. — Надали биха крили.

— Какво искаш да кажеш? — попита Джонатан.

— Скъпи, те са тук вече два дни. Наистина ли мислеше, че няма да ми кажат? Ако ЦРУ се притеснява, че те може да се издадат пред приятелите си в училище, повярвай ми, няма голям шанс децата да скрият от баба си.

— Да, надали биха го сторили — съгласи се Джонатан.

— Е, кой знае, може пък да успеем да ти помогнем, Адам. Преподавала съм на много интересни хора през годините и обичам да поддържам връзка с тях. Поне мога да опитам.

* * *

Морган губеше представа за времето. Сал, както наричаше анонимния салафит, с когото се беше срещнала вечерта, когато я преместиха в провинцията, спази обещанието си и й позволи да се изкъпе през онази първа нощ. Обаче оттогава я държаха в пълен мрак. Някой — сигурно Зейнаб — все още я водеше до тоалетната през различни интервали от време. Обаче когато ходеше, й завързваха очите и й слагаха качулка, преди да я изведат от килията. Понякога проникваше мъничко светлина, когато някой отвореше вратата, за да й остави вода и поднос с храна. Но веднага след като оставеха храната, отново наставаше пълен мрак и тя се оказваше принудена да се храни опипом, доколкото може. Самата килия беше по-голяма. Обаче никой не разговаряше с нея. Морган знаеше, че са минали няколко дни. Почти нямаше представа колко точно. А що се отнася до местоположението й, можеше само да се чуди дали не я държат в същото място, където Абдел Насър й беше обещал да я заведе на тайна среща в деня на похищението над тях. Уверяваше я, че никой не подозира, че той го притежава. Явно похитителите знаеха, нали го бяха наблюдавали. Ако Морган беше права, имаше нищожна вероятност някой да обезпокои похитителите.

Напипа питката и бутилката с вода и се замисли над хода на събитията, довели я тук. След лятото на 2003 година отново работеше с Гари Търмънд. Много дълго това не беше мечтаната от нея полева работа. Обаче беше истински рай в сравнение с мрачния период след 11 септември, когато коридорите на Лангли сякаш бяха залети от прилив на чиста патриотична ярост, усещане за мисия и колективна цел, по-велики от всичко, което бяха преживявали от десетилетия насам — поне тя долавяше разлика. Съзнанието й се върна към онзи петък през юни 2003 година, към едно от вечерните събирания в Централата, когато с колегите пийваха бира и си разказваха истории. Не беше виждала Гари от няколко години. Изглеждаше понатежал, но ведър, а тъмният му махагонов тен показваше, че той явно не прекарва много време в периметъра, ограничен от околовръстното шосе на Вашингтон.

— Здрасти, Морган, изглеждаш добре — поздрави я. — Как е любимата ми майка разузнавач? Чувам, че Ейми си има по-малко братче. Както и да е. Кариерата ти се развива забележително! Продължавай така и някой ден ще станеш началник на всички ни.

— Добре съм, благодаря. — Тя се помъчи да потисне лека въздишка. — Децата са страхотни. Знам, че много скоро ще станат напълно самостоятелни. Но колкото и важна да е работата ми в Управлението, не ми е достатъчно.

— Искаш ли пак да работиш за мен?

— Познаваш ме, Гари. Аз съм момичето, което марширува с АОК. Аз първа разкрих някои от мрежите на онези копелета. Виж, не мога да приема задача, която ще изисква с месеци да отсъствам от къщи, но дали няма нещо не толкова продължително?

Гари внимателно се взря в нея.

— Сериозно ли? — Махна с ръка към стаята. — Наистина ли си готова да се откажеш от всичко заради риска да те прострелят и да пипнеш диария?

Още докато говореше, Морган съзнаваше, че няма да осведоми Адам за този разговор.

— Да, Гари, така мисля.

— В момента няма нищо. Но ако се появи, ще те имам предвид. Както сама каза, нали ти си момичето, което марширува в редиците на АОК!

Няколко седмици по-късно Морган се оказа прехвърлена в анонимна офисна сграда в Тайсънс Корнър, Вирджиния. Все още работеше на бюро и пътуваше мъчително от Бетезда, но Гари й беше обещал при възможност да й намери подходяща полева задача. А междувременно в момента тя изпълняваше ключова логистична роля в няколко антитерористични операции, които бяха фронтовата линия на войната срещу тероризма. Част от тях включваха непознати термини като „подсилени техники за разпит“ и „специална екстрадиция“, които според нея бяха спорни от етична гледна точка. Тя си спомни отдавнашното си обещание към Адам: ако се натъкне на доказателства, че Управлението не спазва конституционните ценности, в името на чиято защита тя беше започнала работа тук, Морган щеше да разгласи случая и да му даде материал за най-голямото проклето дело в кариерата му. Обаче сега бяха във война, в разгара на война срещу безмилостен враг, затова не каза нито дума.

Работата й изискваше да знае някои подробности за служителите в отдела и за операциите по цял свят — информация, която можеше да нанесе огромни поражения, ако попадне не където трябва. Означаваше също, че Морган е донякъде запозната с неприятните техники, които в момента използваха похитителите й, за мъчение: не само тъмнината, а и оглушителния шум, изпълващ я часове наред всеки ден — един-единствен албум на рапъра Еминем, който й пускаха оглушително в килията. Докато предъвкваше хляба си, музиката отново се разнесе. Знаеше, че ще продължи с часове — един и същи запис, който ще се върти отново и отново до безконечност.

Безмилостен и неотвратим, той не й позволяваше да заспи. Само веднъж беше усещала времето да тече толкова бавно. Преди години, когато с Адам отидоха на ски в Колорадо, си счупи крака и трябваше да остане пет дни в болницата, докато се възстановява след операцията. Дните бяха неприятни: безкрайни часове неудобство, през които ту дремеше, ту гледаше скучните предавания по телевизията, по които се захласваше другата жена в стаята. Обаче нощите бяха безкрайни — няколко минути сън, прекъснати от дълги периоди, през които Морган се мъчеше да намери нова поза, която не натоварва толкова счупения крак. Поглеждаше часовника си, после се бореше с порива да го направи отново, докато накрая се предаваше и установяваше слисано, че са минали по-малко от двайсет минути. Разбира се, сега нямаше часовник и единственият начин да отмерва часовете беше да брои колко пъти „Еминем Шоу“ стигаше до края и започваше отначало.

Въпреки всичко се чувстваше признателна за две неща. Първото беше, че след преместването в новия затвор не беше получавала световъртеж. А второто се дължеше на осведомеността й за затвор на ЦРУ в Афганистан, където подлагаха затворниците на подобно звуково насилие в продължение на двайсет и четири часа за периоди до три месеца. Доколкото можеше да прецени, на нея не й се бе налагало да изтърпява изтезанието за повече от петнайсет часа, след което Сал и приятелчетата му изключваха музиката за няколко часа. Може би не разполагаха с достатъчно хора. Така или иначе, този режим й осигуряваше безценен отдих.

* * *

Току-що бяха изключили музиката — най-сетне възможност да си отпочине. Обаче пред вратата си долови разговор между няколко човека. Явно ставаше дума за нея, защото различи думите амрики, „човешки права“ и името си. Палестинците често вмъкваха английски фрази в разговори, които водеха предимно на арабски, но после дочу нещо, което смрази кръвта й: „агент на ЦРУ“. Бяха ли разбили прикритието й? Бяха ли намерили джипиеса в чантата й? Но дори това не доказваше нищо: служител на Държавния департамент можеше да носи същото устройство. Дали Абдел Насър се бе пречупил по време на разпитите? Можеше само да чака.

Няколко минути по-късно на мястото на мрака лумна мощна светлина и вратата на килията рязко се отвори. Обаче сиянието продължи съвсем кратко, защото двамата мъже, които влязоха, надянаха на главата на Морган плътна качулка и после я издърпаха навън и я замъкнаха по някакъв коридор до оскъдно мебелираната стая, където се беше срещнала със Сал при пристигането си. Там й свалиха качулката и пред непривикналите й очи стените и подът сякаш засияха с вътрешно сияние. Тя примигна като новородено котенце и присви очи. Морган седна срещу Сал с оковани ръце и крака, съзнавайки мъчително, че дни наред не се е къпала и не е мила косата си. До него имаше камера на статив.

— При последната ни среща ти казах, че ще направим видеозапис — заяви той. — Приготвили сме ти сценарий. Моля те, прочети го предварително.

Текстът беше с големина четиринайсет пункта и двойна разредка — в известен смисъл лесен за четене. Обаче да го изговориш пред камера и после да го излъчат по цял свят? След като прочете първото изречение, Морган осъзна, че никога не би могла да го стори. Текстът гласеше: „Аз съм Морган Купър и съм агент на ЦРУ.“ Направеше ли това признание, щеше да застраши живота на всеки служител и на всеки агент, с когото бе работила. Лошите трябваше само да разберат кои са били сътрудниците й. А ако бяха умни, това минимално признание щеше да е само началото. По-добре да не си представя начините, по които щяха да се опитат да изтръгнат от нея какво знае за методите на Управлението и за операциите.

Каза си, че някак трябва да изиграе възмущението на истински невинен човек. Отговорът й към Сал беше презрителен:

— Би трябвало да знаете, че това е напълно неприемливо. Няма да призная, че съм нещо, което не съм — нито на четири очи, нито публично. Прекрасно знаете, че съм дипломат. Работя за Отдела за демокрация, човешки права и правото на труд и се опитвам да помогна и да закрилям палестинците. Работата ми не е шпионаж, а защита на свободата и на човешките права.

— Разбира се, имате прикритие. Но изобщо не мисля, че този сценарий не е верен — отговори Сал. — Това не е… как го казвате… цялата истина и нищо друго освен истината. Но е някакво начало, върху което ще надграждаме.

— Нищо подобно няма да направим. И преди да започнете да ме заплашвате, нека ви предупредя. Газа не е Афганистан. Това място не е под ваш контрол. Разчуе ли се за отвличането ми, всяка ваша съперничеща групировка ще се опита да ме намери. А надали ще ви се иска да сте тук, когато успеят.

Сал даде знак на един от пазачите. Превръзката за очи и качулката бяха поставени отново и тя беше отведена обратно в килията си. Може би така й се струваше, но Еминем звучеше като че ли още по-силно.

8.

Понеделник, 16 април и вторник, 17 април 2007 година

Затишие от Еминем: време да подреди мислите си. В продължение на дни и седмици Морган се опитваше да не мисли за Абдел Насър, защото тогава съзнанието й отново се изпълваше със страховитите движещи се картини от залавянето им. Сега обаче, преди разпита тя се застави да поразмишлява какво е най-вероятно да му се е случило. Дали са лекували раните му, или вече са го убили? Може би, потръпна тя, за него ще е много по-лесно, ако го бяха убили. Не знаеше защо, но по някаква причина имаше усещането, че е среднощ. Явно част от биологичния й часовник се беше запазила и Морган се почувства замаяна и дезориентирана, сякаш отново щеше да получи световъртеж. Огледа стаята за късче светлина, с чиято помощ би могла да се ориентира и така да овладее зашеметяването. Еминем беше звучал много по-дълго от обикновено — беше преброила деветнайсет повторения на албума, насилие над сетивата, което й беше трудно да понесе.

Отново се откъсваше от действителността, халюцинираше. Съвършен пролетен ден в Мериленд. Всички бяха отишли до Грейт Фолс заедно с Рони Васерман и нейните деца, а след като се разходиха покрай пълноводната Потомак, си устроиха пищен обяд под дървета с млади зелени листа. Усещаше уханието на дивите цветя и примижа срещу слънцето, защото си беше забравила тъмните очила. Рони, гъвкава и енергична с розовите си шорти, маратонки и оскъдно потниче, ръководеше една игра на фризби. На децата им беше много приятно, крещяха и припкаха, а Морган се радваше най-вече на факта, че Чарли съумява да хвърля и улавя фризбито по-точно от останалите. Не й харесваха обаче погледите, които Рони хвърляше на съпруга й, но пък съвсем рядко разговаряше със самата нея. Може и да беше вдовица, обаче поведението й беше безочливо. След това щеше да дразни Адам: „Сериозно ти казвам, тази жена си пада по теб!“ Обаче коя беше тя да се оплаква след случилото се с Абдел Насър? Рязко се върна обратно в мрака и усети ледена тръпка. В очите й бликнаха сълзи: „Съжалявам, мили мои. Много съжалявам. За всичко.“

Музиката внезапно спря и вратата се отвори със замах. Отново й сложиха качулката, после я поведоха по някакъв коридор към стаята за разпит, както мислено я наричаше Морган. Натиснаха я да седне на един стол и тя отново се озова с лице срещу Сал и оковани зад гърба ръце. От белезниците й до пода се проточваше верига, а краката й си останаха оковани. Не й бяха давали храна и вода след последната им среща, а устата и гърлото й бяха толкова пресъхнали, че почти не можеше да говори. С напредването на сезона в Газа ставаше все по-горещо. В стаята беше задушно и Морган усети как по тила и под мишниците й избива пот. Започваше да вони. Както обикновено от двете страни на Сал стояха пазачи.

— Ще получиш вода, когато проговориш — каза той. — Такива са новите правила. Затова ми кажи — кога започна работа в ЦРУ?

— Вече ви казах, че не съм агент на ЦРУ — прошепна Морган. — Аз съм дипломат.

— Лъжеш. Нещо повече, аз знам, че лъжеш. И скоро ще го докажа. Но ще започнем с по-лесни въпроси. Къде си учила?

— Завърших бакалавърска степен в Тексаския университет. После учих в Института за управление „Кенеди“ в Харвард. Специализирах в областта на човешките права.

— И какво направи, след като завърши? Какво прави една „западна жена“ със степен по държавно управление?

— Заминах за едно място, където нарушаваха правата на мюсюлманите. В бивша Югославия. И опитах да предприема нещо по въпроса.

— Много добре, госпожо Купър. И къде живееше в Югославия?

— Живях в Сараево в един апартамент заедно с приятели и колеги, които вършеха същото като мен. Опитвахме се да насочим вниманието на света към случващото се и може би успяхме, защото, както знаете, в крайна сметка моето правителство прекрати убийствата.

— Заслужи си малко вода — заяви Сал. Той каза нещо на арабски и един от пазачите се надвеси над Морган с препълнена чаша с вода, от която тя жадно пи. — Ако напредваме така, при следващата ни среща ръцете ти ще бъдат вързани отпред, а не на гърба, и тогава ще пиеш по-лесно. А сега ми кажи с кого работеше в Сараево. Амнести Интернешънъл? Хюман Райтс Уоч?

— Не, както и сега, работех за Държавния департамент.

— И къде действахте? Само в Сараево или в целия регион?

— Както ви казах, седалището ми беше в Сараево, но се стараехме да събираме данни от Балканите. Документирахме клането в Сребреница например и касапницата в Горазде.

— Някъде другаде, госпожо Купър? В Косово например?

Какво знаеше Сал? Гърлото на Морган беше като напуканото дъно на водохранилище въпреки безценните няколко глътки, които й позволиха. Главата й започваше да бучи от обезводняването, водеше битка с продължаващото вече седмици лишаване от сън. Обаче трябваше да мисли. Ако кажеше нещо за работата си в Косово, само щеше да се уличи. Откъде обаче би могъл Сал да знае, че е прекарала известно време в АОК? Дори Адам не знаеше, това беше една от най-секретните операции в кариерата й. Мислите й отново се насочиха към фермата и към обучението за поведение по време на разпит. „Никога не казвай нищо, чиято неистинност може лесно да бъде доказана — учеше я Бъд. — Много по-лесно е да скриеш част от истината, отколкото да обясняваш една откровена лъжа.“

— Да, ходих и в Косово — отговори Морган. — Сърбите тъкмо бяха започнали да създават сериозни трудности там и ние искахме да проверим какво се случва.

— Нима? Не ти ли се струва странно една жена, която седмици наред пътува тайно с АОК, изложена на постоянна опасност от предателство или нападение, да се появи години по-късно в друга гореща точка на планетата?

Морган рязко пое въздух.

— Работя за Отдела по човешките права. В горещите точки винаги има нарушения на човешките права. В Париж няма много работа за мен.

— Не са много хората, които знаят историята за храбрия ти поход с косоварските партизани, нали? — попита Сал. — Чудя се дали информацията още е класифицирана като специална програма със специален достъп в централата на ЦРУ? Отдел за човешките права. Много ми харесва. В Харвард надали са те обучавали за това. Съмнявам се, че ви обучават на уменията, нужни да се внедрявате сред бойците, нали?

— Не разбирам какво искате да кажете — отговори Морган. — Да, прекарах известно време с АОК, но само за да документирам сръбските зверства.

— Отново лъжеш — тихо отбеляза Сал. — Не си прекарала почти никакво време в Косово. Била си на поход навътре в Черна гора по тайни пътища през горите, водена от хора, които са ти имали доверие. Така или иначе, искам да се срещнеш с един човек. — Сал направи още един жест, отвори се някаква врата и в стаята влезе мъж, облечен с военни панталони в цвят каки, черно поло и лъснати ботуши. — Познаваш ли този човек?

Морган не реагира. Отначало не можа да го познае, но когато се взря в очите му, спомените нахлуха. Сигурна беше, че не го е виждала повече от десет години.

— Забрави ли ме? — попита мъжът. — Не помниш ли как се казвам?

— Да, познавам те. Никога не забравям лица. Ти се Мухамад. Мухамад Захар ал Фалестини. Ти и приятелят ти, също палестинец, бяхте водачи, докато вървяхме през горите.

— Добре, много добре. Мухамад Захар беше военното ми име. Истинското ми име е Карим. Тогава имах дълга брада. Беше студено и носех същото яке, както докато се сражавах с руските неверници в Чечения и Афганистан. Тогава знаех, че си от ЦРУ. Всички знаехме. Виждали сме борци за човешки права, изобщо не са като теб. Обаче ти позволихме да дойдеш с нас, защото мислехме, че ще ни помогнеш. Надявахме се Америка да спре етническото прочистване на Косово. И ето те сега тук, все още шпионка на ЦРУ. Видях снимката ти и те познах. — Той плю на пода. — Тук, в Палестина, никой не смята, че ни помагаш. Помагаш само на враговете ни. На ционистите. Кажи истината и тогава може би — може би — ще те оставим жива.

Сал беше по-образован, но очевидно отстъпваше пред Карим.

— Вижте, каквото и да сте смятали, грешите. Открай време работя в защита на човешките права, а на Балканите едва не изгубих живота си — каза Морган. — Най-добрата ми приятелка беше простреляна там и повече никога няма да проходи. Сигурно сте чували за съпруга ми. Той се бори за същото. Казва се Адам Купър и през последните години безстрашно защитава мюсюлмани в Гуантанамо.

— Знаем кой е съпругът ти — увери я Сал.

— Точно ти ли ще говориш за съпруга си, уличницата, която спи с Абдел Насър — сряза я Карим. — Блудница!

— Нищо подобно — извиси дрезгаво глас Морган. — Оскърбявайте ме колкото искате, но няма да ме убедите да се инкриминирам с лъжи.

— Но прави секс с Абдел Насър, нали? — попита Карим с изцъклени очи, а похотливостта му я отвращаваше. — Той те чукаше в апартамента си, където си мислехте, че е безопасно. А после ти искаше да го чукаш тук, в къщата му. Знаеше ли това? Сега къщата е наша. Тайната му къща в Газа. Мисля, че искаше да те доведе и да спи с теб. Различно ли е да се чукаш с арабин? Само че неговата кожа е светла. Може пък да е същото като със съпруга ти. Защо го правиш? Харесва ли ти да правиш секс с него, или е само работа?

Карим ядно изплю думите в лицето й, после застана зад стола й. Пресегна се и обхвана с ръце двете й гърди, после плъзна ръка от вътрешната страна на бедрото й и потърка слабините й.

— Искаш ли да се чукаш с мен, Морган Купър? Харесва ли ти?

Пулсът й се ускори, тя изпадна в ярост, оттласна се със стъпалата си от пода и блъсна стола си назад в тялото на мъжа.

— Как смееш! Мръсно копеле, заври си в задника расистките си клишета за западните жени и порно фантазиите от интернет!

Карим се изправи, леко задъхан, погледна към един от пазачите и му каза нещо на арабски. Той му подаде чаша и кана с вода.

— Май си жадна. Пийни. Успокой се. Ще ти се отрази добре. — Докато говореше, напълни чашата и я изля върху главата на Морган.

Стъписана от водата, тя усети как в очите й бликват сълзи, как парят в ъгълчетата на очите й. Обаче се овладя.

— От мен ще чуете само истината — вярна съм на съпруга си и съм тук, за да наблюдавам дали се спазват човешките права.

— Сега се махай — каза Карим. — Обаче скоро пак ще дойдеш.

* * *

Останала отново сама с Еминем, Морган размишлява над видовете страх. Най-напред изпитва чисто физически ужас и въображението й подхранват нещата, които знае, че такива терористи причиняват на други затворници. Мисли за Даниъл Пърл, за отсечената му глава след трагичното последно видеопослание и за многобройните пленници, убити в Ирак. Ако се случи и с нея, дали ще посрещне края си с достойнство? Или личността й ще започне да се разпада още приживе, докато телесните й течности се разтичат по пода, докато тя напразно се моли за живота си, завързана и пристегната? Бъд наричаше воденото от него обучение „ваксина срещу стрес“, обаче програмата му беше създадена при по-леките условия на Студената война. Тя не знае дали ваксината му е достатъчно силна, за да устои на такова изпитание. Сигурна е в едно: че следващия път, когато пазачите дойдат да я вземат, то ще е, за да й направят нещо много по-лошо от преживяното досега.

Колкото и неефективно да се окаже обучението й, тя все пак има подготовка да се справя със страха за самата себе си. Обаче замисли ли се за Чарли и Ейми, за съкрушителната загуба, която щяха да преживеят, ако и нейното тяло като това на много жертви в Ирак бъде намерено в някоя крайпътна канавка в Газа, тя изпитва черен и всеобхватен ужас, който я обгръща като плътна мантия и заглушава бумтящата музика. А после, докато се мъчи да се овладее, вижда Адам въпреки тъмнината. Стои пред нея, озарен от топлото слънце — не може да е видение, трябва да е реален. Носи костюм, с който го е виждала много пъти, с бяла риза и червената вратовръзка, която си слагаше, когато имаше вероятност да го дават по телевизията — някой му беше казал, че с тези цветове ще изглежда благонадежден.

— Адам! Какво търсиш на това ужасно място? — провиква се тя. — И теб ли заловиха? Чак от Америка ли те доведоха? За бога, махай се оттук, преди да е станало късно. Какво ще стане с децата, ако и двамата сме пленници?

Той не отговаря, само стои. Изглежда мил и малко разтревожен, но не е гневен. Сигурно й е простил. Мъчително е обаче, че не изразява чувствата си с думи, макар че подобно на много други съпруги Морган не за пръв път се сблъсква с такова поведение.

— Боже, Адам, просто говори с мен! Какво става? Нуждая се от помощ, но не разбирам какво правиш. Трябва ли да направя нещо? Имаш ли някакъв план как да ме измъкнеш?

Той продължава да мълчи, а после започва да избледнява. Пулсът й се ускорява и Морган отново си припомня на какво са я учили. И цялата се разтреперва. Току-що е получила истинска халюцинация, а не си бе дала сметка, докато траеше видението. Вдишва дълбоко и се опитва да се успокои. Мозъкът й бавно възстановява безпристрастното си състояние. Тя се наблюдава, документира собствените си емоции. Но същевременно отваря пролука за нова тревога — опасението, че ако тя умре или загине, Адам няма да се справи. Кой ще помни рождените дни на всичките им роднини? Нима би променил навиците си и би се научил да приготвя обяда на децата преди натоварения си работен ден или багажа им за ваканциите? Ще забелязва ли кои дрехи са им омалели и кои още могат да носят?

Поне са й дали малко храна и много вода: три еднолитрови бутилки вместо обичайната една и Морган ги изпива всичките. Дотолкова е обезводнена, че не изпитва нужда да уринира. Така или иначе, Зейнаб я няма, за да я заведе до тоалетната.

Мъжете отново идват да я изведат, след като албумът се е завъртял още четиринайсет пъти.

И тя отново се озовава в познатата стая, а пред нея са Сал и Карим. Този път, след като свалят качулката, те я карат да остане права. Между нея и тях има дървен плот, наклонен под ъгъл от двайсетина градуса. На неравномерно разстояние има найлонови ленти, а малко над долния край под прав ъгъл са заковани две летви, така че цялостното впечатление е за разпятие. Пулсът й се ускорява. Знае какво предстои.

— Това ти е познато. ЦРУ го използва, може би ти също — казва Сал. — Четох, че през Средновековието служителите на Инквизицията показвали инструментите за мъчение на жертвата, преди да започнат да я разпитват. Понякога човекът започвал да говори още щом ги зърне. Затова сега ти показвам това и те питам — ще си признаеш ли? Ще прочетеш ли изявлението, което ти показах по-рано, и ще признаеш ли, че си агент на ЦРУ? Предупреждавам те, това не е тренировка и нямаме лекар, който да каже кога да спрем. Ако нещо се обърка или ти се опиташ да издържиш, за да докажеш нещо, може да умреш.

Морган го поглежда в упор.

— Никога — отговаря, — никога. Нямам какво друго да кажа освен истината.

— Знаеш ли защо го правим? — пита Карим.

Тя се взира в него и потръпва. На лицето му е изписана омраза.

— Не само с цел признание. А и като наказание. Заради онова, което направи в Косово.

— Наказание ли? Не разбирам. В Косово се опитвах единствено да ви помогна.

Карим изсумтява подигравателно.

— Да ни помогнеш ли? Ти на това помощ ли му казваш? Ще ти разкажа историята си. Струва ми се, че я знаеш, но въпреки това ще ти я разкажа.

— Моля? Каква история?

— Сама го каза: в Косово бях с приятел, който беше палестинец. Чуй ме. Не ми беше просто приятел. Беше ми като брат. Всичко бих дал за него. Родени сме тук, в Газа, приятели сме от деца. Казваше се Халид. Помниш ли?

— Да, помня го — тихо отговаря тя.

— Ти идваш на похода с нас и после си тръгваш — обратно в Сараево, после в Америка. Обаче Карим, Халид и муджахидините косовари отиват в Черна гора. Вземаме още оръжие и се връщаме в гората. Студено е, но слънцето грее, небето е синьо. Красиво е и аз съм щастлив. Скоро ще се сражаваме със сърбите в Косово. А после, както вървим, поглеждам към дърветата и го чувам. Отначало си мисля, че е насекомо. Толкова е тихо. Но се чува все по-силно и по-силно и аз разпознавам звука. Чувал съм го и преди. Знаеш ли какво е?

Сериозността му е ужасяваща. Морган започва да се досеща какво ще последва, но се преструва, че не знае:

— Не, откъде да знам? Какво е?

— В Афганистан наричахме това нещо шейтан-арбат. Знаеш ли тази дума?

Сал се намесва:

— Означава „колесница на Сатаната“. Така пущунските муджахидини наричат бойния съветски хеликоптер МИ-24. Наистина е пъклено оръжие. В Афганистан твоите приятели от ЦРУ поне им дадоха ракетите „Стингър“, за да се отбраняват, обаче и сърбите имаха такива хеликоптери, а на Балканите вие не дадохте на муджахидините нищо. Когато хеликоптерът се появил над дърветата над Карим и Халид те не можели да направят нищичко.

— Съжалявам — казва Морган, — обаче какво общо има това с мен?

— Всичко — отговаря Карим. — Всичко. Ти идваш с нас, а после, след десетина дни ни намира шейтан арбат. Откъде са знаели къде сме? Ти си казала на сърбите — ти или ЦРУ. Преди да дойдеш, маршрутът ни беше тайна. А след това сърбите ни откриват, знаят къде сме. Познавам този арбат, чувам го и веднага заповядвам на муджахидините да се скрият. Само че няма къде. Хеликоптерът има ракети, двайсетмилиметрово оръдие. А ние имаме животни, коне — виждам как ги улучват. Нищо не остава. Превръщат се в червена пара. А после аз… как го казвате… заспивам.

Отново се намесва Сал:

— Блъснала го взривната вълна. Нещо тежко го ударило по главата и той изпаднал в безсъзнание.

— Когато се събуждам, е нощ. Има луна, но вали. Всички животни, всички муджахидини, всички… са мъртви. Намирам Халид. Главата и лицето му са цели, но тялото му… — Карим прави физиономия. — Пихтия. Тялото му е разкъсано. Гледам го и си спомням толкова много дни. Виждам очите му за последен път и си спомням детството ни, училището, времето на интифадата. Помня как водехме джихад в Афганистан, в Чечения, в Босна и в Косово. Помня сестра му Зейнаб. Ти я познаваш. Тя е тук. Да, сестрата на Халид сега се бори с нас. Но не плача за него. Загинал е като муджахидин. Отправям джаназа — молитва за мъртвите. Затварям очи и хуквам, защото знам, че скоро ще дойдат сърбите.

Морган знае, че не може да го убеди, че отмъщението, което търси, не е насочено в правилната посока, че предателството някъде по линията на снабдителите на АОК не е нейно. Но трябва да опита.

— Не съм го направила аз. — Не може да овладее треперенето на гласа си. — Не съм ви предала. Не сте заловили когото трябва. Аз работя за Държавния департамент. Както знаете, сферата ми на дейност са човешките права.

Карим се изправя, обикаля стаята, застава до уреда за изтезание и после, сякаш след дълги минути, разперва ръце и се засмива.

— Не съм го направила аз. Държавният департамент. — Гласът му се извисява пронизително: — Престани да лъжеш! — Поглежда Сал и казва няколко изречения на арабски.

Сал превежда сериозно, все едно е на делова среща:

— Каза, че се е засмял, защото ти продължаваш да твърдиш, че не си от ЦРУ, че не си виновна за смъртта на брат му Халид, а за тези лъжи ще бъдеш наказана още по-сурово. Иска да знаеш и още нещо. Най-трудното нещо за него е, че Халид всъщност не ти е вярвал. През последната нощ в укритието им в Сараево той се опитал да убеди Карим да не те взема с тях. Обаче Карим бил командирът, емирът, и не се съобразил с желанието му. През всичките тези години той обвинява за смъртта на Халид себе си и теб. — Сал вперва поглед в нея и добавя още по-настойчиво: — Позволи ми, моля те, да те посъветвам нещо — аз, не Карим. Започни да говориш истината. Това е единственият ти шанс да спасиш живота си.

Карим отново казва нещо на арабски и пазачите я стисват за ръцете и я принуждават да легне върху дъската. Усеща как лентите се пристягат през краката и гръдния й кош и как после изпъват ръцете й върху хоризонталните летви. Отново я завързват в китките и лактите. Карим нагласява последната лента на челото й. Морган не може да помръдне. Той навежда лицето си съвсем близо до нейното.

— Това е последният ти шанс, Морган Купър.

Тя не продумва.

Карим се надвесва над нея с кана. Водата е леденостудена и първата струя, която се излива върху бузите й, е почти освежителна. Но после струята се блъска в устата и носа й и тя усеща как водата започва да прониква в тялото й — опитва се да пие, защото каната не изглежда много голяма и макар че коремът й вече е пълен с водата, която са оставили в килията, пиенето ще й даде възможност да диша. А и със сигурност ще има прекъсване, за да напълнят съда отново с течност. Затова тя пие на големи глътки и преглъща, обаче струята не секва и накрая Морган просто не може повече и водата прониква в дробовете й. Усеща как започва да се дави и изпитва желание да повърне. В очите й бликват горещи сълзи и се стичат от двете страни към пода.

Пауза. Дишането й е хрипливо и болезнено и тя си спомня как веднъж, на едно младежко парти, по погрешка отпи голяма глътка „Кахлуа“ и после няколко минути се мъчеше да си поеме въздух, ужасена, че ще се удави в алкохола с вкус на кафе. Този път обаче не разполага с минути, за да се съвземе. След по-малко от трийсет секунди Сал подава втора кана на Карим и той отново започва да излива водата. Коремът й вече е пълен и тя пие много по-малко. Затова давенето продължава повече и е по-силно, и за пръв път Морган се уверява, че Сал не й отправя празни предупреждения — че тя може наистина да умре. Някои от мъжете в подготвителния курс бяха подлагани на това мъчение като част от подготовката им. Неколцина вече го бяха преживявали като военни, преди да се присъединят към Управлението. Но жените винаги правеха изключение. Сега си казва, че щеше да й бъде от огромна полза, ако имаше някакъв опит.

Карим отново се надвесва над нея.

— Стига ли ти толкова? Ще говориш ли?

Морган пак не казва нищо.

— Това беше само за загряване — казва Сал. — Сега ще видиш какво означава да влезеш в подводница. Все още имаш шанс. Възползвай се от него, моля те.

Тя не отговаря и не помръдва. Подводницата. Така наричаха това мъчение в Аржентина по време на хунтата. И Инквизицията го използвала. Морган е проучвала досиетата на случаи, по които навремето е работила в централата на Управлението, и знае какво предстои. По време на обучението й ЦРУ използва метода, на който е подложена сега — изливането на вода от кана. Обаче според техниката, одобрена през 2002 година за разпити на заподозрени като членове на „Ал-Кайда“, върху лицето на затворника се поставя дебел плат, за да се образува задушливо мокро одеяло, така че той да не може да диша дори в промеждутъците между изливанията.

Тя знае, че смелостта й ще остане невъзпята. Гари, Адам, родителите й, децата — те никога няма да видят или да узнаят за решението й да умре, но да не издаде тайните си. Обаче след като е чула разказа на Карим и е усетила отблизо първичната му нужда от отмъщение, Морган е сигурна, че каквото и да каже или да направи, ще я убият. Единствената загадка остава кога точно.

Следва нова мъчителна пауза. Обаче докато Карим покрива лицето й с дебелото парче плат, Сал вече не я пита отново дали иска да признае. Този път започват да изливат съвсем лекичко и макар платът да подгизва, отначало Морган успява да раздвижи езика си и да образува въздушен мехур, от който вдишва плитко и по мъничко. После обаче започват да изливат безмилостно. Тя напразно се мъчи да поема въздух — платът е залепнал за кожата й като противно земноводно, като злобна и слузеста жаба, запушила дихателните й отвори. Гравитацията й е враг, защото благодарение на наклонената под двайсет градуса дъска задушливата течност не капе на пода, а неумолимо се стича към телесните й отвори. Вода има в синусите й, в ноздрите й, в устата й, дълбоко в гърлото й, долу в хранопровода, в трахеята, в гърдите и в дробовете й. Виси с главата надолу насред водопад, а после я хвърлят в подмолите на черното езеро под водопада. Изгубва контрол над тялото си и топла урина потича назад, смесва се с водата по безмилостния склон, образува локвичка на кръста й, после продължава да се стича чак до косата й. Незначителен остатък от вътрешния глас й подсказва, че краят е близо, тя усеща как пълзи навътре, как неволни спазми разтърсват ръцете, краката и торса й.

Тя не чува и не вижда, но мъчителите й свалят маската и престават да изливат вода. Дъската е върху опорна точка и те я натисват до изправено положение, а после разтриват корема й, докато Морган се закашля и постепенно идва в съзнание. Обаче облекчението трае само броени минути. Едва усетила, че е още жива, те отново я накланят назад и Карим я пита дали иска да повторят всичко отново.

— Майната ти — отговаря Морган.

* * *

Представа няма откъде намира сили, смътно съзнава дори защо го прави. Повтарят процедурата още два, три, четири пъти. Тя всеки път губи съзнание и всеки път се свестява смаяна, че животът й продължава. В зловещата и псевдонаучна литература за давенето е чела, че макар в повечето случаи, за да прекратят изтезанието, жертвите казват каквото и да е, вярно или невярно, все пак има малцина, които избират да умрат, а не да сътрудничат. Веднъж стигнали до ръба, те явно предпочитат пълната забрава пред това да продължат да страдат. Всеки път, когато Сал и Карим изправят Морган във вертикално положение, волята й укрепва. След като се е давила толкова пъти, започва да й се струва невъзможно наистина да се удави.

Отново си представя Ейми и Чарли. Наблюдава ги мислено. Животът й с тях, техният живот още от раждането, миговете, когато те започнаха да пълзят, проходиха и изрекоха първото си изречение, всичко минава пред очите й. Дали заради тях не трябва вече да спре, да капитулира? Представя си мъката им, когато разберат, че трябва да се простят с нея, скръбта, която ще изпитват през следващите години, като зрели хора. Усеща и собствената си дълбока загуба поради факта, че никога няма да узнае как ще се развие техният живот. Но въпреки това е сигурна, че каквото и да направи, положението няма да се промени. Единственото важно нещо е, че Карим ще е отмъстил за Халид. По-добре да загине почтено и да запази тайните си.

Изтезават я за последен път. А след това Карим нарежда на охраната да я развържат. Цялата е мокра и вони. Трепери неконтролируемо, но й позволяват да седне на един стол и за пръв път я развързват.

— Искам да се срещнеш с един човек — казва Сал. — Няма да ти е за пръв път, познаваш го. Твоя приятел и агент Абдел Насър.

Очите на Морган издават ужаса й, когато го довлачват вътре. Поне изглежда, че са превързали раните на коленете му, защото Морган не усеща вонята на гангрена. Очевидно е обаче, че са изтезавали и него. Лицето му е насинено. Изглежда замаян и отначало не я познава. Морган не успява да сподави плача си.

— Явно не те е грижа дали самата ти ще оживееш — отново заговаря Сал. — Трябва обаче да си отговориш на въпроса дали би проявила същата глупост, когато става дума за живота на приятеля ти.

Влиза друг пазач, който носи голям извит нож, ятаган, подобен на оръжията, с които извършват публичните екзекуции в Саудитска Арабия. Подава го на Карим и той го претегля на ръка преценяващо.

— Хубав е — казва, — много е остър.

Взема голяма метална кофа от ъгъла на стаята и Морган разбира, че там той ще събере кръвта на Абдел Насър, след като плъзне острието по шията му за заколение халал. Ще го заколят като овен или козел. Очите на Карим горят. Изглежда, екзекуцията на Абдел Насър ще му достави удоволствие.

На Морган й е безразлично дали самата тя ще се спаси, но някъде дълбоко в себе си усеща инстинктивна биологична нужда — трябва да спаси него. Не може просто да стои и да гледа как обезглавяват друго човешко същество, което и да е то, най-малко пък точно този човек. Не може безмълвно да го гледа облян и давещ се в собствената му топла кръв. Ако успее да запази един човешки живот, може би надеждата ще остане жива. Замаяният й унес след изтезанията секва, Морган се опомня и се връща в настоящето готова за действие. Гласът й изпълва стаята властно и авторитетно:

— Престанете! Ще го пощадите ли, ако призная?

Сал поглежда Карим, който кимва.

— Ще прочетеш ли текста пред камерата? — пита Сал.

Тя свежда поглед към мокрите си крака.

— Да, ще го прочета — отговаря.

Сал изважда камерата, поставя я върху триножника и я насочва към Морган. Карим внезапно започва да снове необуздано из стаята, ухилен до уши.

— Един дубъл! Един дубъл — бръщолеви. — Казваш го както трябва, иначе ще го убия!

Морган взема от него напечатания текст, поглежда към обектива и започва да чете, като се старае да звучи възможно най-бездушно:

— Казвам се Морган Купър и съм агент на ЦРУ. Дойдох в Палестина, за да измамя палестинския народ. Мисията ми е да разбия палестинската съпротива и да окажа подкрепа на кръстоносците и на евреите. — Тя потръпва — силно и неволно. Знае, че това ще се види на видеозаписа. — Ще бъда освободена едва след като правителството на Съединените щати освободи всички мюсюлмански бойци от залива Гуантанамо, Баграм и другите зловещи места под контрола на моя работодател, ЦРУ. Призовавам президента да направи така, че някой ден отново да видя децата си.

9.

Петък, 20 април

Както обикновено Адам провери електронната си поща рано. Имаше съобщение от Гари от предната вечер. Беше пристигнало в имейла му в два и половина през нощта британско време и тонът му беше безцеремонен: „Адам, трябва да говорим. Звънни ми на мобилния след пет сутринта, източно време. Ще съм станал.“

Адам имаше да свърши някои неща, преди да му се обади. След като разбра, че за връщането им в Америка не може да става и дума, майка му беше успяла да уреди да приемат Чарли и Ейми в местното основно училище, в което Адам беше учил някога — „Фил и Джим“, както го наричаха обикновено, а в действителност „Сейнт Филип и Сейнт Джеймс“. Бяха започнали в началото на седмицата. Както винаги паралелките бяха запълнени, обаче главната преподавателка по английски, жена с превъзходното име Кели Брейн, беше член на читателската група на Гуен и беше използвала връзките си, за да запишат децата. Адам възнамеряваше да замине за Близкия изток, след като ги настани. Колкото и заповедни имейли да му изпратеше Гари, все още нямаше почти никакви признаци, че провежданото от Управлението издирване на жена му става по-ефективно.

Той знаеше, че ще му е трудно да остави Чарли и Ейми, особено ако, както се надяваше, ще пътува до Газа сам. Как щеше да оправдае отсъствието си и факта, че най-вероятно ще се изложи на опасност? Преди две вечери Ейми му помогна да вземе решение, когато приседна на леглото й.

— Тате? Скоро ли ще заминеш да потърсиш мама в Израел?

— Да. Така поне смятам. — Тогава тя сякаш прочете мислите му: въпросът сериозно го измъчваше.

— Помниш ли онази жена, с която се срещнахме в Александрия? Ти каза, че тя има приятели, които ще ти помогнат. Трябва да ги накараш да ти помогнат, тате. Мама е сама. Тя има нужда от теб.

Вече се очертаваше нов семеен режим. Всяка сутрин Адам събуждаше децата, приготвяше закуска и опаковаше обяда им, после в хубавото пролетно време поемаха заедно по богатите викториански улици на Северен Оксфорд към училището. След това Адам понякога се отбиваше в местната спортна зала, но нямаше много за вършене, преди децата да се приберат. Затова дълго размишляваше. След три седмици и половина без жена си Адам беше схванал нещо съществено: че каквито и проблеми да имаха, тя ужасно много му липсваше.

Отчасти нуждата му беше чисто физическа. Може и да не беше откликнал на авансите на Рони, но те го възбуждаха и заспеше ли, нерядко се събуждаше от силно еротични сънища. А след тях нахлуваше тревогата. Не беше само страх, че може никога да не си я върне. Той не беше сигурен какви ще бъдат отношенията им, ако успееше да си я върне.

Скандалите, разстроили живота им през последните месеци, бяха почти еднакви. Обикновено започваха, когато Адам изразяваше опасенията си относно Газа, и двамата повишаваха тон, щом той изтъкнеше, че не разполагат с достатъчно благонадеждна детегледачка, за да може той да си върши работата и в отсъствието на Морган. Нейният отговор в основни линии винаги беше един и същ: уверенията му през годините, че иска да подкрепя кариерата й, били лъжа; той винаги поставял себе си и собствените си нужди на първо място, затова сега, независимо дали му харесвало, бил негов ред.

Адам знаеше, че тя има основание. Преди да се премести в „Спинкс Макартър“, когато му се налагаше да отсъства седмици наред, за да изрови нови доказателства, които да използва при обжалването на някоя смъртна присъда, той бе приемал за даденост, че Морган ще се справи сама: в крайна сметка тя работеше на бюро и на редовно работно време. В самото начало, когато тя забременя, Адам предложи да поеме грижата за бебето, а тя да продължи да работи на терен. Обаче и двамата знаеха, че предложението му не е сериозно. През всичките тези години Морган се бе чувствала възпрепятствана и едва напоследък започваше да реализира възможностите си. Той, от друга страна, се справяше изключително добре като pro bono защитник на човешките права във водеща адвокатска кантора във Вашингтон и това всъщност беше неговата сбъдната мечта.

Обаче напрежението помежду им не беше следствие единствено от обичайните договорки за устройване на деловия живот и на бита, характерни за всяко семейство с двама работещи родители. Както се беше досетил баща му по време на разговора им в градината, в основата на всичко стоеше друг, по-мащабен проблем, който нито един от двамата не се чувстваше способен да обсъжда: убеждението на Адам, че ако Морган е вярна на принципите си, никога не би започнала работа в ЦРУ и със сигурност би трябвало да напусне сега. След пролетта на 2004 година, когато в публичното пространство започнаха да изтичат подробности за тъмната страна на терористичните нападения, капка по капка отрова, у Адам се оформи подозрението, че съпругата му може да е играла ключова роля за подкрепата на операции, които са едновременно незаконни и неописуеми. Тя никога не говореше откровено за работата си и това можеше да се очаква. Обаче категоричният й отказ да обсъжда с него която и да било страна на дейността си и да му даде дори смътна представа за характера на настоящата си мисия, го накара да се страхува от най-лошото. Вече й нямаше доверие, че ще постъпи правилно. Ако му беше изневерила с друг мъж, сигурно щеше да го заболи повече, но щеше да го преодолее по-лесно. Обаче ако страховете му се окажеха основателни и тя наистина беше изменила на ценностите, които той смяташе, че винаги са споделяли, Адам смяташе, че бракът им ще бъде обречен.

Най-неприятната им кавга се състоя на масата в кухнята три вечери преди заминаването й. След обичайното покачване на напрежението Морган заяви, че е изморена и иска да се наспи. Обаче Адам продължи настъпателно, настоя да довършат започнатото, защото няма да намери спокойствие, преди да се изяснят.

Тя изгуби търпение:

— Не мислиш ли, че и бездруго се чувствам достатъчно зле, загдето оставям теб и децата? — попита тя.

— Защо само влошаваш нещата? Или толкова искаш да ме разстроиш, че да не мога да спя, въпреки че ме чака много работа, преди да замина, а после — и едно дълго и изморително пътуване? Всички тези приказки за личната ми безопасност са пълни глупости. Единствената причина да продължаваш да обсъждаш връщането ми към работа на терен е нуждата ти да контролираш взаимоотношенията ни и да се разпореждаш. Всъщност не става дума за моята работа, нито дори за безопасността ми, а за това, че няма да бъда тук непрекъснато да обслужвам твоя живот и твоята кариера. — Накрая тя изрече нещо, вероятно за да му затвори устата, което много го обиди: — Адам, променил си се. Струва ми се, че не те обичам вече.

През десетте минути, докато се приготвяха да си лягат, Морган се опита да го убеди, че не е говорила сериозно, а само е търсела начин да го накара да замълчи. Обаче не се любиха през останалите нощи, а последната сутрин, докато таксито за летището я чакаше отпред, двамата се сбогуваха набързо, а тя отново спомена случилото се:

— Адам, за онова, което казах тогава. Знаеш, че не говорех сериозно. Бях ядосана. Исках само да те разбудя от самодоволството ти, от факта, че ме приемаш за даденост. Ще се върна след десет дни и нещата ще се променят. Ще се справим. Много те обичам.

Тогава, преди отвличането й, Адам не беше сигурен дали е истина. Сега знаеше само, че отчаяно копнее да е така.

* * *

Десет часът. Адам се беше прибрал преди половин час. Време беше да се обади на Гари. В кухнята на родителите си набра номера на агента и злобничко се зарадва на факта, че той се позабави да вдигне, а когато го стори, звучеше сънливо.

— Обажда се Адам Купър. Помоли да се обадя.

Гари бързо се разсъни:

— А, да, аз… Адам. Така. Нещо против да ми обясниш какво става, по дяволите?

— Моля? Както те предупредих, доведох децата в Англия. Установяваме се.

— Нямах предвид това. Причината за имейла ми е, че снощи някакъв журналист от Сан Антонио звъннал на пиара на ЦРУ и попитал вярно ли е, че наша служителка на име Морган Купър е била отвлечена в ивицата Газа. Да имаш представа защо се е случило това?

Адам се разтревожи:

— Репортер ли? Не разбирам. Не съм казал нито думичка на никого. Нали точно затова пристигнахме в Англия — за да не допуснем новината да се разчуе.

— Но познаваш някого в Сан Антонио. Сигурен ли си, че не си казал нищо, което да е дало възможност на тази жена да събере две и две и да получи… щях да кажа пет, но, разбира се, всъщност е четири.

— Шери? Тъщата ми? Тя е последният човек, на когото бих се доверил, ако не искам новината да се разчуе навсякъде.

— Да, това го разбирам. Как е научила според теб?

Адам нямаше представа.

— Възможно ли е Морган да й е казала нещо? Само че Шери дори не знае, че тя работи за Управлението, още по-малко пък подробности за мисиите й. Изпратих й имейл, че Морган е на делово пътуване, но само толкова. Повярвай ми, не познавам никакви журналисти в Тексас. Но ти сигурно ще успееш да овладееш разпространението на новината. Твоят пиар не може ли да убеди репортера, че това са глупости?

— Вече го направихме. Никога не сме имали политика да потвърждаваме или да отричаме имената на агентите си, така че освен ако няма невероятен вътрешен източник, той няма да може да пусне историята. Обаче ще ни е от полза, ако успееш да накараш Шерел Ашфийлд да си държи устата затворена.

— Ще направя каквото мога — каза Адам. — А междувременно, ако си приключил с обвиненията, че дрънкам пред човек, с когото не съм говорил от месеци, може ли да ми кажеш нещо? Скоро ли ще намерите жена ми?

Отсреща настана дълго мълчание. Адам чу как Гари се прозя.

— Мога да ти наговоря глупости — рече агентът накрая, — да ти пробутам нещо, което ще подхрани у теб напразни надежди. Обаче в момента не разполагаме с нищо. Мога само да повторя, каквото вече съм ти казвал — правим всичко по силите си.

* * *

Ако на света имаше човек, с когото Адам би могъл да очаква да не се разбира, това беше бащата на Морган, Робърт Лий Ашфийлд. Първо, той дълги години беше служил в морската пехота, откъдето се беше пенсионирал като полковник, след като беше участвал с почести във всяка по-голяма военна операция от Виетнам до „Пустинна буря“. Освен това беше председател на подразделението на Националната асоциация по огнестрелните оръжия в щата Ню Мексико, където в момента ръководеше и много успешен бизнес за селскостопански семена. И на последно място, заради непоклатимите му консервативни убеждения.

Обаче всъщност в мига, в който Морган ги запозна преди петнайсет години, двамата веднага си допаднаха. И двамата харесваха спортовете на открито. През онова първо лято, след като Морган завърши Харвард, двамата ходеха заедно на дълги походи в планината край дома на Роб в Таос. Адам заведе бъдещия си тъст на скално катерене, а Роб го научи да стреля с пистолет и с пушка на стрелбището близо до ранчото си — занимание, в което Адам демонстрира неподозирани способности. Колкото и да се различаваха мненията им, двамата бяха почтени хора и взаимно уважаваха това свое качество. На Адам много му се искаше да се довери на Роб, но преди разговора си с Гари се беше въздържал. Сега подозираше, че той вероятно е единственият човек, способен да накара Шери да си държи езика зад зъбите.

Открай време се чудеше как изобщо двамата се бяха събрали и още повече — как изобщо бяха живели заедно петнайсет години. Изобщо не биха се срещнали, ако Роб не беше изгубил част от десния си крак в клането в Ке Сан: беше прекарал известно време в Тексаския университет в Остин, за да се възстанови. Когато погледите им се срещнали сред човешките останки от купон на дружеството „Капа Капа Гама“, Шерел вече завършвала — недоволна и изпълнена с копнеж душа, понесена във вихъра на сексуалните, политическите и психеделичните вълнения, разтърсващи Америка, докато старши лейтенант Ашфийлд служел на родината си в Азия. Той харесвал църквите, оръжията и Джони Кеш. Шерел предпочитала картите Таро, „Велвет Ъндърграунд“ и марихуаната. Обаче някак се озовали в леглото и когато се оказало, че тя е забравила да си вземе хапчето и забременяла с Морган, той без никакво колебание й предложил живота на военна съпруга и майка.

Според Адам най-доброто, което може да се каже по въпроса, е следното: последвалият ад бил и за двамата. Но веднъж успокоени от балсама на развода, двамата бяха съумели да изградят отношенията си върху основата на своята споделена всеотдайност към дъщеря си.

Веднага щом прецени, че е уместно, Адам позвъни на Роб в Таос — там беше шест часът сутринта. Обади се сънлив женски глас — приятелката на Роб, Кейти.

— Той не е тук, захарче. Замина снощи да се види с Шери в Сан Антонио. Тя се обади и каза, че имала да му съобщава нещо важно за Морган. Звучеше сериозно. Ще ми кажеш ли какво става?

— Не мога. Още не. Кога очакваш да се прибере?

— По дяволите, колко е часът? — Пауза, през която Кейти вероятно погледна часовника на нощното шкафче. — Замина в шест. Зависи дали е спирал през нощта. Тръгна с пикапа. Ако не е спирал — а нали го знаеш какъв е, сигурно не е, — трябва да е пристигнал преди около час.

По дяволите! Значи Роб нямаше да научи новината от Адам.

— Благодаря, Кейти. Извинявай, че те обезпокоих. Пази се.

Представи си как Роб пристига в къщата на Шери на Аламо Хайтс: емоционалния поток от думи, с който тя го залива, след като го е настанила сред индийските си копринени покривки и завеси, несъмнено представяйки Адам като злодей. Един бог знае какво и как е дочула, обаче той трябваше да я изпревари в така създалото се положение.

Беше закъснял. Мобилният му телефон иззвъня. Погледна дисплея. Номерът започваше с 575 — кодът на Таос, Ню Мексико. Обаче гласът отсреща не беше на Роб, а на Шерел. Явно се обаждаше от телефона на бившия си съпруг.

Отначало говореше относително спокойно.

— Адам — поде тя, — наложи се да почакам да пристигне Роб, защото нямам номера на мобилния ти. И очевидно не мога да те намеря у дома. Искаш ли да знаеш как го разбрах?

— Как, Шери? Много съжалявам, че не те държах в течение, но нека ти обясня…

Тя изглежда не го чу.

— Ето какво, Адам. За мен е очевидно, че ме отбягваш. Нещо повече, има сериозен проблем, за който не ми съобщаваш. Имам право да знам тези неща — в случай че си забравил, аз съм майката на Морган. Получих имейла ти и се замислих. После се качих на самолета и отидох във Вашингтон. Взех ранния полет вчера сутринта и се върнах вечерта. Пътувах със самолет, с метрото и с такси до къщата ви и я заварих празна, освен това ми се стори, че ще отсъствате не само следобед, а седмици наред. Седнах на верандата и се зачудих какво да правя, после си спомних за приятелката ви, онази симпатична мила вдовица Рони. Спомних си как се стига до къщата й, а таксиметровият шофьор ми беше дал визитка, така че му звъннах и той ме откара. Така… Допускаш ли какво ми каза тя?

— Не — отговори Адам уморено. — Но по-добре ми кажи.

— Покани ме вътре, направи кафе и веднага си пролича, че е ядосана. Каза, че Морган не се е върнала от деловото си пътуване и още я няма. Каза също, че ти е помагала по всякакъв начин с децата, а ти си се изпарил, без да й кажеш нито дума, само си й изпратил имейл, че заминаваш за Англия. Най-накрая научих истината и, кълна се, едва не припаднах. Тя ми каза, че дъщеря ми е в Газа. — Шери явно се мъчеше да овладее риданието си. — Газа! Какво си въобразяват тези от Държавния департамент, как така ще изпращат там жена? Ами ти? Как можа да я пуснеш?

— Не съм я пуснал, както се изразяваш — кротко възрази Адам. — Нямах голям избор. Тя е зрял човек, Шери. Не бях доволен, но решението си е нейно.

— Преди да се кача на самолета, се обадих на Роб и на Гери, един тип, с когото излизах и който пише за „Тексас Мънтли“. Разказах му какво се е случило и той отговори, че според него става дума за ЦРУ. Затова се обади на пиарите на ЦРУ, уж че пише някаква статия, и ги попита дали е вярно, че Морган е отвлечена. Нищо не му казали, Адам. Обаче ти ще ми кажеш. Имам права.

— Съжалявам, Шери. Знам, че трябваше да говоря с теб, но имах причини, много основателни причини да не го направя. Чувствам се зле и съзнавам, че сигурно си бясна, но ме изслушай…

— Да те изслушам ли? Дъщеря ми е изчезнала от близо месец, а вместо да ми съобщиш какво се случва, ти ме отсвирваш с един имейл, а после прелиташ океана с внуците ми. Ако не беше Рони, сигурно щях да отида в полицията и да им съобщя, че дъщеря ми е погребана в градината ви. Нали не се опитваш да ме убедиш, че това е нормално?

— Не, Шери, не е нормално. Изобщо не е нормално. Но ако нямаш нищо против, дай да поговоря с Роб.

Разнесоха се приглушени звуци явно от напрегнато обсъждане между Роб и Шери. Накрая той чу гласа на тъста си:

— Здравей, Адам. Как си?

— Можеше да е и по-зле.

— Какво да направя, приятел?

— Ами, първо, би ли се опитал да успокоиш малко Шери?

— Разбрано. Но какво става? Знаеш, че ти пазя гърба, но трябва да ми дадеш някаква информация. — Адам долови как гласът му пресеква дрезгаво. — Как да помогна на момиченцето си? Какво мога да направя?

— Роб, съжалявам, че не ви казах за всичко това. Бог ми е свидетел, че ми се искаше. Виж, не мога да говоря много по телефона, но има причина да съм толкова сдържан. Колегите на Морган ясно ми дадоха да разбера, че публичността несъмнено ще застраши безопасността й, и продължават да ми повтарят, че най-много се страхуват от изтичането на информация. Изглежда, смятат, че ако кажа на някого, дори на хора, на които имам доверие, вероятността да се случи нещо лошо расте. Както и да е, това е причината да не ви се обадя. Затова изпратих имейл на Шери, затова доведох децата в Англия.

— Мамка му! Каквото и да се случи, най-добре е вече да споделяме помежду си.

— Знам.

— Е, какви са ти плановете? Просто ще стоиш в Англия и ще чакаш Управлението да предприеме нещо ли?

— Не. Заминавам за Израел. И ако успея, за Газа. Ако Управлението не успее да я намери, може би аз ще успея.

— Знаех си, че мога да разчитам на теб. Боже, трябва ми малко време да асимилирам всичко. Направо не ми се мисли какво преживява Морган, никак не ми е лесно, но ако спипаме тези копелета… — Гласът на Роб заглъхна, после продължи: — Не забравяй, че познавам много хора със сериозни връзки. Не е нужно да ти го казвам направо, ти ме разбираш, но ако ти трябва помощ, ми се обади. По всяко време, денем или нощем.

* * *

Много по-късно, малко преди полунощ, Адам получи имейл от Имад. „Утре трябва отново да се срещнем — извинете, че в събота — гласеше имейлът. — На същото място по същото време. Имам новини и човек за връзка. Опитайте да си резервирате полет в началото на следващата седмица.“

10.

Сряда, 25 април 2007 година

Адам беше провел проучването си главно разпитвайки жена си на масата в кухнята и така беше узнал, че Юджин Огъст Мичъл III може да бъде описан с понятието „ЦРУ аристокрация“. Дядо му Юджин Мичъл I беше служил в предшественика на Управлението от времето на Втората световна война — Бюро за стратегически операции, и беше един от първите служители на новото Управление. Синът му, бащата на Юджин, беше починал млад от хеморагична треска, с която се бе заразил по време на продоволствена мисия за антикомунистическите бунтовници в Африка. Но макар трите поколения да бяха учили в Йейл и първите двама да се радваха на почит като дръзки авантюристи, бледият и дългурест Юджин III беше по-скоро неумел в общуването бюрократ. Когато Адам се запозна с него, преди да се оженят с Морган, думата „смотаняк“ не се използваше често, но в противен случай би била подходящо определение за Мичъл. Той сякаш притежаваше обезпокоителната дарба да говори неуместни неща. Доколкото знаеше Адам, Мичъл не беше гей, обаче не се беше женил, нито имаше сериозна приятелка.

Адам пристигна с късния нощен полет, взе такси от летището и се настани в същия хотел, в който беше отседнала и Морган предния месец. Успя да поспи няколко часа, след това се изкъпа, закуси и позвъни в кабинета на Мичъл в посолството. Не го беше предупредил, че пристига. Помощничката му, която се представи като Кристъл, веднага го свърза:

— Адам! В Израел ли си, или се обаждаш от Америка? Сигурно не, защото там още е посред нощ.

Адам допускаше, че той се опитва да създаде у него впечатлението, че никой не го следи.

— В Тел Авив съм. Току-що пристигам. Отседнах в хотела на Морган — „Синема“. Може ли да се срещнем?

— Вземи си душ и поспи, ако имаш нужда.

— Вече го направих.

— В такъв случай ще се видим в дванайсет. Ела в посолството и попитай за мен. Носи си паспорта. В случай че не знаеш, официалната ми длъжност е директор по регионалните въпроси. Не съм точно под прикритие, но безличната длъжност ми помага да не привличам излишно внимание.

Когато пристигна за срещата, Адам се изненада колко по-възрастен изглежда Юджин. Освен това явно се беше намазал обилно със слънцезащитен крем с висок фактор, от който по бузите и брадичката му бяха останали бели линии. Той въведе Адам в спретнатия си прохладен кабинет.

— Няма да те питам как си, знам, че преживяваш истински ад — каза Юджин. — С всички ни е така. Обаче за теб и децата сигурно е още по-зле.

Адам само кимна, все още леко замаян от пътуването и от неочаквано силния блясък на средиземноморското слънце.

— Първо ми трябва паспортът ти, за да направим копие — каза Юджин. Взе паспорта му и по интеркома помоли Кристъл да дойде да го вземе. — Неведоми са пътищата на съдбата. Помниш ли кога се запознахме? В „Шенандо Тавърн“ — ти беше начинаещ адвокат с радикални убеждения, а аз бях неопитен агент. Допускам, че напрежението помежду ни беше неизбежно. Вероятно е било малко преди сватбата ви и аз се чудех само как левичар като теб е успял да свали праволинейна мадама като Морган Ашфийлд. Боже, беше страхотна! И сигурно още е, дори след като е родила децата. — Юджин явно осъзна, че този разговор не прави благоприятно впечатление на съпруга на изчезналата му колежка. — Шегувам се. Извинявай. Може би шегата ми не беше съвсем уместна.

— Да, Юджин, май не беше. Е, относно местоположението на Морган. Какво са предприели? Не получавам никакви новини от Гари и от Майк. Сигурен съм, знаеш, че се срещнах с тях във Вашингтон, след като ти ми се обади онзи ден сутринта.

— Скоро ще имаш възможност да обсъдиш всичко с тях. В момента пътуват насам. Не се тревожи. Въпросът стигна до Националния съвет по сигурността и президентът ясно даде да се разбере, че очаква резултати. Майк и Гари са хората, които ще ги постигнат.

Адам впери поглед в него.

— Обаче още не са ги постигнали, нали? Изобщо знаете ли нещо — например кой я е похитил?

— Ами не. Поне доскоро. Обаче вчера се случи нещо. Малко след обяд на рецепцията в посолството беше доставен пакет. Не беше адресиран конкретно до никого, пишеше само „Относно Морган Купър“. За щастие някой от охраната долу проявил присъствие на духа и ми го изпратил. Разбира се, имаме охранителни камери във фоайето и отпред, на улицата, и вече сме изпратили снимка на куриера на нашите израелски приятели. Обаче засега няма резултат. Във всеки случай куриерът е бил дегизиран. Изглеждаше като ортодоксален евреин, с букли, брада и с черна шапка с широка периферия. Мога да се обзаложа, че истинската му външност изобщо не е такава. По пакета нямаше отпечатъци и макар да го изследваме за ДНК, надали ще открием нещо. Вътре имаше диск с видеозапис.

— И на този запис… е Морган? — колебливо попита Адам.

— Да.

— Тя добре ли е?

— Признавам, че не изглежда в най-добрата си форма. Но доколкото можем да преценим, не е пострадала сериозно.

— Но как пакетът е напуснал Газа? Доколкото знам, мерките за сигурност спрямо напускащите Ерес са много строги. Израелците не биха пуснали домашен видеозапис, без да проверят какво е съдържанието му.

Изглежда, същият въпрос занимаваше Юджин.

— Не знам. Възможно е материалът да е прекаран тайно, но не в този вид. Възможно е да е изпратен по електронен път. Или да е изнесен контрабандно през тунелите в Египет и после някой да го е доставил тук. По самия диск няма никакви следи.

— Може ли да го видя?

— Не може да видиш самия диск, защото той вече пътува с дипломатическа поща за Америка. Нашите лаборатории там ще ни дадат повече сведения. Но съм копирал съдържанието в компютъра си. — Той завъртя монитора така, че да го вижда Адам, и кликна с мишката.

Докато наблюдаваше как съпругата му предава скованото си съобщение, Адам усещаше вторачения поглед на Юджин върху себе си. Обаче в края на видеото само попита:

— Може ли да го видя пак?

Юджин му го пусна. Адам оглеждаше екрана и се мъчеше да запамети всяка подробност.

— Тя изглежда зле — заяви, след като изгледа материала за втори път. — Бих казал, че е много далеч от най-добрата си форма. — Трудно му беше да говори.

— Да, струва ми се.

— Отслабнала е. Изпита е и изтощена. Обаче косата й изглежда мокра, като че ли и дрехите й бяха мокри. Вир-вода е. Защо според теб?

— Не знам. Може да е просто пот. Сам ще се убедиш, че тук е доста горещо, а имам усещането, че записът е направен в помещение, където надали има климатик.

— Пълни глупости, и ти го знаеш, Юджин. Изтезавали са я. Давили са я. И е облечена с оранжев гащеризон. Надали е съвпадение, нали?

— Спокойно! — възкликна агентът. — Няма как да си сигурен, нито пък аз. И не бързай да яхваш извисените си принципи, защото няма да имаме голяма полза от това, ясно? За твое сведение, почти никой от хилядите служители в Управлението не е имал нищо общо с този вид изтезания. Разбра ли? Аз не водя разпити, аз съм началник на местното бюро и правя всичко по силите си да помогна на съпругата ти. Така че дай по-спокойно.

Гневът на Адам утихна.

— Този надпис зад нея. Какво означава? Не знам арабски.

— Според нас е името на групировката, която я е похитила — „Джанбия ал-Ислам“. Появиха се на сцената наскоро, но доколкото ни е известно, са салафити, свързани с „Ал-Кайда“. Джанбия е вид извит нож, подобен на кама — в Йемен е много популярен. Според мен името може да се преведе като „кинжали на исляма“. Според един палестински вестник групировката току-що е извършила бомбени атентати в супермаркет и в интернет кафене в Газа.

— След като палестински вестник споменава групировката, би трябвало ХАМАС да знаят за нея. Опитахте ли да се свържете с техните служители по сигурността? Не е ли най-вероятно да получим помощ от тях?

Юджин се подразни:

— Не разговаряме с ХАМАС. Защо да го правим, за бога? Работим с Палестинската автономия, президента Абас и неговата партия ФАТАХ. Всекидневно поддържаме връзка с ръководството.

— Е, досега не са допринесли с нищо съществено, нали? Защо да не работим и с ХАМАС?

— ХАМАС е терористична организация, чиято мисия е да унищожи Израел. Според нас не е в интерес на САЩ те да смятат, че им дължим услуга.

— Разбирам. Какво да кажа на близките на Морган? Да им кажа ли, че съм гледал това видео? Ами израелците? Ще искат ли да се срещнат с мен?

— Не, остави израелците на нас. А що се отнася до това видео, да, кажи на семейството, стига да са дискретни. Виж, доколкото ми е известно, този материал ще бъде водеща новина на „Ал-Джазира“. Но още не е излъчен и според нашата преценка най-вероятно няма да бъде излъчен. Моля се на Бог да е така. Ако светът научи, че Морган работи за Управлението, може да се окаже невъзможно да договорим освобождаването й. Похитителите й вероятно ще бъдат принудени да я убият.

* * *

Морган преброи три благоприятни обстоятелства. Първо, още беше жива и доколкото й беше известно — Абдел Насър също. Второ, след принудителното си признание тя беше на светло дори когато токът спираше, защото й бяха дали стояща лампа с батерии. Виждаше усойната и мръсна стая, превърнала се в неин дом. И последно, край с Еминем. Освен това и Зейнаб беше тук — ако изобщо я бяха лишили от присъствието на младата жена по време на тъмния период. Отначало, след като Морган се върна от онзи ужасен разпит с гащеризон, подгизнал от вода, урина и кърваво повърнато, с пламнало гърло и дробове, Зейнаб се държа почти грижовно, цъкаше и ахкаше разтревожено, когато я заведе да се изкъпе и й даде чисти дрехи. Но после дните се сляха, точеха се бавно като преди и Зейнаб влезе в предишния си образ.

— Днес май ще видиш мъжете — оповести тя и остави поредния поднос с отвратителна храна. — Кажи истината, иначе знаеш какво ще стане: край с Абдел Насър — плъзна тя пръст напряко на шията си.

Морган продължаваше да се измъчва от почти непоносимо отегчение и както и преди, понякога часове наред се откъсваше и търсеше убежище в ярки мечти. Водеше Чарли и Ейми на училище, помагаше им с домашните и организираше развлечения и семейни излети: все неща, мислеше си печално тя, които не бе правила достатъчно в предишния си живот. Но най-сетне си имаше и истинско, реално занимание. Една сутрин Зейнаб й донесе портокал. С огромно старание Морган изработи от кората шахматни фигури: половината бяха очертани върху оранжевата страна, а останалите — върху бялата мека вътрешност на кората. Сетне с нокти издраска дъска върху мръсния под и часове наред си поставяше предизвикателства, разиграваше обичайни и редки партии, които помнеше от участието си в отбора по шахмат в прогимназията.

Оранжевите тъкмо бяха предприели атака по левия фланг, когато пазачите на Сал се върнаха и макар отново да я оковаха, този път не й сложиха качулка. Докато вървяха по боядисания в тъмносиньо коридор, Морган мислено си отбелязваше подробностите. На седем крачки от килията й вдясно имаше врата, а след още седем крачки имаше и врата отляво. Следваше ляв завой под прав ъгъл, а шест крачки по-нататък беше вратата на стаята за разпити. Помнеше, че слезе по стълби в нощта, когато пристигна. Леката влага и липсата на прозорци потвърждаваха, че най-вероятно се намира в подземие. Дали стълбите не бяха зад някоя от тези врати? Може би щеше да има възможност да го установи.

Този път Сал се държеше вежливо.

— Моля, седнете, госпожо Купър. Допускам, че няма да вършите глупости, затова ще свалим оковите.

— Той махна с ръка и веригите незабавно бяха свалени.

— Няма да се срещаме всеки ден, но известно време ще се виждаме доста често. Сигурно сте имали предостатъчно време да размишлявате над случилото се миналата седмица и се надявам повече да не се налага да повтаряме тези неприятни действия. Удобно ли ви е?

Морган седна на твърдия дървен стол и раздвижи крайниците си.

— Върши работа. Но ми дайте малко вода, ако обичате.

Сал каза нещо на арабски и един от пазачите излезе от стаята и се върна с бутилка от половин литър.

— Виждате ли? — каза той. — Отсега нататък с ваша помощ ще съм доброто ченге, както казвате вие. С вас ще постигнем разбирателство и в резултат срещите ни ще бъдат много по-ефективни. Както пише в американския военен наръчник за водене на разпити, „използването на сила е лош метод, тъй като дава неблагонадеждни резултати“. Затова, хайде да проведем един приятен разговор, но този път ще ми кажете истината.

Разбира се, Морган беше обмисляла стратегия за поведението си по време на разпита. Издигането й в йерархията на централното управление на ЦРУ бе свързано с тайни, които тя в никакъв случай не биваше да издава, включително подробности за агентите, работили на места като Афганистан и Пакистан под прикритие, както и за операции, довели до смъртта на „много ценни обекти“. Освен това знаеше много за комуникациите и компютърните системи в Управлението.

Парадоксално, но стратегията й с цел оцеляване беше да говори, защото откритото отрицание щеше да отведе нея и Абдел Насър в гроба — както току-що й беше напомнила Зейнаб, ако не кажеше истината, „знаеш какво ще стане“. Следователно не можеше да оттегли изключително важното си признание, че работи за Управлението, пък и бездруго нямаше да й повярват. Вместо да лъже, тя беше решила да им сервира малки дози истина. Дни наред беше отсявала нещата, които знае, в различни категории, мъчеше се да определи какво би заинтересувало Сал и колегите му и колко да съобщи, без да нанася сериозна вреда. Планираше да разкрие информацията възможно най-бавно, като накрая се впусне в многословни и украсени подробности с надеждата, че ако говори достатъчно дълго, някой ще намери къщата и ще я спаси.

— Разбира се, когато започнем, аз ще задавам въпросите — каза Сал. — Днес обаче ще уточним основните правила. Ако искате да попитате нещо, давайте.

— Колко време възнамерявате да ме държите затворена? Несъмнено разбирате, че това не може да продължи дълго.

— Госпожо Купър — уморено поде той, — да не започваме тази тема. Само от вас зависи кога и как ще завърши всичко. Нещо друго?

Тя се замисли за убийствената жестокост на Карим и за копнежа, който беше доловила в погледа му, докато той се канеше да пререже гърлото на Абдел Насър.

— Само едно. Вие и Карим. Мъжът, който ме познава от Косово. Не виждам много общо помежду ви.

— Грешите, госпожо Купър. Родителите ни са живели в различни страни. Аз разполагах с много по-добри материални условия и възможности за образование. Но и двамата сме посветили живота си на тази борба, която според нас може да се окаже ал-Малхама, великата и окончателна битка между мюсюлмани и християни, предсказана от Пророка Мохамед, мир на праха му. В сравнение с Карим аз съм обикновен пехотинец, негов слуга. Положил съм пред него баят, клетва за вярност, и той може да направи с мен каквото пожелае. Карим е моят водач, моят емир.

* * *

След като излезе от кабинета на Юджин, в главата на Адам цареше пълен хаос. Пред него беше успял да овладее чувствата си, но когато се озова в огрения от слънцето Тел Авив, пороят им го заля. Изпитваше облекчение, защото най-сетне имаше доказателство, че тя е жива — или поне е била жива при заснемането на видеото. Обаче на връщане към хотела пред погледа му непрекъснато беше ужасното състояние, в което беше видял Морган. Разумът неизменно му подсказваше, че тя най-вероятно ще бъде изтезавана. Емоционално обаче се беше вкопчил в надеждата Морган все още да бъде в относително добра форма, а похитителите й да целят само символично внушение, а след като го постигнат, да я освободят невредима. Беше се уверил, че действителността е много по-лоша от опасенията му. Гласът й, толкова ясен и мелодичен, на записа звучеше много дрезгаво, сякаш дори говоренето й причиняваше физическа болка. Освен това Морган имаше вид на болна. Очите й бяха лишени от прозрачност и от обичайния си живец. И онова силно и страховито потреперване по средата на изявлението й. Какво й бяха сторили тези копелета? На записа нямаше дата — откога се случваше всичко? Дали продължаваха да я изтезават? И каква беше тази неясна групировка „Джанбия ал-Ислам“? Адам беше проучил в интернет многобройните разновидности на екстремизма в Газа, но тази групировка не се споменаваше никъде.

Щом се прибра в стаята си, се обади на Роб и му разказа всичко.

— Ще говоря с приятели — заяви полковникът с леден тон. — Не можем да допуснем да й се случва това, без някой да понесе последиците.

Адам не го попита кои са въпросните приятели. Вероятно подслушваха мобилния и стационарния му телефон.

— Внимавай какво ще кажеш на Шери.

— Не се тревожи, ще внимавам.

След това Адам се почувства изцеден. Не беше мигнал през петте часа на седалката си в икономичната класа на полета на „Бритиш Еъруейз“ и щом се отпусна на леглото, потъна в безпаметен сън. Когато се събуди, вече беше тъмно. Почти беше време за срещите му. На втората им среща в Лондон Имад му беше дал точни инструкции и той ги изпълни.

Облече си черна фланелка, черни джинси и маратонки и тръгна по крайморския булевард. Запъти се по пясъка към един от баровете на плажа, където се настани на шезлонг в черния левантински мрак, а на пластмасовата масичка до него имаше свещ с потрепващо пламъче. Поръча си сода и отпи от нея, докато очите му привикнат с мрака. Когато дойде, единствените клиенти бяха двама американски туристи, които обсъждаха на висок глас планираното си за следващия ден пътуване до Витлеем, но скоро се присъединиха и други хора: двама млади влюбени, които изглеждаха напълно погълнати един от друг, и мъж на средна възраст с панталон в цвят каки и обикновена фланелка. Адам допи содата си, изправи се и се запъти към брега. След малко забеляза, че влюбените също са станали. Дали го следяха? Той ускори ход и се отдалечи от водата, запъти се обратно към пътя. Когато стигна, мъжът с фланелката вече беше там и пушеше цигара, облегнат на паркиран мерцедес.

Имад го беше предупредил, че сигурно ще го следят, но Адам не очакваше да бъде толкова явно. Махна на такси и помоли да го откарат на няколко пресечки до хотела. Малко преди да пристигнат, Адам се приведе и каза на шофьора, че е променил намерението си и би желал да тръгнат в противоположната посока, към битпазара в Яфа. Там слезе, подмина няколко модерни ресторанта и навлезе в пазара между празните навеси, където на следващата сутрин щяха да се появят сергиите. Улицата беше почти пуста. Най-накрая забеляза триетажна отоманска сграда с олющена жълта гипсова мазилка. Мъж с бейзболна шапка на нюйоркските „Янки“ се навърташе в началото на една пресечка и махна на Адам.

— Ти ли си Купър? — попита той.

Адам кимна и го последва в тесния проход. Той водеше към площад, на който ги чакаше друго такси. Адам се качи на задната седалка. Мъжът беше шофьорът. Колата потегли и Адам инстинктивно наведе глава към коленете си. Случаен наблюдател не би го познал лесно.

Адам установи, че излизат от града и са се запътили към Лод, промишлено градче близо до летището. Спряха пред висок бетонен жилищен блок. Шофьорът набра код, за да влязат във фоайето, и повика асансьора. Задържа вратата, за да влезе Адам, после се пресегна покрай него и натисна копчето за седмия етаж.

— Ялла[6]. Довиждане, господине — каза.

Когато вратите на асансьора се отвориха, Адам се озова срещу гладко избръснат мъж с жълтеникава кожа на трийсет и няколко години, облечен с джинси и бяла риза с къс ръкав. Изглеждаше като търговски представител в извънработно време.

— Добре дошли — поздрави мъжът. Вратата от отсрещната страна на площадката вече беше отворена и двамата влязоха в чист апартамент. Адам се настани в кожено кресло, а мъжът включи айпод към колонките и пусна музика на Рахманинов. — В случай че някой се опитва да подслушва — поясни. — Наричайте ме Башир. Иска ми се да можех да ви предложа чай или кафе, но апартаментът не е мой и изглежда няма нищо. Как пътувахте?

— Добре, благодаря.

— За пръв път ли сте в Палестина?

— Да.

— Липсва ли ви съпругата ви?

— Да.

— А децата? Добре ли са?

— Доколкото е възможно. Родителите ми се грижат добре за тях.

— Имате късмет. Така. Мисля, че сутринта сте ходили в американското посолство. Казаха ли ви нещо?

Само за миг Адам се запита какво би казал Юджин, ако знаеше, че той се кани да издаде съдържанието на разговора им на представител на нелегалното движение ХАМАС в Израел. Мисълта не го забави много.

— Показаха ми видео, изпратено от похитителите. Изглежда са я изтезавали, давили са я, а на видеото тя признава, че е агент на ЦРУ.

— Това вярно ли е?

Адам не отговори.

— От мълчанието ви съдя, че е вярно — подсвирна Башир. — Знайте, че поемам огромен риск само като се съгласявам да се срещна с вас. Ако от „Шин Бет“ узнаят с кого съм свързан, моментално ще ме затворят. А вие, Адам Купър, ме молите да помогна за освобождаването на американска шпионка. Да знаете, че ако беше друг на ваше място, щях да откажа дори да разговарям с него.

— Нямам думи да изразя признателността си.

— Да, сигурно нямате. — Гневно проблеснаха очите на Башир. — Знаете ли какво се случва в Газа? ХАМАС предложи на Израел примирие. Оспорвахме миналогодишните избори и спечелихме. Но когато се опитахме да сформираме правителство, чуждестранната помощ за заплатите на тези хора беше спряна. Израел се оплаква, че от Газа били изстрелвани ракети, но повечето падат в пусти полета. Въпреки това израелците решават да отвръщат на нападенията. Изпращат танкове и самолети и избиват хора. Не се борим само с външните си врагове. Принудени сме да се браним и от въоръжени бандити на ФАТАХ, със сътрудници на Израел и с приятели на Америка. Блокират пътища, арестуват момчета на път за училище или за университета и ги изтезават. Дори да не ги убиват, намираме ги с простреляни колене. А ЦРУ е част от този хаос.

— Но аз не съм виновен, съпругата ми също — възрази Адам. — Както и да е, от видеото става ясно, че групировката, отвлякла съпругата ми, се нарича „Джанбия ал-Ислам“. Чували ли сте за тях?

Башир се замисли.

— Да. Знаем кои са тези хора. Привърженици на Бен Ладен и на „Ал-Кайда“. Ще се постарая да разпространя тази информация. Важна е и ще я използваме.

— Искам лично да отида. Може ли да ме свържете с някого в Газа? С кого да вляза в контакт?

— Според мен не бива да се опитвате да влизате в Газа. Положението е много опасно, толкова опасно, че не можем да ви обещаем закрила. Децата ви вече са изгубили майка си. Какво ще правят, ако изгубят и вас?

— Не мога да бездействам. Трябва да опитам.

Башир се изправи.

— Време е да вървя. Почакайте десет минути, после тръгнете и вие. Отвън ще видите шофьор, който ще ви откара до хотела ви. — Мъжът извади лист хартия от джоба си, надраска нещо и го подаде на Адам. — Това е номерът на човек в Газа. Казва се Кадер. Не му звънете извън Газа. Запомнете номера и изхвърлете листчето в тоалетната.

На излизане от сградата Адам се отчая с бързината, с която се спускаше асансьорът. Беше пропътувал осем хиляди километра и физически се намираше много по-близо до жена си. Обаче изглежда му предстоеше още дълъг път, а единственото, което знаеше със сигурност, беше фактът, че нищо от живота му досега не го беше подготвило за такова пътуване.

11.

Четвъртък, 26 април — неделя, 29 април 2007 година

След толкова много дни, прекарани в мрак и меланхолия, Морган почти беше забравила как изглежда слънцето. Но сега, рано в една ветровита и сияйна сутрин, целият свят беше окъпан в слънце. Седяха един срещу друг на бели пластмасови столове в сянката на огромна финикова палма с разперени клони. „Ще ни пази сянка — каза Сал — и няма да се виждаме отгоре.“ Охраната се беше скрила отстрани на сградата — просторна вила с три наземни етажа и с мазе, което тя познаваше добре. На масата между тях Зейнаб сложи чинии с хумус, тънки питки, маслини, табуле, варени яйца, сладкиши и фурми, а също две големи чаши палестински ментов чай. Не виждаше нищо отвъд високите зидове край къщата, но усещаше близостта на морето, долавяше острия му мирис. Сигурно бяха близо до Рафа, най-слабо населеното място в ивицата Газа. От време на време Морган чуваше шум от коли или от самолети, но звучаха далечни — сигурно къщата беше встрани от пътя. Тя беше нащрек. Обаче ако под „добро ченге“ Сал бе имал предвид това, би могла да привикне към него.

— Време е да ти разкажа малко за себе си — каза той, дояждайки последния от няколко сладкиша. — Още не знаеш как се казвам: наричай ме Абу Мустафа. Сигурно си се досетила, че съм живял известно време на Запад. Всъщност учих в Америка. На четирийсет и една години съм и като теб имам деца — две момчета и едно момиче, които не виждам често. Не съм от тук, а от съседна държава. Ако такава е волята на Аллах, когато приключим тук, ще мога за малко да се прибера у дома. Трудно е да си разделен от семейството си, нали?

Морган кимна. Не беше очаквала това: — Сал — Абу Мусафа — да се опитва да се държи любезно и състрадателно, джихадист с чувства. Този човек беше участвал в изтезанията й и контрастът беше много силен, почти невъобразим. Но после Морган си спомни обучението си за провеждане на разпити под ръководството на Фил — едновременно шпионин и психолог с докторат. „Човекът, когото разпитвате, може да мрази американците — обясняваше лекторът. — Убедите ли го, че и двамата сте представители на човешкия род, вратата на съзнанието му ще се открехне. Как го постигам аз? Изпълнявам монолог. Говоря за себе си, за да предизвикам усещането, че имаме нещо общо, споделени преживявания. Важните въпроси, на които искам отговори, може да дойдат на дневен ред по-късно. Целта в този случай наричаме „регулиране на когнитивните аргументи“ — приближаване на гледната точка на субекта към тази на разпитващия. Най-добрите разпитващи са онези, които умеят да приспособяват монолога си и които прозират различните стратегии, необходими за всеки задържан.“

Вече имаше признаци, че планират промяна на стратегията: позволяваха й всеки ден да си взима душ и да облича чисти дрехи, и то не оранжев гащеризон като през първите дни от пленничеството й, а свободни фланелки и долнища на анцуг. Милите думи на Абу Мустафа за семейството му бяха просто следващата стъпка. Обаче той сякаш не се преструваше, докато описваше постиженията на децата си.

— Както несъмнено знаеш, щом се казвам Абу Мустафа, най-големият ми син се казва Мустафа. Той е почти на шестнайсет и макар да обича спорта, иншаллах, ще стане лекар или инженер. Следващата е Фатима — тя е само на тринайсет, но вече знае английски, френски и арабски. И накрая малкият Осама. Той още е малък немирник. На седем е.

Морган се питаше дали би могла да обърне в своя полза това внезапно появило се ново отношение. Имаше възможност да научи повече за Абу Мустафа. Например, щом дъщеря му учеше френски и английски, най-вероятно посещаваше частно училище и семейството разполагаше с пари. В наши дни къде арабчетата учат френски? В Ливан? В Йордания? Може би в Сирия?

— Значи най-малкото ти дете е родено през 2000 година, доста преди единайсети септември — отбеляза тя. — Тогава вече беше ли се посветил на джихад?

— Името на сина ми означава „лъв“, но няма нищо общо с Бен Ладен. Много мюсюлмански бебета получаваха това име далеч преди единайсети септември.

Тя опита отново:

— Къде си учил в Америка? Кое те разгневи толкова?

— Госпожо Купър, не го приемай като проява на неуважение, но ме разгневи животът на неверниците. А когато установих, че неверниците властват и в мюсюлманските земи, в някои буквално, в други само духовно, и че законът на Аллах е отхвърлен, а неверниците пълнят затворите си с мюсюлмански бойци, които се опитват да го възродят, тогава осъзнах, че дълг на всеки мюсюлманин е да практикува джихад.

Позната реч, към която се придържаха мнозина екстремисти — от Саид Кутб, идеолога на „Ал-Кайда“, до Халид Шейх Мохамед, човека, планирал атентатите от единайсети септември, който в момента се намираше в Гуантанамо. Опитали от насладите на Запада, те се бяха отвратили от тях.

— Разкажи ми за съпругата си — каза Морган. — Тя как се справя, докато ти си далеч и водиш славната си борба? Сигурна съм, че не си е представяла такъв живот.

Абу Мустафа отпи от чая.

— Много си проницателна. Тя също е образован човек, лекарка е. Тя би предпочела животът ни да е като преди, когато работех в офис и се прибирах у дома всяка вечер. Обаче според обичаите ни жената се подчинява на съпруга си.

— Което не означава, че е щастлива.

— Тя е добра мюсюлманка. Споделяме еднакви ценности. — Абу Мустафа разпери ръце: — Поне е в безопасност. Ти обаче си обърнала гръб на физическата безопасност. Какво те накара да го направиш?

Морган се замисли. Какво я беше накарало да постъпи по този начин? Защо беше толкова категорична да се върне към работата на терен, че бе пренебрегнала всяко предупреждение и беше затворила очи за въздействието от решенията й върху брака и децата? Отговорът й се струваше очевиден: просто така искаше, това я определяше като личност, това имаше нужда да прави, за да се чувства реализирана. Сега решението й изглеждаше себично. Пое си дълбоко въздух, опитвайки да се овладее и надявайки се Абу Мустафа да не забележи въздействието на въпроса върху разклатената й психика.

— Съжалявам, не исках да те разстройвам — каза той. — Разбирам те, защото понякога и аз се чувствам така. След два дни Фатима ще навърши четиринайсет, а аз ще пропусна рождения й ден. Не мога дори да й се обадя, да не би твоите американски приятели или ционистите да проследят телефонния сигнал и да ни изпратят ракета. Как успявам да продължа напред ли? Благодарение на вярата си, че постъпвам правилно, че действията ми са в името на справедливостта, и съм убеден, че такава е волята на Аллах.

Морган се окопити:

— Е, Абу Мустафа, аз също вярвам в мисията си и във великия експеримент в името на човешката свобода, каквито са Съединените щати. И нека те уверя, че това не ни сближава, а ни прави противоположни много повече, отколкото си представяш.

* * *

След първия си разговор в къщата те се срещнаха и следващите две сутрини. Морган си припомни още едно от основните наставления на Фил за водене на разпит: „Докато все още се опитвате да доведете субекта до мига на вземането на решение, до мига, когато се пречупва, техники като изолацията и лишаването от сън имат своите предимства. Но след този момент, когато субектът вече е проговорил, трябва да го нахраните и да го оставите да си почине. Иначе той ще бъде прекалено изтощен, за да си припомня важна информация.“

Продължаваха да я държат в мазето, когато не беше с Абу Мустафа. Но макар да беше лишена от естествена светлина, я преместиха в по-голяма стая с едно легло. Позволиха й да си вземе и шаха. Доколкото Морган можеше да прецени, нямаше скрити камери и за пръв път от началото на своя плен усети, че би могла да поспортува. Всяка сутрин правеше коремни преси, лицеви опори и Пилатес на килима, с който беше застлана част от пода. Храната се подобри. Понякога Зейнаб дори се усмихваше.

Морган беше наясно със Стокхолмския синдром, възможната силна връзка между терористите и техните затворници. Първо настъпваше липсата на контрол и пълната зависимост от похитителите, после идваше ред на признателността за неочакваната проява на доброта, накрая — усещането за дълг, което щеше да я принуди да издаде тайните си. След първите изпълнени с насилие срещи с Абу Мустафа й се струваше почти невъзможно да преживее развитието на подобни отношения с него. Обаче компанията му започваше да й допада и дори очакваше срещите им с нетърпение. Засега нищо не беше издала пред него, но се питаше дали и той не е преминал през професионална подготовка. Дали не е работил в разузнаването?

Отново седяха под финиковата палма. Освен обичайната за Близкия изток закуска днес имаше чаши и кана с някакъв тъмночервен сок.

— От нар — обясни Абу Мустафа и наля една чаша на Морган. — Специалитет от Газа.

Тя беше жадна и отпи голяма глътка.

— Вкусно е, наистина е вкусно.

— Зейнаб го приготви специално. Напомня ми за дома. Жена ми също го приготвя. Ами ти? Кой готви у вас?

— Обикновено Адам, когато си е у дома. Доста го бива.

— Много модерно. Много западно. И той ли пътува често?

— Напоследък немного. Не както преди. Понякога ходи до Гуантанамо. Не е като преди години, когато децата бяха малки, а той заминаваше на юг да разследва смъртен случай и понякога отсъстваше със седмици.

— Ти не се ли притесняваше, когато той заминава и те оставя сама с децата? Нали и ти ме попита същото във връзка с отношението на жена ми към моите отсъствия?

Морган вдигна ръка да заслони очите си от слънчев лъч, проникнал между листата на финиковата палма.

— Да, попитах те. Разбира се, че се притеснявах, знаех, че Адам няма избор. Той много държеше на работата си, от която зависеха хора. А мен през целия ми живот са ме учили, че мъжете и жените са равни, че съотношението помежду им се е променило. А изведнъж животът ми не беше много по-различен от живота на майка ми, която нямаше възможност да гради кариера, защото постоянно се местехме, когато татко получеше ново назначение. Сигурно щеше да ми е по-лесно, ако близките ни живееха близо до Вашингтон. Обаче родителите на Адам са в Англия, а от моите ни делят дълги полети със самолет. Просто винаги е било трудно. Животът ми открай време е само работа, децата, работа, децата. И винаги имам чувството, че не отделям достатъчно време и на двете. Никога нямах време за себе си. Вечер се строполявах в леглото изтощена до краен предел и най-често сама.

Тъмните очи на Абу Мустафа се взряха в нейните настойчиво.

— В нашата култура има други хора, с които да споделиш този товар. Близките винаги са готови да помогнат. Имаше ли и други тревоги по време на отсъствията на Адам?

— Какво имаш предвид?

— Притесняваше ли се, че докато ти водиш скучен живот и посвещаваш всяка минута на децата си и на ЦРУ, съпругът ти може и да се забавлява?

Въпросът му беше неуместен, но тя трябваше да продължи да говори.

— Да. Понякога това ме е притеснявало.

— Продължавай.

— Виж, сигурна съм, че почти същото важи за всяка жена, чийто съпруг отсъства често. Само че случаите, с които той се занимаваше, бяха много сложни, особено когато беше насрочена дата за екзекуцията. Хората по принуда прекарват време заедно. Помня, че имаше една правна сътрудничка в Джорджия. Вики. Знаеш как е: по-млада от мен, без деца, в състояние да посвети всяка минута на каузата, на която беше отдаден Адам. Имах чувството, че в продължение на няколко месеца тя го вижда по-често от мен, а когато погледнах снимката й на уебсайта на местната адвокатска фирма, с която работеше Адам, познай какво установих — тя беше красавица. А в това време аз бях капнала от умора. Накрая Адам успя да отмени изпълнението на смъртната присъда на онзи тип и преразглеждане на делото късно следобед в деня, когато той трябваше да умре. Следователно вместо да наблюдават екзекуцията на клиента си, адвокатите от защитата бяха отишли в Атланта да празнуват.

— И според теб са попрекалили с празнуването? — попита Абу Мустафа.

— Да. У дома Ейми беше болна. Ако Адам си беше у дома, щях да я заведа в спешното, но не можех да събудя Чарли, който беше съвсем мъничък, а и нямаше на кого да го оставя. Искаше ми се само да чуя гласа на Адам, за да ми вдъхне увереност. Обадих му се в полунощ, после в дванайсет и половина и през половин час след това, докато най-накрая Ейми престана да кашля и двете заспахме към четири часа. На следващия ден следобед Адам се прибра, изпълнен с гордост от успеха си и с леко помътен поглед. Винаги е твърдял, че нищо не се е случило, че останали до късно в някакъв бар, където пили и разговаряли. Не ми остава друго, освен да му повярвам.

— Не ти остава друго, но вярваш ли му?

— Какво значение има? В момента почти не си спомням кое ми се е струвало толкова важно преди.

— А ти, госпожо Купър? Чувствала ли си се изкушена?

Внезапно Морган долови похотливост в светещите очички на Абу Мустафа.

— Вече отговорих на този въпрос, когато ти и приятелят ти едва не ме удавихте. Отговорът ми е същият, затова предлагам да сменим темата.

* * *

Неделя сутринта, началото на работната седмица в Израел. Адам знаеше, че от няколко дни Майк и Гари са в страната, и се учудваше, че не са му се обадили. Обаче нямаше нищо против. Беше зает след срещата си с Башир. Беше установил, че влизането в Газа не е проста работа. Не можеше просто да се появи в Ерес. Трябваше му спонсор, някой с официален достъп, и беше склонен да направи нужните договорки и да си осигури известна закрила. Преди няколко месеца с Морган бяха ходили на коктейл в Бетезда. Там се j запознаха с Колин Райли, общителен канадец, ръководител на програма, финансирана от Държавния департамент, която се опитваше да обучи по-умерените палестински фракции на умения за съвременна политическа организация.

Адам съзнаваше, че сега той може да се окаже полезен политически контакт, и преди два дни замина с автобус до Йерусалим, където с Райли обядваха в арабски ресторант близо до портата за Яфа. Райли обеща да осигури документите и да го заведе в Газа при първа възможност. Не можеха да пренощуват. А и Адам не разполагаше с много време. Всеки ден се обаждаше на децата и беше съвсем ясно, че те искат той да се върне. Предната вечер баща му подчерта тяхното послание: „Знам, че трябва да направиш каквото можеш. Но не отсъствай прекалено дълго. Винаги можеш да заминеш пак.“

Адам се чудеше дали най-накрая няма да му се удаде възможност да отиде на брега, когато звънна мобилният му телефон. Беше Гари.

— Зает ли си, Адам?

— В момента не.

— В такъв случай можеш да дойдеш в кабинета на Юджин. Знаеш къде е.

Майк го чакаше във фоайето на посолството, облечен с панталони с цвят каки и хавайска риза на цветя.

— Внимавай — предупреди го, — не знам какво си направил, но шефът е бесен.

Гари и Юджин седяха на стъклената заседателна маса.

— Седни, Адам — поде Гари, без да му подаде ръка. — А после, тъй като всички работим за една цел, се надявам да ми разкажеш какво правиш тук.

— Какво, всичко ли? — попита Адам.

— Само важните неща. Не ме интересува дали си разглеждал забележителностите. А какво си правил, опитвайки се да намериш съпругата си.

— Мога да ви задам същия въпрос.

Гари изгледа Майк и Юджин.

— Господа, господин Купър се прави на умник!

Майк и Юджин се смутиха.

— Не се правя на умник — възрази Адам. — Просто изтъквам, че последното съобщение от Морган на гласовата ми поща е отпреди трийсет и два дни, а напредъкът ви е удивително нищожен.

— Е, може би щяхме да напреднем повече, ако ти не ни създаваше тревоги.

— Какво искаш да кажеш?

— Какво си правил, по дяволите, с нелегален член на ХАМАС в жилищен блок в Лод? С човек, длъжен съм да добавя, който в момента е в израелски арест?

Адам не успя да прикрие чувствата си. Беше съсипан. Как се бе случило? Беше изпълнил буквално наставленията на Имад как да избегне проследяване, но за жалост, помисли си той мрачно, не беше професионалист за разлика от тези хора.

— Арестуван ли? Защо? Защото се е съгласил да разговаря с мен?

— О, Адам! — Снизходителното, престорено съчувствие на Гари. — Знам колко са трудни тези няколко седмици за теб. Ти си храбър човек, също като жена си, и това е достойно за възхищение. Разбирам какво се опитваш да постигнеш. Ние не разговаряме с ислямистите, затова си решил, че вероятно благодарение на адвокатската си практика като техен защитник ти можеш да го сториш. Обаче ме изслушай, за бога. Послушай човек с почти три десетилетия опит. Този регион е змийско гнездо. Никой и нищо не са каквото изглеждат. Така че новият ти приятел Башир ал-Овдех може и да ти се е сторил отзивчив, но със сигурност ще ти устрои капан, когато осъществиш пътуването си до Газа. Да, приятелю, и за това знаем. Но ето каква е истината. Ал-Овдех е негодник. От „Шин Бен“ го издирват от години. Направил си им услуга. Проследили са те и ти си ги отвел при него. Изглежда се е получило поне едно добро.

Адам впери поглед в Гари, без да продума.

— Сега чуй какви са фактите за живота тук. Групировката, която твърди, че държи Морган в плен, е „Джанбия ал-Ислам“. Имам добри приятели в тази част на света — опитни израелски разузнавачи, и те споделят с мен неща, които може би не трябва да споделят. Момчета, които познавам от години. Прекарах известно време с тях и те са сигурни, че „Джанбия“ е измама, фасада.

На мен не ми изглеждаха много фалшиви. И със сигурност съвсем истински са изтезавали съпругата ми.

— Така е. Не се опитвам да го омаловажавам. Но са фасада. Похитителите искат да ги мислим за нова радикална групировка, много по-екстремна от ХАМАС. А всъщност са ХАМАС. Отвличането на Морган е организирано така, че да обслужи крайната цел на ХАМАС — да завземе Газа и Западния бряг. Каквито и обещания да дават, последното, което ще направят, е да ти помогнат. Следователно, ако отидеш в Газа и се опиташ да се свържеш с тях, не само рискуваш живота си, ами си е и чиста загуба на време.

— Моля? С какво похищението на Морган ще помогне на ХАМАС? Съжалявам, но не разбирам.

Гари въздъхна.

— Сложно е като всичко останало в Близкия изток. Затова внимавай. Според моите източници ХАМАС ще предизвикат огромна медийна сензация, като обявят, че са намерили Морган и са я освободили. Ще я покажат по телевизията и ще я изпратят у дома, като през цялото време ще внушават на света, че вече не са терористи, а са зряла политическа организация, достойна да бъде призната от международната общност. Обаче, Адам, това са глупости. Многобройни пластове от лъжи и измами — така е в този регион. Всичко е само илюзия, изфабрикувана, за да подобрят имиджа си. Нагазил си в дълбоки води, които не са по силите ти. И вече е време да се отдръпнеш. Върни се у дома. Посвети се на децата си. И бъди малко по-търпелив, мамка му, ясно?

Гари звучеше убедително. Обаче Адам не му вярваше. Аргументите му бяха твърде заплетени, а ако отвличането на Морган беше само политически театър, тогава защо похитителите й я бяха изтезавали, и то по начин, който можеше да сложи край на живота й?

— Пет пари не давам какво казват израелските ти приятели — отговори Адам. — Може и да са прави. А може и да не са, така че, ако нямате нищо против, а дори да имате, бих искал да имам шанса сам да преценявам нещата. Израелците не могат да отидат в Газа. Аз мога. И ще го направя. А после, след като си съставя мнение, ще се прибера у дома. Или поне в Англия.

— Не работиш за мен, затова не мога да ти нареждам какво да правиш — изрече сърдито Гари. — Но дано да си готов да оставиш децата си сираци, господин Купър, защото ако така разиграеш нещата, ще предизвикаш смъртта си. Животът си е твой. Обаче това, което ме вбесява, е, че ако отидеш в Газа и се поставиш в услуга на ХАМАС, няма да постигнеш нищо, само ще изложиш още хора на опасността да бъдат отвлечени — хора, които няма да се справят толкова добре, колкото се надявам и се моля да се справя Морган. Така че върви на безценното си пътуване заедно с господин Райли, но не забравяй какви ще бъдат последиците.

12.

Сряда, 2 май 2007 година

Предната вечер Адам си беше купил сладкиш и докато чакаше Колин Райли, го изяде с чаша нес кафе, което си направи в стаята. Докато се хранеше, отново прегледа репортажа за залавянето на Башир ал-Овдех във вчерашния брой на вестник „Хаарец“. Не можеше да се освободи от тревогата си, че приятелите на Ал-Овдех в Газа ще обвиняват него за залавянето му, но беше твърдо решен да използва телефонния номер, който той му беше дал. Какво друго му оставаше?

Слезе долу в шест и половина, а Райли пристигна с черния си джип почти веднага.

— Документите ти са наред — каза той с фалшив германски акцент. — Можеш да влезеш в Газа, мястото, което хората отчаяно се опитват да напуснат. Съжалявам, че тръгваме толкова рано.

Улиците на града все още бяха пусти и скоро стигнаха до шосето. Докато пътуваха, Колин запозна Адам с някои основни правила:

— Трябва да разбереш, че като финансирана от американското правителство програма на нас ни е строго забранено да имаме вземане-даване с ХАМАС. Ще те заведа в град Газа и можеш да дойдеш в кабинета ми, но след това си сам. Не мога да ти предоставя и някой от шофьорите си. Имам да решавам проблеми, свързани с мениджмънта. Но трябва да се върнеш в офиса до четири часа. Иначе ще се наложи да пренощуваме в Газа. Ако не успееш, ще те изчакам. Обаче ако изобщо си намерим място в някой хотел, няма да ти бъде никак удобно.

— Нали Ерес е отворен до шест?

— Така е, но макар да е на не повече от осем километра от офиса, тук изминаването на това разстояние може да отнеме доста време. Никога не се знае какво е положението с пътните блокади.

— Ясно.

— Въпреки това, ако имаме късмет, няма да попаднем на престрелка.

Адам потъна в мислите си. Какво се надяваше да постигне? Наистина ли смяташе, че ще влезе в Газа за по-малко от дванайсет часа, ще се срещне с някакъв боец от ХАМАС, който ще му обещае да зареже всичко останало и да намери Морган? Скоро се наложи да прекъсне унеса си. Бяха пристигнали в Ерес.

— Ето ни тук — оповести Колин и заключи колата. — Помни, израелците ще знаят кой си и защо влизаш. Обаче според документите идваш като мой асистент. Просто се придържай към тази версия, ако някой попита. Нямаше да ти дадат разрешение, ако наистина имаха възражения.

Бяха подранили и зачакаха пред терминала на топлещото слънце. Въздухът неочаквано потрепери. Тревожно близо се разнесе разтърсващ вътрешностите взрив.

— Не обръщай внимание — каза Колин. — Млад бъдещ мъченик току-що изстреля поредната ракета към Израел. Сигурно е улучил някое лимоново дръвче. А, погледни, всеки момент ще отворят вратите. Ние сме първи.

Бързо преминаха през формалностите. Шофьорът на Колин, Омар, ги чакаше на паркинга откъм страната на Газа. През последните няколко дни имаше нещо като затишие във вътрешните борби между фракциите и макар да преминаха през различни пътни блокади, нито една не им отне много време. Главното шосе беше широко и относително чисто, но погледнеше ли настрани, Адам усещаше непроницаемия и опасен лабиринт от къщи отвъд, гъста мрежа от улички между морето и Стената. Тя често се показваше — сив бетонен крепостен вал, който се виеше по склона на ниските възвишения, очертаващи източната граница на ивицата на не повече от пет-шест километра оттам.

— Да се надяваме, че не я държат някъде тук — обади се Колин, докато минаваха покрай входа на лагера „Джабалия“. — Съмнявам се някой да я открие в тази пъклена дупка.

Скоро пристигнаха в офиса на Колин — шестетажна постройка, която би могла да бъде и банка. Паркираха в пресечката до задния вход и се качиха с асансьора до шестия етаж. Адам поизостана, докато Колин поздрави рецепционистката и неколцина други служители. Големите прозорци гледаха към затревена площ, наречена „Площад на Незнайния воин“.

— Възползвай се максимално — каза Колин. — Това е най-хубавото място в Газа. Туптящото сърце на града. — Въведе Адам в празна стая, само с бюро и компютър. — Обади се. Ако се съгласят да се срещнат с теб, може да те вземат от долу. Кажи им да дойдат в сградата „Ал-Кафарна“ от източната страна на площада.

Адам извади мобилния си телефон и набра номера, който Ал-Овдех му беше казал да запомни. Почти веднага в ухото му прозвуча носов глас:

— Ало? Мархаба. Търся Кадер? Обажда се Адам Купър. Дадоха ми номера ви. Искам да се срещна с вас и да поговорим за жена ми. — Опитваше се напрежението да не звучи в гласа му, но знаеше, че не успява.

Пауза, през която сякаш телефонът отсреща беше предаден на някой друг.

— Да, господин Адам. Добре дошли. В Газа ли сте?

Адам обясни къде се намира.

— Ще дойдем след четирийсет минути. Ще видите колата. Бъдете във фоайето.

* * *

Когато пристигат, и тримата са облечени с джинси, фланелки и кожени якета — неофициалната униформа. Всички са с бради и спират до тротоара с поредната стара тойота „Корола“. На тротоара е пълно с хора и никой не им обръща внимание. Мъжът до шофьора забелязва Адам през стъклените врати на фоайето. Адам вижда колата, дишането му се учестява, той става и излиза от сградата. След секунда вече е прекосил тротоара, а пътникът на задната седалка се пресяга и отваря вратата.

— Казвам се Кадер Абу Фарес — представя се той. — Добре дошъл. Влизай.

Не се усмихва. Адам се настанява на свободното място на задната седалка и веднага щом затваря вратата, колата потегля. На десетина пресечки от площада влиза в тясна уличка. Адам се усмихва на хрумналата му шега: Кадер кадърът.

— Съжалявам, но го правим с оглед на сигурността — казва Кадер. Изважда превръзка за очи от малка кожена чантичка с цип пред себе си и я пристяга около главата на Адам. — А сега излез.

Той се изправя със завързани очи. На сянка са и не се чува шум от автомобили. Усеща как ръце опипват всеки сантиметър от тялото му и сръчно изваждат вещите му: паспорта, мобилния телефон и портфейла му. Чува Кадер да говори с някого на арабски, после чува как друг автомобил се отдалечава.

— Качи се пак. И се наведи, за да не се виждаш.

Легнал на седалката, Адам усеща движението на колата: понякога бързо, друг път бавно, безброй завои наляво и надясно. Преди по-малко от два часа, докато минаваше през Ерес, си помисли, че е прекосил последната граница между личната си сигурност и опасността. Сега знае, че това е било само началото и че трябва да преодолее още много прегради, след всяка от които ще попадне в още по-вътрешен опасен кръг. Най-сетне колата спира.

— Излез, ако обичаш.

— Където и да се намираме, цари зловеща тишина.

— Чуваш ли този звук? — пита Кадер.

— Какъв звук?

— Вслушай се. Оттам, горе.

Адам различава съвсем тихо, сякаш въображаемо бръмчене: пронизително, но и приглушено, като далечна зъболекарска машинка.

— Израелски безпилотен самолет — пояснява арабинът. — Шпионски самолет. Не се вижда, но по звука съдя, че е там, а човекът, който го управлява и ни вижда на екрана си в Биршеба, може да ни изпрати ракета F-16, когато си поиска. Не го забравяй, господин Адам. Израелците са ти приятели, но днес може да те убият.

Както стоят, за втори път тази сутрин се чува експлозия. Тази обаче изглежда е различна. Не е само трусът, придружава го трясъкът от трошене и след броени секунди се чуват викове, писъци и сирени.

— Не знам какво става — признава Кадер. — По-добре да влезем.

Адам усеща, че го въвеждат в някаква сграда. Вътре свалят превръзката от очите му и той вижда голото бетонно стълбище на жилищен блок. Лятото наближава, обаче вътре е студено. Кадер му дава знак и заедно с шофьора и един мъж, когото Адам смята за охрана, се качват по стълбите. На третия етаж Кадер бутва една отключена врата. В апартамента вече има няколко мъже, които влизат и излизат от главното помещение. Мебелировката е оскъдна и практична: груби етажерки с книги и класьори, бюро и компютър, няколко стоманени стола, а в ъгъла има ниска масичка с евтин кафяв диван и кресло. На стената виси огромен плакат на Йерусалим, на който централно място заема златният купол на скалата и има бордюр от бели арабски букви на яркозелен фон — цветовете на ХАМАС.

— Е, пристигнахме — казва Кадер. — Седни. Искаш ли чай?

— Да, благодаря — отговаря Адам и се опитва да се усмихне.

— Ще те помоля да почакаш няколко минути. Има ново нападение и трябва да разбера какво става. — Той го повежда към съседната стая и Адам чака повече от час. Никой не му обръща внимание.

Най-сетне Кадер се връща.

— Положението е лошо и продължава да се влошава. Започнало с бомба близо до Ислямския университет. Четирима от нашите били взривени в колата си, а сега има и престрелка. Мисля, че са простреляни и бойци на ФАТАХ. Положението се влошава с всеки изминал ден. — Свива рамене. — Или са ФАТАХ, или са израелците.

Адам кима, все едно бомбените взривове и придружаващият ги кървав хаос са обичаен всекидневен риск.

— Знаеш защо съм тук. Можеш ли да ми помогнеш?

— Дали можем да намерим жена ти ли? — Изражението на Кадер не е насърчително. — Моля те да ме разбереш, искам да ти помогна, господин Адам. Ти си мой гост, а Ахмад Махмуд, твоят клиент в Америка, е братовчед на един от моите учители. Той е много уважаван човек. Обаче ти си тук, защото Башир ти е дал телефонния ми номер, а след срещата с теб израелците са го арестували. Как се е случило?

— Не знам. Кълна се, нямам представа как са го намерили, обаче съм сигурен, че това няма нищо общо с мен. — Съзнава, че говори прекалено. — Премислих всичко случило се през онази нощ, и не мога да проумея. Сигурен съм, че никой не ме следи. На никого не казах къде отивам. Виж, ако намекваш, че работя за израелците, надали бих дошъл тук, нали го разбираш — особено след залавянето на Башир. Тук съм, защото искрено вярвам, че искаш да намериш съпругата ми Морган почти толкова, колкото го искам и аз. Също така съм убеден, че я държат в плен твоите врагове.

— Откъде знаеш кой я държи в плен?

Разбира се, Башир не е имал време да предаде на приятелите си в Газа съобщение за срещата им. Кадер още не знаеше за видеозаписа.

— В Американското посолство е изпратен диск с видеозапис. Морган изглежда ужасно, облечена е с оранжев гащеризон като в Гуантанамо и съм сигурен, че са я изтезавали. Зад нея има плакат, на който пише, че е пленница на „Джанбия ал-Ислам“. Чувал ли си за тази групировка? Свързана ли е с ХАМАС?

— Много въпроси — клати глава Кадер. — Не. Те нямат нищо общо с Ислямското движение. Знаем кои са. Те са такфири[7], екстремисти. Не виждат нищо лошо в това да убиват мюсюлмани, докато преследват целите си. Обаче ако те са похитили жена ти, това е лоша новина. Вече видя малко от Газа, но достатъчно, за да знаеш колко трудно ще е да я намерим.

Докато разговарят, в стаята се втурва още един мъж с кожено яке, прошепва нещо в ухото на Кадер и му подава дребен предмет. Кадер се смръщва. Разтваря шепа и показва малък електронен чип.

— Знаеш ли какво е това, господин Адам?

Той се взира неразбиращо и свива рамене. Преди да успее да каже нещо, Кадер вдига ръка и я стоварва върху лицето му.

— Не знаеш ли? Носиш това, а не знаеш какво е?

— Аз… никога не съм го виждал. — Усеща, че бузата му се подува, но е в шок и не усеща болка. — Кълна се. Какво е?

— Ами нека ти обясня, господин Адам. Това е проследяващо устройство. След като те претърсихме на път за насам, колегите ми са го открили в портфейла ти, където държиш паспорта си. Деактивирахме го. Безполезно е. Обаче не ти вярвам. Кой ти го даде, господин Адам? — Той го удря в гърдите толкова силно, че го просва назад към мекия дунапрен на канапето.

— Нямам представа! Това няма нищо общо с мен — провиква се Адам. — Тук съм, за да намеря жена си, не за да вземам страна в битките ви с ФАТАХ или с израелците. Аз съм адвокат! През последните няколко години защитавам конституционните права на привърженици на вашето движение, а не предизвиквам гибелта им от въздушна атака. — Още докато изрича думите, осъзнава колко нелепо и абсурдно звучат. — Исках да се срещнем, за да помоля за помощ. Иначе защо ще поемам подобен риск?

— Искаш да намериш жена си. — Гласът на Кадер неочаквано зазвучава спокойно, заплашително. — И така ли мислиш да го постигнеш? Като ни шпионираш? Ти искаш да намериш госпожа Купър. Е, според мен знаеш, че точно така израелците са открили Башир — друг човек, когото си помолил за помощ и който сега ще лежи години в затвора.

Върху масичката има пепелник и Кадер оставя вътре чипа, после го подпалва със запалка. След секунди той се превръща в топяща се пластмаса.

— Сега, след като вече не могат да ни проследят, ще направим нещо друго. За кого шпионираш, господин Адам? За Израел или за Америка? За „Шабак“ или за ЦРУ?

— Ако не ми вярвате, говорете със семейството на Ахмад Махмуд. Те ще ви разкажат как не допуснах надеждите им да умрат. — Адам е възвърнал самообладанието си. — Искрено съжалявам за Башир. Той ме прие добронамерено, а аз неволно съм го предал. Но ако съм имал проследяващо устройство, някой го е поставил тайно и аз нямам представа кой. Идвам при вас, защото не мисля, че ЦРУ имат представа къде е Морган, а съм сигурен, че след време вие ще я намерите.

Кадер не казва нищо, но в погледа му се чете съмнение. Изправят се и излизат — Адам и същите трима мъже като преди. В основата на стълбите отново му завързват очите. Повеждат го към колата и го натикват вътре.

— Твърдиш, че жена ти е отвлечена от „Джанбия ал-Ислам“ — казва Кадер, когато колата отново потегля. — Добре. Ако тя е в Газа, ще узнаем истината.

* * *

Отново странното движение. Този път пътуването продължава по-дълго, но колата се движи бавно, на моменти почти спира. Докато пътуват, Адам усеща, че по улиците става нещо. Отначало шумът е далечен и едва доловим, но постепенно се усилва: викове, врява и после стрелба. Спомня си за един австралиец с безумен поглед, с когото се запозна на някакво парти във Вашингтон и който няколко години беше отразявал войната в Ирак за някаква телевизия. Той не говореше за нищо друго освен за многобройните страховити сблъсъци, които беше преживял, а думите му се лееха като неудържим поток, сякаш сам не можеше да проумее чудото на собственото си оцеляване. Спомня си, че австралиецът наричаше престрелките „пукотевици“ — Адам едва впоследствие установи, че терминът е от военния жаргон в Австралия и Нова Зеландия. Адам осъзнава, че сигурно самият той в момента приближава някоя „пукотевица“, придружаван не от верни бойни другари, а най-вероятно от склонни към самоубийствени действия хора на ХАМАС. Би трябвало да е скован от ужас. Обаче страхът му е примесен с необяснимо въодушевление. Вече никой не може да го обвини, че не се е постарал достатъчно. Странно защо си припомня как като младеж беше чел Жан-Пол Сартър. Вече не е юрист с костюм, прегърнал е съдбата си на екзистенциалист.

Колата спира напълно, предизвиквайки порой от гневни и уплашени думи на арабски от страна на шофьора. Кадер крясва в отговор и Адам усеща как колата започва да се тресе и да се клати. Невидимата тълпа навън крещи неразбираеми лозунги и призиви, а над силния човешки тътен се носи пронизителен писък — воят на оплаквачки. Нечия ръка повдига превръзката, Адам се обръща да погледне Кадер и първо вижда, че той гледа уплашено, а после се извръща към прозореца. Намират се на широка улица, явно близо до центъра на града, и пред колата има море от куфии. Повечето мъже са гладко обръснати, следователно, разбира Адам, са от ФАТАХ, а не от ХАМАС.

— Трябва да бягаме! — Гласът на Кадер е с една октава по-висок, отколкото в апартамента. Той се опитва да отвори вратата, но тя е блокирана от тълпата. През предното стъкло, може би на стотина метра пред тях, Адам забелязва три полюшващи се ковчега, понесени високо от опечалените и увити с цветовете на ФАТАХ. Как се е случило? Как може шофьорът на Кадер да е толкова глупав? Натъкнали са се на политическо погребение. Вероятно хората са убити по-рано същия ден. Сега като че ли всички погледи са вперени в тяхната кола, размахват се юмруци — съвсем очевидно е, че Кадер и останалите са от ХАМАС.

— Заключи си вратата — провиква се Кадер. — Може Да успеем да се измъкнем някак с колата.

Обаче пресата от тела става само по-силна. Дори шофьорът да е склонен и способен да прегази хора, колата не може да помръдне. Времето сякаш забавя ход, когато Адам вдига поглед и забелязва нелепи подробности от нормалното ежедневие: балкон с пластмасови столове, простор с пране, обичайния площад, бетонни сгради. Но колко много хора! И повечето от тях са млади, а така гневни!

Точно отпред виждат как войници в черно, добре екипираните бойци, за които Колин беше казал, че са обучени с подкрепата на ЦРУ, се появяват от една пресечка и когато ги зърва, Адам изпитва облекчение — най-сетне някакъв ред.

— Кадер, погледни! — сочи му.

Обаче когато Кадер ги вижда, започва с нова сила отчаяно да блъска вратата.

— Те са „Форс 17“ — казва той. — Най-лошите. Трябва веднага да изчезваме, иначе сме мъртви.

Адам не вижда кой произвежда първите два изстрела, но явно се разнасят отзад, вероятно стрелецът се крие на някой от затулените от пране балкони. Войниците от „Форс 17“ се разпръсват, когато куршумите затрополяват по бетона на сградите над главите им, а той поглежда ужасен как един от тях се прикрива зад някакъв микробус и вдига оръжието си. Писъците на тълпата вече не са координирани и се извисяват още по-силно, докато Адам рита вратата на колата, облегнал гръб на предната седалка и напрегнал всички сили. Победоносно усеща как вратата поддава и изпъва крак, за да й попречи пак да се затвори. Стисва китката на Кадер и го помъква извън колата. Докато се измъкват обаче, войникът от „Форс 17“ стреля два пъти. Предното стъкло се натрошава, шофьорът се свлича напред, а от шията и челото му руква кръв. На излизане от колата Адам усеща пръските и за част от секундата му се струва, че е улучен. Обръща се, когато третият изстрел уцелва охранителя от ХАМАС, който седи до шофьора. Може би не е мъртъв, но ако се опитат да го спасят, скоро и те ще загинат.

Изненадващата престрелка е накарала тълпата да се отдръпне, в случай че още куршуми полетят нататък, и в броените секунди, преди хората да се прегрупират, Адам и Кадер хукват, отдалечават се от ковчезите, оттеглят се обратно по улицата в посоката, от която са дошли. Няма повече изстрели и след двеста метра тълпата оредява. След още сто метра остават сами на улицата, но продължават да тичат въпреки жаркото слънце. Далеч от навалицата и от мъжете с пушките улиците са пусти, а прозорците — натрошени. Адам няма представа къде се намира — беглец в непознат град. После в пролуката между две сгради зърва морето: явно се движи на север — към Ерес! — успоредно на брега. Опитва се да си припомни картите на Газа, които е проучвал по интернет. В зависимост откъде тръгва, или ще се окаже по-близо до сигурния пристан на кабинета на Колин, или в хаоса на бежанския лагер Джабалия, този врящ казан, в който се боричкат десетки военни групировки. Най-сетне стигат до някакво кръстовище и Кадер спира.

— Ти тръгни натам — посочва той. — И върви само направо. Ще стигнеш до „Площада на незнайния воин“. Това ще ти трябва — бърка в джоба си и подава на Адам портфейла и паспорта му. — Боя се, че унищожих мобилния ти телефон. Трябваше да сме сигурни, че няма още някой чип. — Протяга му ръка. — Ти ме спаси. Вече ти вярвам, хабиби.

— Ами ти? Ти къде ще отидеш?

— Не се тревожи. Наблизо има къща на ХАМАС. Ще съм на сигурно място. Сега върви. Ако е рекъл Бог, ще дойдеш пак и тогава ще намерим жена ти. Но по-късно. Моментът не е подходящ да оставаш в Газа. — Той му махва и бързо се отдалечава към морето.

Адам отново хуква по широката притихнала улица. Някъде зад себе си още чува престрелка, но след малко недалеч отпред вижда площада. Тук мъжете още седят на открито в кафенетата и поглеждат смаяно потния и окървавен чужденец, който тича сам по тротоара. Климатизираната сграда е като рязко потапяне в прохладен планински водопад. Охранителят безмълвно вика асансьора и отвежда Адам до етажа на Колин.

Колин е ходил до тоалетната и е на мраморната площадка, когато вратите на асансьора се отварят. Той внимателно оглежда Адам и се взира в кървавите пръски по спортната му риза.

— Аха, явно започваш да опознаваш Газа. Иди да се измиеш и ще ти заема една фланелка. А после най-добре да се прибираме.

Адам поглежда часовника си. Три и четирийсет и пет следобед. Успял е да се върне петнайсет минути по-рано от крайния срок, който Колин му е дал за Газа.

* * *

Адам беше предупреден, че в Ерес ще има засилена охрана, и очакванията му се оправдаваха. Най-силното му желание беше да се върне в Тел Авив, да си вземе душ и да отмие страховете и чувството си за безсилие. Преди това обаче трябваше да застане в охраняваната зона в Ерес и да се подчини на заповедите, издавани по високоговорител от служителите, които наблюдаваха от разположена нависоко кабина от бронирано стъкло. „Извадете джобовете си. Оставете паспорта и портфейла си върху пластмасовата табла и я бутнете по конвейерната лента. Свалете колана, часовника и обувките си. Сега влезте в кабината за откриване на експлозиви.“ Макар Адам да не носеше багаж, проверката отне четирийсет минути. После, когато се върнаха в паспортната зала, двамата с Колин се присъединиха към дълга опашка от журналисти, хуманитарни работници и неколцина привилегировани палестинци.

Близо час опашката не помръдна, защото в кабинката нямаше никого. Стана почти шест часът, преди отново да стъпят на израелска територия.

Адам се почувства дезориентиран и травмиран, докато се мъчеше да проумее случилото се. На няколко пъти, когато се беше катерил в Алпите, се беше озовавал на крачка от смъртта. Веднъж един съвсем безобиден заснежен склон, който току-що беше преминал, внезапно се изпълни с лавина от падащи камъни, някои с големината на автомобили, след като заледените им гнезда се бяха разтопили от лятната жега. Втория път замръкна заедно със свой приятел на връщане от небезизвестното катерене по северния склон на Егюй дьо Триоле: ако не бяха останали активни цяла нощ и не бяха изкопали пещера с пикелите си, щяха да замръзнат и да умрат. Обаче му се струваше по-лесно да оцелее от най-тежките изпитания, пред които го изправяше безмилостната и безучастна природа. Мъжете от „Форс 17“, които убиха шофьора на Кадер, като нищо можеха да застрелят и него и щяха да го направят с враждебно човешко действие. Още по-лошото бе, че също толкова опасни мъже от също толкова чужда култура все още държаха Морган в плен. Натрупаните лични впечатления на Адам относно онова, което тя вероятно преживяваше, само задълбочиха страховете и тревогите му.

По време на пътуването обратно към Тел Авив Адам не разказа почти нищо за това как е минал денят му с надеждата, че когато пристигнат, с Колин ще седнат да изпият по бира. Той обаче трябваше да се връща при новата си съпруга в Йерусалим, затова след като си взе душ, Адам излезе на улицата сам и пое покрай ресторанти и барове, пълни с туристи, после надолу към брега, където весели групи млади хора флиртуваха както обикновено. Седна на една пейка и съзерцава залеза над морето, а когато мръкна, се настани в кафене на открито, поръча си пица и изпи почти цяла бутилка вино, но макар алкохолът да го успокои, стомахът му едва понесе храната. Дали и Морган виждаше същите нощни звезди? Трудно му беше да приеме не Газа, толкова близка и същевременно толкова далечна, а Тел Авив. Три добре облечени американки на по трийсет и няколко години се настаниха на съседната маса и се опитаха да поведат разговор с него, като го осведомиха, че са от Милуоки, и потърсиха съвета му кой е най-удачният начин да организират посещението си в Масада. Той отговори учтиво, но отказа на поканата им да се присъедини към тях, понеже се опасяваше, че ако го стори, единствената тема, която ще бъде в състояние да обсъжда, ще е как да оцелееш след първата си престрелка.

Преди да си легне, провери имейла си. В спама имаше съобщение от Рони Васерман, изпратено рано сутринта:

„Скъпи Адам, днес говорих с тъща ти и тя ми обясни, че си в Израел. Сигурно знаеш, че тя ме посети преди няколко дни и ми остави номера си. Е, интересно съвпадение, защото и аз заминавам там. Само за седмица за съжаление, но наистина се нуждая от почивка. Ще отседна при сестра си в Рамат Хашарон, на няколко километра северно от Тел Авив. Ще бъда сама — родителите на Тео се съгласиха да поемат грижите за децата. Както и да е, ако си свободен, ще се радвам да се видим. Трябва да пристигна утре. Изпрати ми имейл или ми звънни на американския мобилен, ххх Р.“

Вече започваше да се чувства преследван, когато забеляза, че някой е пъхнал под вратата му някакъв плик. Картичката вътре беше подписана от някой си полковник Ицхак Бен-Меир.

„Господин Купър, бих искал да се срещнем, за да обсъдим посещението Ви в Газа. Трябва да знаете, че се запознах с жена ви, преди да бъде отвлечена. Ще ви се обадя утре сутрин.“

13.

Четвъртък, 3 май 2007 година

След като цели два дни остана заключена в стаята си в подземието, Морган с облекчение излезе отново на чист въздух. Обаче още щом седна с Абу Мустафа на обичайното им място под финиковата палма, забеляза, че той е притеснен. Изглеждаше разсеян и обичайният му апетит беше изчезнал.

— Какво има? — попита тя. — Не си на себе си. Проблеми у дома ли?

— Както вече ти казах, не знам какво се случва у дома, защото не мога да говоря със семейството си. И не разбирам какво имаш предвид. Добре съм.

— Определено не изглеждаш добре. Е, сигурно ти липсват близките ти. Прекрасно знам как се чувстваш.

Абу Мустафа сви рамене.

— Защо не ме пуснеш? Тогава и ти ще можеш да се прибереш.

Преди той да успее да отговори, стана ясна истинската причина за притеснението му. Днес нямаше да са сами. Морган усети как кръвта във вените й се вледенява, когато от къщата се показа още един човек и прекоси двора, за да се присъедини към тях — Карим. Последва го пазач с още един пластмасов стол и Карим се настани до масата, облечен с бедуинска роба.

— Здравей, Морган, радвам се да те видя. Жадна ли си днес? — изкиска се той с неприятен фалцетов смях.

— Халлас[8]. Време е за истинските въпроси. — Посочи Абу Мустафа и каза: — Приятелят ми ще обясни какво имам предвид.

Абу Мустафа се прокашля. Не изглеждаше доволен, но думите му не издаваха никакви признаци за липса на лоялност.

— Сигурно за теб не е изненада, че Карим е осведомен за разговорите ни. Смятаме обаче, че вече трябва да се насочим към по-съществени неща, например истинската същност на мисията ти в Газа. Разговаряхме и с Абдел Насър. Обаче трябва да го чуем и от теб.

Морган и бездруго се озадачаваше, че Абу Мустафа отделя твърде много време на нещо, което може да се определи като далечен фон. Най-сетне беше настъпил моментът тя да приложи стратегията си на практика: да се опита да предпази тайните, които никога не би издала, като разкрие нещо безопасно.

— Тук съм, за да наблюдавам и да изготвя доклад за видяното. Мисията ми не е по-различна от тази на Балканите. Моето правителство е вложило много в мирния процес, но за да бъдат ефективни дипломатическите му усилия, трябва да разполага с актуална и прецизна информация от Газа. Вече нямаме тук постоянен персонал. Управлението знаеше, че нямам търпение да се върна да работя на терен, затова ме помолиха да започна да правя чести посещения, като същевременно прекарвам по-голяма част от времето си у дома. Това положение е удобно и за двете страни, затова съм тук.

— Затова съм тук — повтори Карим, имитирайки акцента й. — Не по-различна от мисията ми на Балканите — изсумтя той.

— Госпожо Купър, много добре звучи, че си пристигнала тук, за да наблюдаваш — намеси се Абу Мустафа, опитвайки се да поеме инициативата в свои ръце. — Но какво да наблюдаваш? Телевизия „Ал-Джазира“ е тук през цялото време, има и други кореспонденти. Какво толкова тайно трябваше да научите, че да са нужни уменията на агент от тайното разузнаване на ЦРУ и привличането на Абдел Насър.

— Правителствата предпочитат сами да събират информация на място. Вярно е, че работя за Управлението, но информацията, която изискваха от мен да им изпращам от тук, беше почти същата, каквато би била, ако работех за Държавния департамент.

Карим се изправи, прекоси краткото разстояние до стола на Морган, наведе се и приближи лицето си на сантиметри от нейното.

— Лъжеш — каза. — Знаеш какво ще се случи, ако лъжеш. — Плъзна пръсти напряко на гърлото си не веднъж, а няколко пъти, сякаш имитираше трион за дърва.

Морган нямаше възможност да отговори, защото изведнъж чертите на Карим застинаха ужасено. В далечината тя чу нещо подобно на гърления мотор на косачка за трева, която подстригва колежанско футболно игрище. Звукът бързо се усили. Карим кресна на Абу Мустафа на арабски, двамата станаха и хукнаха, като Абу Мустафа поспря само колкото да стисне Морган за китката и да я помъкне с тях.

— „Апачи“ — кресна той, — израелски серафим. Трябва да се скрием! Надолу по стълбите, в мазето!

Докато тичаха към мазето, Морган мярна тъмния корпус на хеликоптера да се издига над палмите, сякаш търси мишената си. Само че хеликоптерът продължи полета си, а те хукнаха надолу по тесните стъпала към мазето и после по коридора, в края на който се намираше до болка познатата стая, в която я изтезаваха.

Там малко по-късно тя чу приглушения взрив на насочена ракета „Хелфайър“. Където и да беше паднала, не беше в двора им. Морган помнеше какво е преживял Карим в гората на Черна гора. Реакцията му не й се стори пресилена.

Той я изгледа строго, все още задъхан, явно се мъчеше да се овладее и да възвърне авторитета си, и изтупа въображаема прашинка от робата си.

— Сега си тръгвам, но ще поговорим отново по-късно — заяви.

* * *

След бележката, която остави в хотела на Адам, Ицхак Бен-Меир му се обади по телефона рано на следващата сутрин. Адам забеляза, че гласът му звучи неочаквано колебливо: прочете бележката и реши, че Бен-Меир е израелски шпионин. Покани го в хотела си на късна закуска и двамата се срещнаха във фоайето в десет без петнайсет. Напълниха чиниите си с хумус и салата от бюфета и се запътиха към задната част на терасата.

— Отлично — каза Бен-Меир. — Можем да говорим, без да ни подслушват.

Адам не беше в настроение да бъбри учтиво.

— Мисля, че ми дължите обяснение за няколко неща — каза, когато седнаха, — така че да започнем оттам. Защо е този неочакван интерес към мен? Морган я няма повече от месец, а това е първата проява на интерес от страна на израелец. Не, не ми казвайте, ще се досетя. Искате да знаете какво съм открил в Газа. Е, това е лесно. Едва не ме убиха.

— Господин Купър — може ли да ви наричам Адам? — истината е, че не се свързахме с вас по-рано, защото американските колеги ни помолиха да не го правим. Или поне така разбрах аз. А що се отнася до това, че едва не сте загинали — несъмнено ви е известно, че Газа е опасно място. Чух, че вчера е имало бомбардировка. Бойците също стреляха с ракети по нас — една улучи къща в Сдерот. Както и да е, радвам се, че сте успели да се измъкнете оттам невредим. Какво се случи?

— Натъкнах се на последиците от бомбардировката — отговори Адам. — Попаднах на погребение на жертвите, но не след дълго труповете се умножиха. Единият от загиналите беше шофьорът на колата, в която се намирах, когато го застреляха. Но сега това няма значение. В бележката си пишете, че сте се срещнали с Морган, преди да бъде отвлечена. Как се случи? И как беше тя?

Бен-Меир въздъхна и се заигра с лъжичката си.

— Вижте, наистина ми се иска да ви отговоря. Но трябва да ми обещаете, че всичко, което ще ви кажа, ще остане поверително, което означава да не го споделяте с познатите си от ЦРУ в американското посолство. Що се отнася до тях, тази среща не се е състояла.

Адам го погледна изпитателно.

— Защо? Каква е голямата тайна, която се опитвате да скриете?

— Няма голяма тайна. Просто не смятам, че е в интерес и на двама ни те да разбират. Официално аз съм пенсионер и това ми дава повече свобода. Смятам за свое задължение да ви помогна да намерите съпругата си. Но всъщност дори моите колеги не знаят, че съм ви издирил. Е, давате ли ми дума?

Адам кимна.

— Само че обещанието ми да запазя поверителност има едно условие — каза. — Да не ми пробутвате глупости. Ако не можете да ми дадете отговори заради оперативната секретност, добре. Разбирам. Обаче не ме лъжете, по дяволите, ясно?

— Няма да ви лъжа. Имате думата ми.

— Ще видим колко струва.

— Вече ви казах, за мен това не е делови въпрос. Лично е. Харесвах съпругата ви. Нямате представа колко съжалявам, че я няма, и отчасти се чувствам отговорен. Имал съм пленени другари и имам известна представа какво е.

Адам не очакваше това.

— Е, кога се видяхте с нея? — попита.

— За пръв път на брега в деня, преди да замине за Газа. Беше излязла да потича, както разбрах, че прави повечето сутрини. Един колега ме помоли да му направя услуга.

— Услуга ли? Каква услуга? Искате да кажете, че ви е помолил да я проверите? Да видите какво търсят гринговците в Газа.

— Разбира се, това беше част от задачата. Американците споделят с нас много по-малко, отколкото си мислите, а мен ме помолиха да се свържа с нея, защото трябваше да разберем какво прави тя. От опит знаем, че не бива да допускаме оперативни работници от чужди разузнавателни агенции да обикалят окупираните територии без известен, как да се изразя, надзор.

Адам изсумтя.

— Тя е професионалистка. Обзалагам се, че не ви е казала много. С мен никога не споделя.

— Не, не ми каза. Но знаете ли, всъщност основната ми цел не беше да науча повече за мисията й, макар да съм сигурен, че тя точно това си помисли. Всъщност целта ми беше съвсем различна.

— Различна ли? Не разбирам.

— Предния ден тя се натъкна на проблем. По някаква причина, когато отишла в Ерес, установила, че границата е затворена, макар че по-рано сутринта е била отворена.

— И? Все още не разбирам.

— Мой колега ми съобщи, че има голяма опасност, когато не получи достъп, тя да се откаже и да отлети за вкъщи — не можеше да си позволи да чака тук, в Израел. Трябвало да се върне навреме, защото на вас ви предстояло важно дело в съда. Моята работа беше да намеря начин това да не се случи и тя отново да опита да влезе в Газа. Не знам защо беше толкова важно. Но именно затова се чувствам виновен и по тази причина ви казвам много-много повече, отколкото би трябвало.

— Защо не й звъннахте в хотела и не й казахте: всичко е наред, можете да отидете в Газа?

— Колегата ми искаше да намеря някакъв начин да я накарам да си мисли, че използва уменията си като агент и така сама създава възможности пред себе си. Знам, че звучи странно, но вероятно идеята е била да й попречим да разбере колко много знаем за нея. Затова когато за първи път разговарях с нея на брега, й дадох визитката си. Знаех колко лесно ще установи, че съм работил в разузнаването. И разчитах да ми се обади по-късно, и да ме помоли да й помогна.

— И тя го е направила.

— Да, направи го. Затова по-късно излязохме на вечеря. Тя ми разказа за живота си, за вас и за децата ви. Прекарахме приятна вечер. И после ме попита дали бих могъл да използвам контактите си, за да уредя отварянето на Ерес на следващата сутрин — така че тя да изпълни мисията си и да се прибере у дома без закъснение. Разбира се, аз можех да направя точно това. Такава беше целта.

Адам се ужаси. Изглежда, този човек беше разигравал жена му — беше разчитал на факта, че е притисната от спешни обстоятелства, за да я изпрати на мястото, където е била отвлечена. Но се постара да запази лицето си безизразно — важно беше да научи възможно най-много.

— Но защо? Защо беше нужно цялото това хитруване, Ицхак? — попита. — Разказвате ми какво се е случило, но всичко е пълна безсмислица.

— И аз не виждам смисъл. Но си мислех, че вие ще знаете. Вижте, правя само догадки, предположение. Но колегата, който ме помоли да постъпя така, знае много за американците. Работил е с тях преди години в същия регион, в който за последно на терен е работила и съпругата ви — на Балканите. Имам усещането, че някой от американските му приятели много е настоявал тя да направи въпросното посещение и го е помолил да го уреди. Малката шарада с мен беше начин за избягване на официалните канали. Но както ви казах, това е само предположение.

— Кой е този колега? Как се казва?

— Съжалявам, не мога да ви кажа.

— Имате ли представа кои са американските му приятели?

— И да имах, не бих могъл да отговоря на въпроса ви.

— Разбирам. Как ви се стори Морган?

— Вълнуваше се за пътуването. Очевидно приемаше мисията си много сериозно и с удоволствие работеше отново на терен. В същото време, копнееше да се прибере у дома — не само за да види вас и децата, но и защото знаеше, че ви предстои дело. Не искаше да ви разочарова.

Адам се изправи.

— Дайте ми няколко минути да обмисля всичко това. — Поразходи се по терасата и после отново седна. — Част от мен иска просто да изляза и да ви оставя да довършите закуската си сам — каза. — И разберете, изобщо не ви вярвам. Обаче трябва да ми кажете едно — защо вашите хора са сложили проследяващ чип в паспорта ми? Защо сте ме проследили, когато отидох да се срещна с Башир ал-Овдех в Лод? Не си ли давахте сметка, че когато стигна в Газа, това може да ми струва живота?

Бен-Меир видимо се обърка.

— Следили са ви? Чип? Нямам представа за какво говорите. Не знаех, че сте ходили в Лод, а що се отнася до Ал-Овдех, мислех, че арестът му е най-обикновена операция на местната полиция, действала по анонимен сигнал. Допусках, че сигналът е от някой от неговата страна, от човек, който му има зъб.

Лицето на Адам пребледня.

— А чипът? — попита.

— Твърдите, че някой е поставил чип в паспорта ви. Вярвам на думата ви. Но се запитайте следното — как сме се добрали до паспорта ви? Сигурен съм, че не сте проявили глупостта да го оставите в хотелската си стая, нали? Пък и защо да стигаме толкова далеч? Разбира се, знаехме, че отивате в Газа с господин Райли. В крайна сметка, той кандидатства за документите да ви вкара. Обаче защо да ви излагаме на опасност?

Адам преглътна мъчително.

— Имам още един въпрос.

Бен-Меир му даде знак да продължи.

— Чували ли сте за „Джанбия ал-Ислам“?

— Да. Мисля, че би било вярно да ги определя като клон на „Ал-Кайда“ в Газа. Те искат не само ислямска държава без евреи, а възстановяване на халифата, управляван като Арабия от ранното Средновековие.

Адвокатът кимна.

— И на мен така ми обясниха.

— Е, какво за тях? Да не искате да кажете, че е възможно те да са отвлекли Морган?

— Нима не знаете? Не сте ли гледали видеозаписа?

— Какъв видеозапис? Ролята ми във всичко това е доста ограничена — сигурен съм, че го разбирате.

— Пуснаха ми го в американското посолство. Обясниха ми, че е бил доставен при тях на ръка. Морган говори, облечена с оранжев гащеризон като затворниците в Гуантанамо, а отзад се вижда знамето на „Джанбия ал-Ислам“. Тя изглежда ужасно. — Гласът на Адам беше натежал от чувства. — Сигурен съм, че непосредствено преди това е била изтезавана. Признава пред камерата, че е агент на ЦРУ. Никога не би го направила по своя воля. Не знам какво всъщност прави тук, но ми кажете, доколкото ви е известно, истинска ли е тази групировка? Възможно ли е да са фасада, а всъщност да са част от ХАМАС, които са организирали отвличането, защото искат да си присвоят заслугите за освобождаването й впоследствие?

— Не разбирам. Защо им е да правят такова нещо?

— Ако ХАМАС помогнат за освобождаването й, ще спечелят доверието на международната общност. Ще насърчат дипломатите и личностите, определящи политиката, да започнат да си сътрудничат с тях. Признавам обаче, че звучи доста объркано.

— Господин Купър — поде Бен-Меир, — не мога да се обвържа с отговор. Както се изразявате, не съм наясно с картинката. Но предположението ви е крайно невероятно. В разузнаването често се налага да прилагаме разновидност на така наречения „бръснач на Окам“. Ако се налага да избирате между няколко обяснения, най-простото обикновено — макар и за жалост невинаги — се оказва правилното. Повярвайте ми, ХАМАС разполага с много по-лесни начини да си спечели доверие в чужбина, отколкото да инсценира отвличане. Рисковете за тях са огромни, защото както обикновено истината ще излезе наяве. Бих заключил, че който ви е казал това, лъже.

* * *

Рони изглеждаше поизмъчена и отслабнала. Сестра й Рейчъл живееше във вила на север по крайбрежието в богатия град Рамат Хашарон и тя помоли Адам да вземе такси и да се срещнат там в ресторант близо до брега. Когато й се обади след срещата си с Бен-Меир, тя го предупреди, че сутринта е придружила Рейчъл на преглед при онколога й. Преди две години бяха открили рак на Рейчъл и макар прегледът да беше рутинен, такива неща винаги бяха стресиращи.

Въпреки това Рони се беше постарала. Беше с къса зелена памучна рокля, тъмен елек и сандали на висок ток, които подчертаваха дългите й крака. Щом седнаха, тя свали болерото и показа почернелите си рамене.

— Дааа, тленността — каза Адам, след като си поръчаха. — Неприятна работа. Как е тя.

— Засега е жива, слава на Бога. Направиха й скенер и не откриват абсолютно никакви признаци, че ракът се връща. Общото й здравословно състояние и тонус винаги са били отлични, което определено й помогна да преодолее болестта. Обаче надали ще може да има деца, а човек не очаква такова нещо да се случи на по-малката му сестра, особено когато тя е само на трийсет и пет.

Адам знаеше, че Рейчъл е омъжена за доста по-възрастен мъж, натрупал значително състояние, организирайки инвестиции в някои от новите израелски предприятия за високи технологии. Бяха се запознали, докато тя работела на Уолстрийт.

— Ами ти? Децата подлудяват ли те?

— О, децата ме крепят. Навремето бях на друго мнение, но след смъртта на Тео не рухнах само благодарение на Бен и Сара. Обаче се нуждаех от почивка. Като стана дума, ще си поръчам коктейл и според моята диагноза ти също се нуждаеш от питие.

Адам не беше хапвал от закуска, затова двете големи мохито, които и двамата пресушиха, преди да си поръчат храната, веднага го хванаха.

— Всъщност не съм ти казвал, че Морган е отвлечена — рече той. — Но явно си се досетила, защото точно това си казала на тъща ми.

Рони сложи ръце на кръста — характерния й жест, помисли си Адам със замъглено съзнание. Кой знае защо след толкова седмици, през които бе насочил цялото си внимание към нещо друго, това не му се стори неуместно. Той се размърда и коляното му докосна нейното под масата. Тя го задържа там достатъчно дълго, за да му даде възможност да усети топлата й кожа.

— Признавам, засегнах се, когато ти замина, без дори да ми се обадиш — каза тя. — Знам, че изглежда дребнаво, нямам право да го очаквам от теб. Съжалявам, че изпях всичко на тъща ти, но си мислех, че би могъл да ми се довериш.

— Рони, всичко е наред. Няма значение — тихо я увери Адам и докосна ръката й. — Никой от засегнатите от тази история няма ръководство за уместно поведение в такива случаи, а както знаеш, и докато следваш право, не те учат на това. Всъщност се получи добре. Тайнствеността много ме измъчваше, а благодарение на разговора ти с Шери мога да разговарям открито с единствения човек, който усещам, че знае какво преживявам — бащата на Морган. Много ми помогна фактът, че мога да споделя с него. Двамата сме от различни светове, но той е много свестен човек. Много си допадаме.

Те се заеха с вечерята. Рони разказа на Адам истории от детството си с Рейчъл и за любовната история на сестра си с Аврам. След като бе работила като инвестиционен банкер с обещаваща кариера, сега най-напрегнатото й задължение беше да участва в заседанията на различни благотворителни комитети и да подпомага съвременни художници. Той й разказа за Газа, но не разкри почти нищо от случилото се там и изобщо не сподели растящите си съмнения относно колегите на Морган в ЦРУ. Огромно облекчение беше да прекара вечер, в която вниманието му е ангажирано с нещо друго. Ресторантът бавно се изпразни. Адам погледна часовника си.

— Боже, почти полунощ е. Най-добре да намеря такси.

— Неподходящо възклицание по тези места, приятелю. Искаш ли най-напред да ме изпратиш? На няколко пресечки е, после ще ти покажа как да се върнеш на главния път за Тел Авив — там веднага ще намериш такси дори по това време.

Адам плати сметката и двамата станаха. Улицата, широк булевард с две платна и ивици трева покрай тротоарите, беше безлюден. Между разперените клони на старите дървета се процеждаше лунна светлина. Докато вървяха, Рони хвана ръката му и я положи на стегнатата си талия. Той усети как членът му се втвърдява под боксерките.

Най-сетне спряха пред вилата на Рейчъл и Аврам. Никъде не светеше.

— Прегърни ме — каза Рони.

Ръцете му притиснаха кръста й.

— Каквото и да е желанието ти, ще го приема — заяви тя. — Ако ти се струва нередно, ще разбера. Ако не сега, е, може би ще настъпи момент, когато нещата ще се променят.

— Не мога. Просто не мога, макар голяма част от мен да го иска и макар че сигурно ще се отрази добре и на двама ни. Обаче прекарах прекрасна вечер. Всъщност най-хубавата от много време насам, много преди Морган да бъде отвлечена.

Тя положи глава на гърдите му. Не продума няколко минути.

— Е, ще те видя ли пак, преди да си заминеш?

— Защо не дойдеш утре в Тел Авив. Това е последната ми вечер.

— Ако успея. И ако Рейчъл няма нищо против. Звънни ми сутринта.

В очите й имаше сълзи.

— Съжалявам, не искам да съм жалка — каза тя. — Не аз преживявам целия този ад — проблемите, с които трябва да се справяте Морган, ти и Рейчъл. Аз съм отстрани. Обаче тя толкова искаше да стане майка. Слава богу, че има Аврам.

— Не си жалка, просто си човек.

Тя го прегърна за последен път, после силно го целуна по устните и се откъсна от него.

— Благодаря, Адам. Прекрасно беше поне веднъж да те видя сам.

— Може би в такъв случай ще се видим и утре.

— Както казват арабите, иншаллах.

По целия път обратно към Тел Авив Адам усещаше уханието й от полото си.

14.

Петък, 4 май 2007 година

Адам се събужда и установява с растящо разочарование, че еротичното преживяване, от което се отърсва, е само поредният сън — не за Рони, а за Морган. Бяха в своята спалня в Бетезда, а тя беше на колене, обкрачила лицето му и подпряла длан на таблата на леглото. Беше потънал в топлината й и усещаше нектара й по лицето си, докато тя движеше разтворената си вулва по устните и езика му, а той се пресегна да щипне зърната на гърдите й така, както знаеше, че й харесва. Усети трепета, надигащ се от бедрата и задника й, предвестник на кулминацията. Не само характерният вкус и мирис правеха съня му толкова жив, а и звукът, неволното гърлено стенание, което Морган издаваше само когато е в екстаз. Откога не го беше чувал? И дали щеше да го чуе отново?

Той идва на себе си, ориентира се. Разбира се, намира се в Тел Авив. Предната вечер е бил с Рони. Тя му даде да разбере, че иска да спи с него, а той никога не бе изпитвал толкова силна нужда от чисто физическо облекчение. Обаче ако го бяха направили, чувството, което щеше да изпитва сега, нямаше да бъде копнеж, а вина. Добре че се срещнаха в Рамат Хашарон. Не можеха да го направят в къщата на сестра й, а нямаше къде другаде да отидат. Спомни си, че я покани да дойде в Тел Авив тази вечер, последната вечер от пътуването му. Може би трябваше да й се обади и да измисли някакво извинение. Последна среща в посолството. Този път ще ги обвини директно, защото вече знае, че само от ЦРУ може да са поставили чипа в паспорта му.

Предния ден Карим не се върна и отново бяха само двамата; Морган и Абу Мустафа отново са в мръсното подземие вместо в просторния двор.

— Според Карим навън е станало твърде опасно — обясни извинително Абу Мустафа. — Боя се, че той има право. Положението в Газа се влошава.

— Какво става? — попита тя. — Как така се влошава?

— Както обикновено, но по-зле. Сблъсъци между групировките и израелски въздушни удари. Винаги е на приливи и отливи. Знаеш го, отдавна посещаваш тези места. В момента явно има прилив.

— Пусни ме тогава. Колкото по-дълго ме държиш, толкова по-голяма е опасността — не за мен, за теб.

— Най-напред ни чака работа. Да се върнем там, докъдето бяхме стигнали, преди израелците да ни прекъснат. Да започнем с Абдел Насър.

Морган го очакваше. Още преди дни беше решила, че преспокойно може да говори по тази тема. В крайна сметка, Абдел Насър вече беше затворник. Каквото и да кажеше, надали щеше да влоши положението му.

— Ако искаш да говоря за Абдел Насър, трябва да се уверя, че той е добре — каза Морган.

— Жив е. Това ти е достатъчно.

— Беше ранен. Нека да го видя, за да се уверя, че лекувате раните му.

— Невъзможно. А и той вече не е тук. Ако не искаш да страда, ти предлагам да сътрудничиш.

— Какво искаш да научиш?

— Странно нещо е набирането на хора. Да избереш някого, на когото можеш да се довериш, който отговаря на целите ти и притежава нужните умения и способности. Ти и аз, и организациите, които представляваме, всъщност не сме много различни. Ако търся талантлив младеж в университет или в бежански лагер, трябва да видя у него определени качества. Нужни са ми бойци, които не се боят от смъртта, които ще пазят тайните ни и които са интелигентни и изобретателни. Освен това трябва да установя какво ги мотивира, доколко чисти са намеренията им — човек, който се стреми към пари или слава, представлява смъртна опасност. Правя избор едва когато съм сигурен. Допускам, че ти като старши агент преминаваш през сходен процес. Кажи ми как беше с Абдел Насър. Как се запозна с него?

Морган знаеше, че няма избор.

— В региона има наш колега. Познавам го отдавна. Обучаваха ни заедно. Той го препоръча.

— Какво ти каза за него?

— Че той и семейството му наистина познават Газа. Че познават политиците и хората начело на бунтовниците и фракциите. А поради силните си връзки с Америка разбират идеите, които са важни за нас, например законовото управление и човешките права.

— Добре, госпожо Купър. Вече напредваме. Как осъществихте контакт?

— Изпратих му имейл. Благодарение на прикритието си имам имейл адрес в Държавния департамент. Той отговори след по-малко от час, че с удоволствие би се срещнал с мен в Газа, но точно в този момент се намира в Калифорния. Планираше следващата седмица да бъде в Ню Йорк. Мисля, че беше в началото на пролетта миналата година. Няколко дни по-късно се качих на влака във Вашингтон и се срещнахме в един италиански ресторант.

— Какви бяха първите ти впечатления от него?

Морган се постара да не се изчерви.

— Хареса ми. Беше облечен добре и обноските му бяха безупречни. Очевидно беше интелигентен мъж и имаше чувство за хумор. Първите му думи, след като се запознахме, бяха: „Ню Йорк, страхотно е да бъда отново тук. Сигурно сте забелязали, че Газа е кръщавана само веднъж.“

— Какво ядохте? И двамата ли пихте алкохол?

— Аз ядох риба. Камбала, ако не греша. Наистина не помня какво яде той. Да, пихме алкохол. Отлично пино гриджо, ако това ти говори нещо.

— Как му обясни целта на срещата?

— Както може да се очаква. Използвах прикритието си — казах, че Държавният департамент иска да се заема с независима проверка на нарушенията на човешките права от страна на основните групировки в Газа. Струва ми се, че той ме помисли за луда. Но се съгласи да ми съдейства, доколкото може, и се уговорихме да се срещнем в Газа. Няколко седмици по-късно го направихме.

— Обаче уговорката за среща е далеч от вербуването му като агент. Газа може и да е бедна, обаче член на семейство Ал-Кафарна няма да се поблазни от пари. Как се разви познанството ви?

— Направих още няколко посещения и честно казано, си допаднахме. Не беше трудно да го уговарям да се виждаме — той го искаше. Допускам, че е виждал в мен връзка с един свят, който познава. Разбира се, аз никога не съм се разкривала пред него като агент на Управлението. Но определено имаше един момент, в който отношенията ни се задълбочиха.

— Продължавай, целият съм в слух.

— Беше една вечер преди десет месеца. Седяхме на една маса на терасата в хотел „Ал-Дейра“ — мястото, където приятелят ти Карим ме е познал. Съзерцавахме Средиземно море и пиехме домашна лимонада с мента и рукола. Слънцето залязваше.

— Описваш го идилично. Колко хубаво.

— Може да си язвителен колкото искаш, но истината е, че когато седиш там, на открито, някогашната представа на хората, че Газа ще се превърне в палестинския Сингапур, не изглежда толкова невероятна — стига да не обръщаш внимание на тръбата за отходните води малко по-нагоре по брега. Както и да е, знаех, че Абдел Насър има известна слава на плейбой, но реших, че тази преценка за него не е правилна. Може и да е бил като по-млад. Но когато аз се запознах с него, той беше принципен човек и палестински патриот. Което се оказа пътят нашето… общуване да достигне следващия си етап.

— Значи си апелирала към благоприличието му и си го убедила да стане шпионин. Колко трогателно.

— Искаш ли да ти разкажа, или не?

— Извинявай. Продължавай, ако обичаш.

— Седяхме на терасата и Абдел Насър заяви, че моята страна, Америка, е ключът към разрешаването на конфликта на палестинците с Израел, защото мнозина палестинци, включително самият той, споделят нашите конституционни ценности. Помня думите му почти дословно: „Най-много ми харесва в Съединените щати разбирането ви за гражданска държава, в която расата и религията не определят лоялността и отговорностите. Всичко велико в Америка се дължи на това — равенство, свобода, възможности. Това искам да създам и в Палестина.“

Абу Мустафа изглежда не й повярва.

— При цялото си богатство и влияние Абдел Насър да стане шпионин заради това? За някаква незряла представа, че тук, на палестинска земя, ще построите американската мечта?

— Да, до голяма степен беше така. Каза ми, че онова, което му причинява най-голяма болка, е фактът, че Америка постоянно поставя Израел на първо място и поради това не зачита потенциала на Палестина. Той обаче бил убеден, че ако американските лидери познавали фактите по-добре, политиката им ще се промени. Всъщност вижданията му бяха много благородни, макар да се основаваха на напълно идеалистична представа за Америка.

Абу Мустафа й даде знак да продължи.

— Каза ми, че докато следвал в Колумбийския, участвал в кампания за прекратяването на войната в Босна и накрая Америка наистина я прекратила. Каза също, че винаги е лесно да предскажеш неуспеха, но дързостта се изразява в надеждата и в стремежа да успееш. После каза: „Иска ми се само да можеше да предам това послание във Вашингтон.“ Тогава го направих.

— Това ли е?

— Казах му, че има начин посланието му да бъде чуто във Вашингтон. Уверих го, че може да го постигне чрез мен. В замяна от него се иска само да използва контактите си, за да ме снабдява с информация. Позовах се на характера му и на надеждата му за неговата страна и той охотно се съгласи. — Морган въздъхна. — А виж сега какво стана и с двама ни. Може би в крайна сметка не беше умен ход.

— Да, виж какво стана и с двама ви. Положението няма да се промени, докато не започнеш да ми разкриваш истинската цел на мисията си: защо ти е бил нужен агент с толкова добри връзки като Абдел Насър.

Тя знаеше, че ще се наложи да разкрие и това.

— Казах ти, че наблюдавах. И е истина. Просто не беше свързано с човешките права.

— А за какво?

— Не е тайна, че Съединените щати не приемат победата на ХАМАС в миналогодишните избори в Палестина. Затова започнахме програма, с която да опитаме, как да се изразя, да променим реалностите на място, да подкрепим силите, предани на ФАТАХ. Искахме ФАТАХ да може да смаже ХАМАС на улицата, ако се наложи. Не сме ги карали да започнат тези насилствени сблъсъци. Но допускам, че след като започнаха да получават помощ, сблъсъците бяха неизбежни.

— Какво искаш да кажеш? Че сте координирали някакъв преврат? Но защо ЦРУ е избрало теб? Ти не си военна. И си жена. През повечето време дори не си тук.

— Не аз ръководех програмата. Изпратиха ме да преценя резултатите. Знаеш как е: понякога хората на терен се увличат. Знаят, че в централата не биха приели провал, и се случва да преувеличават: твърдят, че всичко е чудесно, а всъщност здравата са оплели конците. Моята работа беше да установя дали сведенията, които получавахме в Централата, са верни — дали ФАТАХ е укрепнала дотолкова, че накрая с ХАМАС да бъде свършено.

— А Абдел Насър?

— Той се ослушваше и държеше очите си отворени, а нощем пиеше чай с командири и от двете страни. От време на време пристигах в града, той ми разказваше какво се случва и ме водеше на среща с някой от източниците си. Седяхме в мръсните им апартаменти, пиехме чай, пушехме наргилета и аз оформях преценката си.

— Те потвърдиха ли, че планът на ЦРУ действа и че ФАТАХ ще спечели?

— Не — отговори Морган. — Нито Абдел Насър, нито хората, с които ме запозна, твърдяха подобно нещо. Всички почтени хора повтаряха едно и също: че ФАТАХ е обречена на провал. И аз това пишех в докладите си.

— После?

— Колегите ми не ги послушаха. Но ще ти кажа какво смятам. Според мен ХАМАС до броени седмици ще установи пълен контрол над Газа. И тогава, приятелю, ти и Карим по-добре внимавайте. Ако не сте освободили мен и Абдел Насър, хората от ХАМАС ще ви преследват като хрътки, защото няма да допуснат никой да поставя под съмнение властта им.

* * *

И тримата служители на ЦРУ го чакат, седнали край заседателната маса в познатия кабинет: Гари, Майк и Юджин. Има обаче и четвърти човек, когото Адам не е виждал досега: пълен израелец към шейсетте. Още преди да ги запознаят, се досети, че вероятно това е „колегата“, помолил Бен-Меир да се срещне с Морган и да направи така, че тя да отиде в Газа. Всички се изправят, когато влиза той, вежливи и официални, и той стисва протегнатите им ръце. Всичко е наглед толкова нормално. През бронираното стъкло на прозорците той вижда момичетата по бански и бодибилдърите на плажа.

Адам, представям ти стар приятел и боец във войната срещу тероризма — казва Гари. — Амос, това е Адам, Адам — Амос.

Адам кимва и оглежда човека. Прошарена коса, големи черни очила, двойна брадичка, неразгадаемо лице.

— Приятно ми е — казва Амос. — Чувал съм великолепни неща за съпругата ви. Тук съм да помогна да сложим край на това мъчително изпитание. Но вие сигурно много се гордеете с нея.

— Да, така е — отговаря Адам и махва с ръка към Амос и Гари: — Отдавна ли се познавате?

— Може да се каже — отговаря израелецът. — Отдавна сме осъзнали взаимните ползи от сътрудничеството.

— Разбирам, че си заминаваш — казва Гари. — Съжалявам, че пътуването ти не се оказа по-успешно. Но ти направи всичко по силите си, а ние ще продължим в същия дух. Сега, след като беше в Газа, сигурно си се уверил, че не е лесно. Обаче задачата е поверена на когото трябва, Адам. Няма да имаме нито миг покой, докато тя не се прибере благополучно у дома.

— Радвам се да го чуя. — Адам се усмихва и се старае гласът му да остане равен и дружелюбен. — Постигнали ли сте някакъв напредък? Нови съобщения от похитителите?

Гари вдига ръка:

— Ей, спокойно. Знам, че си разочарован, но точно затова поканих Амос да те запознае с положението. Той е местният експерт. Сведенията му са секретни. Но явно ще се наложи да ти се доверим. Е, Амос, имаш думата.

Израелецът поглежда Адам, после служителите на ЦРУ край масата и се прокашля.

— Лично сте се убедили колко е напрегнато в Газа. Между другото, много се радвам, че сте невредим. Доколко чух, не сте избрали най-подходящия момент за посещението си.

— Не точно. Попаднах на престрелка. Но както отбелязахте, успях да избягам.

— Успяхте ли да се свържете с ХАМАС?

— Знаете, че успях.

— Допускам, че новите ви приятели са се опитали да ви убедят, че „Джанбия ал-Ислам“ няма нищо общо с тях.

— Да, така е.

— И вероятно са ви се сторили искрени и благонадеждни. Но позволете да ви обясня как действат. От много години наблюдавам тези екстремистки фракции. Това е нагледен пример за така наречената такия.

— Такия ли?

— Стара ислямска концепция — самодоволно пояснява Амос. — Всичко се свежда до разбирането, че когато говориш с куфр, неверник, не е грях да лъжеш, ако така ще помогнеш на делото. Може да се каже, че е разрешено да дрънкаш глупости в служба на делото. Гари вече ви я обяснил, че „Джанбия“ е само фасада, измама. Не мога да ви разкрия откъде го знам, но ние — аз и колегите ми — сме сигурни, че е така.

— След като казвате, Амос. — Как да го възприема сериозно след нещата, които чу от Бен-Меир? — Ако искате да опитате да ми го набиете в главата, нямам нищо против, давайте.

— Как така „щом казвам“? Да не намеквате, че греша? Че вие познавате тези хора по-добре от нас?

— Адам, Амос е наш приятел — укорително се обади Гари.

— Да. Мисля, че грешите. Нещо повече, съмнявам се, че и самият вие го вярвате. Защо да търсим сложно обяснение, когато простото изглежда очевидно — че Морган е отвлечена от джихадистка групировка, която се казва „Джанбия ал-Ислам“?

Вижда как Амос застива. Провисналите му бузи почервеняват, но гласът му остава тих:

— Не знаех, че сте специалист по анализа на джихадисткия тероризъм. Или пък сте от услужливите идиоти, които си въобразяват, че тези хора са борци за свобода, които имат законно право да изразяват насилническите си възгледи. Разбира се, запознат съм с работата ви като юрист. Но поне веднъж ни послушайте. Не можем да ви попречим да си сътрудничите с хора, които до неотдавна изпращаха деца да се взривяват в израелски автобуси и пицарии. Но наистина смятам за част от работата си да ви предупредя, че си губите времето. Да, от ХАМАС знаят къде е съпругата ви. Обаче вие сте последният човек, на когото ще кажат. А междувременно мой дълг като израелски служител е да опитам да ви разубедя да предприемате неща, заради които може да загинете.

— Иначе казано — прекъсва го Гари, — оставете ние да намерим Морган. Ние знаем какво правим. А след случилото се би трябвало да ви е ясно, че вие не знаете. Амос трябва да ви каже още нещо, обаче няма да го направи, ако не му дадете дума, че информацията няма да излезе от тази стая.

— Добре — съгласява се Адам. — За какво става дума?

Амос отново се прокашля:

— Не мога да ви дам никакви подробности относно онова, което се каня да ви кажа. Обаче намирането на съпругата ви може да стане много по-лесно, отколкото е сега, по една проста причина: дните на ХАМАС като сила, с която трябва да се съобразяваме, почти приключиха. Не мога да ви кажа защо, нито точно кога, но ще бъде скоро.

— Какво искате да кажете? — невярващо пита Адам. — Да не се опитвате да ми съобщите, че ХАМАС ще бъдат физически премазани?

— Вече ви казах: никакви подробности. Приберете се у дома и проявете търпение. Скоро ще има добри новини. — Той го удостоява с крива усмивка и се изправя. — Гари, трябва да тръгвам, имам среща.

— Аз също — изправя се Гари, следван от Майк. — Извинявай, Адам, чака ни работа. Оставям те с Юджин. Той ще уреди всичко необходимо. До скоро.

Адам остава на мястото си и ги наблюдава, докато излизат. Не протяга ръка. Смятал е да ги попита направо за проследяващия чип, но няма полза.

— Сигурен съм, че скоро пак ще се видим — казва Майк. — Надявам се, че децата са добре. Благополучно пътуване! — Единствено неговият глас от изнизващата се тройка издава нотки на сърдечност.

— Да ти предложа нещо? — пита Юджин. — Чай? Кафе? Безалкохолно?

— Няма нужда.

— Гари понякога е доста груб. Съжалявам, но… — свива рамене Юджин.

— Но какво?

— Трябва да се съобразяваме с него. Опитът и контактите му, особено с израелците, са изключителни. Както сам се убеди. Този тип Амос… знаеш, че не мога да ти кажа фамилията му. Обаче в нашите среди той е легенда.

— Добре. — И преди Адам да успее да каже още нещо, някой чука на вратата.

— Влез — обажда се Юджин. Влиза Кристъл, секретарката му. Носи гумени ръкавици и плик с мека подплънка.

— Това пристигна току-що, адресирано до вас. Мина през скенера. Изглежда, отново е дивиди.

Юджин се изправя, застава зад бюрото си, отваря едно чекмедже и изважда отвътре запечатан плик с ръкавици. Слага си ги, поема пакета и го оглежда. Кристъл излиза.

— Хмм. Изглежда различен от предишния. Освен очевидния факт, че има марки и явно е изпратен по пощата. — Вглежда се той с присвити очи в пощенската марка. — Май е изпратен от Ашкелон.

Адам наблюдава как Юджин отваря пакета и бърка вътре. Няма придружително писмо, само диск в прозрачна пластмасова кутийка. На горния капак е надраскан надпис с дебел черен флумастер: „Морган Купър 2“.

Юджин явно е разбрал, че Адам е видял надписа.

— Мамка му! — възкликва.

— Може ли да го гледам? — пита Адам.

— Съжалявам, но се налага да откажа. Може да е всичко.

— Тревожиш се, че няма да понеса да изгледам видеозапис с убийството на жена си — казва Адам. — Имаш право, сигурно няма. Но и двамата знаем, че не е това. Твърде скоро е. Хайде, Юджин. Имам право да го гледам. Пусни го.

Юджин се колебае.

— Въпреки това отговорът е „не“. Наистина не би трябвало да го правя, но с теб се познаваме отдавна, а така и така си тук… Имам впечатлението, че не ти е лесно да повярваш, че сме на една страна. Ако ти позволя да изгледаме записа, ще го приемеш ли като проява на добра воля?

— Да, като проява.

В дъното на кабинета на Юджин има телевизор и дивиди плейър. Включва ги с дистанционното и пъхва диска. Отново сяда и двамата с Адам завъртат столовете си към екрана.

Отначало има статичен шум, но после на екрана се появява картина от просторен бял апартамент. Отляво има големи прозорци, зад тях се вижда тераса, а срещу тях се намира маса с великолепна бродирана покривка. Отдясно има бял тапициран диван. Камерата е статична и отначало хората, на които принадлежат двата гласа, не се виждат. Обаче Адам разпознава единия — Морган. Другият е на мъж с лек палестински акцент и отличен английски. Говорят как по-късно ще посетят някого и обсъждат дали избраното място е безопасно.

— Мисля, че знам какво е това — казва Юджин. — Службите за сигурност на ФАТАХ са наслагали подслушватели в десетки апартаменти и къщи — места, които подозират, че биха представлявали интерес. Всъщност получиха от нас известна техническа помощ. Мисля, че записът е от апартамента, в който жена ти се срещаше с главния си агент, с когото аз я свързах. Той е от известно и богато семейство — Абдел Насър ал-Кафарна. Учил е в Америка. А, да, ето го. Хубав мъж, признавам.

Висок и слаб мъж с елегантен поръчков костюм влиза явно от врата отстрани: носи две чаши чай. От вниманието на Адам не убягва, че мъжът наистина е необикновено красив — с живи тъмнозелени очи, мургава кожа и остра брадичка. Думите от разговора му с Морган са строго професионални, но в тона и в честия й смях Адам долавя сърдечност. Най-сетне и тя се показва в кадър. Косата й е по-дълга, отколкото е сега — или поне преди да изчезне, — и той пресмята приблизително: картината и звукът вероятно са записани миналата година, някъде в началото на мисията й.

Екранът отново става черен. Явно дискът е компилация, защото когато отново има картина, Морган и Абдел Насър са облечени различно и светлината също е различна. Непосредствеността, с която общуват, се набива на очи.

— Защо твоите хора не проумяват последиците от грешките, които допускат? — пита Абдел Насър. — Проведохме избори само защото вие настоявахте, макар да беше очевидно, че ХАМАС ще спечелят. А сега си въобразявате, че можете да обърнете резултата. Как смятате, че се отразява това на онези от нас, които твърдят, че пътят към благоденствието и държавността минава през конституционната политика, а не през насилието?

Тя отговаря смутено:

— Да, знам, знам, не аз определям политиката. Обещавах да предам посланието ти във Вашингтон и го направих, повярвай ми.

— Вярвам ти, Морган, обаче не искам да продължавам с това, съжалявам. Просто не се получава.

Морган се изправя и говори извън кадър. Адам разбира какво прави — отчаян последен опит да убеди Абдел Насър да не се отказва като неин агент и както постъпва често, когато е превъзбудена, става и крачи.

— Ако искаш да знаеш какво мисля в действителност, съгласна съм с почти всичко, което каза — изрича тя с безплътен глас. — Да, Америка се отнася презрително към палестинците. Действията ни са абсолютно непродуктивни. И докато сме още на темата, според мен шефовете ми са задници.

Юджин се намесва, както винаги неуместно:

— Мамка му! На Гари никак няма да му хареса. — Натиска копчето на дистанционното. — Според мен не бива да гледаме повече. Навлизаме в секретна зона.

— Глупости, Юджин — възразява Адам. — Не става дума за националната сигурност. Това е просто офисна политика. Исусе! Това е запис на жена ми. Пусни го нататък, дължиш ми го.

Агентът се колебае, после отново пуска записа.

Този път Адам знае кога би трябвало да е направен записът, защото тя е с леката плетена рокля, която той й подари миналия декември. Вероятно е едно-две посещения преди последното, когато беше отвлечена — по време на меката зима в Газа. Седят на канапето. Морган е с кръстосани крака и с гръб към камерата, а Абдел Насър е толкова близо, че почти се докосват. На масата има остатъци от обяд.

— По-добре да вървя — казва Морган. — Не мога да си позволя да изпусна реда си в Ерес.

— Знам, че трябва — казва Насър. — Колата ще те чака. Просто ми се иска да можеше да останеш.

Той се обръща с лице към нея и Адам вижда как ръката й обхваща тила му.

— Пази се, Абдел Насър — казва Морган. — Не поемай никакъв риск. Особено заради мен. Просто не си струва — засмива се тя малко стеснително. — Ако съм принудена да избирам между страната и приятеля си, надявам се да имам достатъчно смелост да избера приятеля си.

— „Казабланка“ — казва Абдел Насър.

— Богарт цитира Е. М. Форстър. — Тя вдига и другата си ръка към лицето му и го целува по устата. На Адам му се струва, че двамата остават прегърнати с минути и продължават да се целуват. — Накрая тя се отделя от него и се изправя. — До следващия път. Между другото, наистина плача по малко всеки път, когато се сбогуваме. Но обикновено едва когато се върна благополучно към съвършения си дребен живот в Мериленд. Ще ми липсваш.

Юджин посяга отново да изключи видеото, но Адам се привежда и го стисва за китката:

— Да не си посмял.

Юджин се обляга назад и екранът за последен път става черен. Когато отново има картина, тя е леко тъмна. Сигурно е вечер. Двамата отново са на дивана и Адам различава тила на Морган и силуета на тялото й. Тя се движи: нагоре-надолу, напред и назад, а шокиращото е, че е гола. Извива се леко и той зърва гърдата й, обхваната от мъжка длан на бледа космата ръка и пръсти с поддържани нокти, които започват да масажират зърното й. В основата на екрана Адам вижда голият й задник, който се надига и спуска все по-учестено. Подпряла се е с длан върху гърдите на Абдел Насър, докато го поема в себе си, а после се пресяга зад рамото му, за да го придърпа по-надълбоко, както Адам знае, че обича Морган. Отначало не се чува почти никакъв шум, само учестено дишане, обаче после се разнася стенание, което пронизва главата му като лазер. Този звук изпълваше съня му сутринта — стенание на силната възбуда на Морган, което тя издава само когато наближава кулминацията. Адам забелязва как в същото време долната част на тялото й започва неволно да потрепва. Тя не просто се чука с тайния си любовник, а всеки момент ще свърши.

— Изключи го! — крясва Адам. — Изключи го, мамка му!

* * *

Давам долар, за да разбера какво си мислиш. Изглеждаш много отнесен — поглежда го Рони въпросително над покривката в италианския ресторант близо до хотела му и светлината на свещите се отразява в очите й.

— Нищо. Е, не е нищо, но знаеш как е. Наистина не мога да говоря за повечето от нещата. Имах труден ден. Възникнаха пречки — махва с ръка Адам. — Стига сме говорили за мен. Ти как си?

— Добре. Мързелувам. Късен обяд с Рейчъл, обиколка по магазините, разходка до плажа. Много ми е приятно отново да прекарам с нея известно време. Всъщност, ако някой друг ми се беше обадил в пет следобед, за да ме покани на вечеря, щях да откажа и да прекарам вечерта с нея и с Аврам. Но понеже си ти и понеже е последната ти вечер… Е, склонна съм да направя изключение само този път.

— Страшно се радвам. — Адам отпива голяма глътка вино. — Между другото, изглеждаш ослепително.

— Наистина ли си добре, Адам? Не че ми липсва увереност в начина, по който изглеждам, но обикновено не си правиш труда да коментираш външния ми вид. Всъщност си я купих тази сутрин — нацупва устни тя и се завърта настрани, излагайки на показ гърдите си, докато му показва новата си ръчно бродирана блуза.

— Чудесна е. А ти наистина си в страхотна форма. Отива ти. Откъде я купи? — Още докато я пита, се чуди защо го прави. Защо я кара да говори за пазаруване? Вперва поглед в гладката й кожа. Днес е с различен аромат.

— Реших, че цената е много изгодна… — Жената млъква. — Какво има, Адам? Дори не ме слушаш. Какво си направил с главата си? Нали се сещаш, онази глава с изключителния ум, който впечатлява дори Върховния съд на Америка?

Той трябва да се постарае да се отпусне.

— Заради Морган ли е? Някакви новини?

— Не, нищо. А положението в Газа се влошава. Но не, нищо конкретно — въздъхва. — Сигурно се чувствам потиснат, защото имам усещането, че съм зарязал нормалния си живот и съм поел на тази донкихотовска мисия, без да съм постигнал нищо конкретно. — Решава да рискува и да направи само още една крачка. — А през цялото време не преставам да си мисля за проблемите, които имахме. Знаеш, с теб обсъждахме тези неща в Америка.

Тя се възползва от намека му. Пресяга се през масата и притиска дланта му към бузата си. Този път той прави нещо, което не си е позволявал досега. Откликва. Обръща глава към дланта й и я целува.

— Имаме право да поживеем малко — казва тя.

— Може би.

Довършват вечерята си и плащат. Не се налага Адам да я пита дали ще дойде в стаята му — и двамата знаят, че ще дойде. Прокрадват се покрай рецепцията към асансьора и докато той поема към седмия етаж, двамата застават един срещу друг и за пръв път се целуват истински.

Вече в стаята му настава суматоха на лунната светлина, която се процежда през щорите на прозореца. Новата й блуза, дантеленият сутиен, полата й и сандалите на висок ток се озовават на пода до леглото, докато Адам разкопчава джинсите си, а тя ги смъква, след което сваля и боксерките му. Поема го в устата си, докосва се, за да навлажни показалеца си, после с пръст гали ануса му и неочаквано силна наслада разтърсва тялото му. Когато не издържа повече, той се отдръпва и се плъзва нагоре, а тя възхитително се разкрачва на ръба на леглото. Адам копнее да я вкуси, но тя го спира с ръка върху главата му:

— Не, не го прави. Не този път. Искам да ме чукаш.

Вече е извадила кондом от чантата си и го е разпечатала, а сега пресяга да го вземе от нощното шкафче и му го слага. Иска му се да я чука като жребец цяла нощ, но от толкова отдавна не го е правил, че не успява да се овладее. Доста по-бързо, отколкото му се иска, напълва презерватива и бавно омеква.

След това тя се надвесва над него и го гали по лицето. Отпуска тежестта на тялото си, изпъвайки се върху него.

— Сигурна съм, че знаеш колко отдавна го искам — казва Рони. — Ти си красив и сексапилен тип, Адам Купър, а освен това си умен и принципен.

— Ти не свърши, извинявай. Бях твърде бърз, но отдавна не съм…

— Няма значение. Следващия път ще свърша. Беше прекрасно.

Той се изправя.

— Отивам да сваля това нещо. — Влиза в банята и хвърля презерватива. Когато се връща, Рони седи в леглото, покрила гърдите си с чаршафа.

— Трябва да се връщам в Рамат Хашарон. Рейчъл ще се притеснява. Но скоро пак ще се видим. — Тя се опитва да разчете изражението му. — Всичко наред ли е, скъпи?

Той присяда на леглото до нея и тя докосва върха на носа му с пръст.

— Чуй ме, няма да се превърна в някаква маниачка, ако Морган се върне и ти решиш да опиташ да оправите отношенията си. Но както вече ти казах, ние заслужаваме случилото се тази вечер.

Част от него копнее да я повали на леглото и да започне отново, но Адам не я спира, когато тя става и започва да се облича. Той също навлича дрехите си и я изпраща навън, където бързо намират такси. Преди Рони да се качи, двамата отново се целуват истински. Когато се връща в хотелската стая, една мисъл се върти в главата му: „Рони не е Морган.“

15.

Четвъртък, 14 юни и петък, 15 юни 2007 година

Адам е бил навън цял ден и току-що се е върнал от среща в Лондон с представители на британска организация за защита на човешките права, които смятат, че биха могли да използват познанията му. Не е казал нищо в „Спинкс Макартър“ — те знаят, че когато проблемът с отсъствието на Морган бъде решен окончателно, той ще се върне на работа. Но както много други неща напоследък, мисълта да се прибере в Америка в момента му се струва почти непоносима. В редките случаи, когато се замисля над бъдещето, той прави две предположения: първо, че вероятността повече да не види жена си е по-голяма от всякога и, второ, че дори тя да си дойде, надали ще бъдат заедно. Морган със сигурност ще иска да продължи да обикаля света, отдадена на кариерата си. И със сигурност, мислеше си той, при всяка нова мисия ще си намира нов любовник. С оглед на всички обстоятелства му се струваше съвсем естествено да прави планове да се премести в Англия с децата.

Потиснатостта му се задълбочаваше заради случилото се с Рони през последната му нощ в Израел. Както му беше обещала, тя не се превърна във вманиачена досадница. В имейлите и телефонните им разговори през следващите седмици Рони беше загрижена и внимателна и ясно му даде да разбере, че не изисква и не очаква нищо. Твърдеше, че нощта, която са прекарали заедно, е „прелестно интермецо“ и че дори да не прерасне в нищо повече, тя не съжалява.

Адам обаче съжаляваше. Може и да се чувстваше предаден, но освен това се разкъсваше от чувство за вина. Отчасти и към Рони — беше я използвал, за да осъществи безсилното си незабележимо отмъщение. Обаче въпреки мъчителните любовни сцени между Морган и Абдел Насър, които не можеше да прогони от съзнанието си, вината му беше предимно към нея. Дори когато отношенията им бяха влошени, той продължаваше да вярва, че сексуалният им живот е неприкосновен, уникален. А сега се оказваше, че тази скъпоценност в сърцевината на брака им открай време има дефекти и най-вероятно е разбита.

Докато отключваше входната врата, чуваше звука на телевизора. Сваляше сакото, а от дневната се разнесе гласът на баща му:

— Адам! Ела бързо! Трябва да видиш това!

Той влетя в дневната, където родителите му гледаха новините на Канал 4. На екрана се появи картина от „Площада на незнайния воин“ в Газа, заснет от балкон близо до офиса на Колин Райли. Море от хора беше заляло откритото място, много от които с възторжено изражение размахваха зелени знаменца на ХАМАС. През последните няколко седмици Адам умишлено се беше опитвал да се изолира от новините за Близкия изток, но това тук беше нещо различно. След тридневни жестоки сблъсъци, разказваше репортерът, групировката ХАМАС беше завзела властта. Войската на ФАТАХ не оказала почти никаква съпротива, но въпреки това някои бойци били убити по жесток начин — хвърлени от покривите на сградите.

В следващия кадър сериозен мъж на трийсет и няколко години със спретната козя брадичка и костюм осведомяваше репортерите на чудесен английски. Твърдеше, че документите и другите свидетелства, с които ХАМАС се бяха сдобили по-рано през деня, когато установили контрол над управлението на тайната полиция в Газа, доказват, че военните от ФАТАХ, най-вече гвардейците от „Форс 17“, са въоръжени и обучени по нареждане на Америка.

— Някои от вас питат защо осъществихме преврат — казваше говорителят. — Не приемаме това определение. Вече стана ясно, че подпомагани от своите американски и израелски съюзници, ФАТАХ са планирали преврат срещу нас. Ние само осуетихме този план и го направихме с възможно най-малко кръвопролития. Ползваме се с подкрепата на народа, затова съпротивата е минимална. През следващите дни ще се опитаме да съставим правителство, което ще възстанови реда и управлението на закона. Съвсем близо до говорителя стоеше Кадер, който изглеждаше много по-лъскав, отколкото в деня, когато Адам го спаси от стрелците на ФАТАХ. Беше с изгладена синя униформа, която изглеждаше нова.

Репортажът се насочи към една редица вили близо до брега, които сигурно бяха собственост на членовете на сваления елит на ФАТАХ. Бяха разрушени от тълпата. Камерата спря на мъж, който хвърли бетонен къс в един прозорец, после излъчиха кратко интервю с него на фона на тълпата.

— Този режим, тези хора са корумпирани — каза мъжът. — Сега ще въздадем справедливост. Те ще платят за престъпленията си, приятелите им в Израел и в Америка също ще платят.

Накрая водещият в Лондон започна дискусия в студиото относно преврата на ХАМАС с облечената с бронежилетка репортерка на канала, застанала на балкон над площада: видимо притеснена, тя изрази надеждата си, че каквито и да са последиците, случилото се най-вероятно поне ще намали насилието по улиците на Газа. След това водещият се обърна към кореспондента във Вашингтон:

— Е, Мат, какво казват от Администрацията? Какви са коментарите за обвиненията в американска помощ за преврата?

— Джон, несъмнено всички си задават този въпрос. Истината е, че всъщност никой не знае. Трябва обаче да се каже, че ако обвиненията на ХАМАС са верни и САЩ наистина са провеждали някаква секретна програма, новият режим в Газа няма да бърза да прави услуги на Америка. Картината ще се изясни през предстоящите седмици.

След това емисията се насочи към английската политика. Гуен Купър вдигна дистанционното и изключи телевизора точно когато Чарли и Ейми нахлуха откъм градината. Тя протегна ръце и ги прегърна.

— Здравейте, милички. Дано да сте гладни. Вижте, татко си дойде — строго изгледа тя Адам. — Ще поговорим за новините по телевизията по-късно, нали, скъпи? Да отиваме в кухнята. Приготвила съм чудесен пай с риба.

* * *

На следващата сутрин, след като Адам заведе децата на училище и се върна, Гуен го спря в основата на стълбите.

— Никакви спорове — заяви тя. — Тази сутрин ще работя вкъщи, а после ще те заведа на обяд.

Той знаеше, че не бива да й противоречи.

— Добре. Къде ще ходим?

— Денят не е лош. Мислех си за „Чъруел Боутхаус“. Така поне ще се поразходим. Чакам те тук в дванайсет и половина, да си готов.

Прогнозата беше за дъжд, обаче на обяд нямаше и следа от него. Беше типичен английски летен ден с разкъсана облачност, но въпреки това приятно топъл. В Норам Гардънс и покрай игрищата на училище „Драгън“ ароматите на ранното лято се надпреварваха да привличат вниманието, носени от благоуханния вятър: току-що окосената трева на игрищата за крикет и последните глицинии в градините на по-старите къщи. Поеха мълчаливо по алеята към реката, после постояха на пристана до водата и се загледаха в обичайната смесица от умели и неопитни хора, които се опитваха да управляват с пръти плоскодънните лодки. Голяма група шумни американци с американски колежански анцузи бяха наели две лодки и се движеха на необуздан зигзаг, като че ли кормчиите бяха твърдо решили в края на пътуването да цопнат в реката. Близо до отсрещния бряг на реката апатичен младеж с бяло яке и колоездачни шорти мина някъде откъм долното течение на реката. Спътницата му плъзгаше пръсти по водата, облегната на сините възглавнички в лодката. Беше облечена със свободна рокля и отпиваше шампанско от висока и тясна чаша.

— Мисля, че можем да рискуваме с маса на открито — каза Гуен. Влязоха в ресторанта и тя поздрави управителя с целувка по двете бузи. След броени минути двамата бяха настанени на платформата откъм реката под един бял чадър.

— Нищо не се променя — каза Адам и вдигна менюто. — Виждам, че още приготвят сьомга със сос от киселец.

— Де да беше така — отвърна майка му.

— Какво искаш да кажеш? Виж, има я в менюто.

— Скъпи, и преди съм те предупреждавала да не се правиш на глупак. Исках да кажа, както прекрасно знаеш, че ми се ще нещата наистина да не се променяха, включително и ти, за съжаление. Но най-напред да поръчаме. Аз искам хек.

— Аз предпочитам сьомга. За да задоволя копнежа ти по приемствеността.

Тя махна на келнера.

— Мисля, че ще имаме нужда и от малко вино. Ще вземем бутилка мерсо. Ето от това — посочи тя, — от две хиляди и втора. Наистина добра година.

Гуен си намаза с масло топла кифличка.

— Скъпи, извинявай за клишето, но след като си пийнеш малко бургундско, трябва да поговорим. Мисля, че не ми казваш всичко, случило се по време на пътуването ти. С изключение на времето, когато си с децата, си много нещастен. Не искам да те притискам, обаче настоявам да разбера какво премълчаваш.

Адам се изчерви. Келнерът донесе виното, наля малко на Гуен да го опита, после даде и на двамата по една чаша и остави бутилката в кофичката с лед на стойката. Адам мълчеше по време на този ритуал. Най-накрая заговори:

— Не знам защо мислиш, че крия нещо. Естествено, че съм нещастен — съпругата ми е отвлечена, за бога. Заминах, за да се опитам да я спася, попаднах в престрелка и не постигнах абсолютно нищо. Какво очакваш?

— Но ти изглежда се каниш да останеш във Великобритания за неопределено време. Е, егоистично погледнато, на мен ще ми хареса. Преди да дойдете, не бях допускала колко хубаво е децата да живеят при нас. Но, Адам, твоят живот и животът на Морган е в Америка. Наистина ли мислиш, че тя ще се откаже от него, за да стане домакиня в Оксфорд?

— Сигурно няма.

— Освен това наистина ли смяташ да пропилееш всичките си познания относно американската правна система, всички нощи, които си прекарал сам по мотелите, издирвайки изчезнали свидетели в южните щати? Не можем да бъдем сигурни, че тя ще се измъкне жива от ада, в който се намира. Но трябва да вярваме, че ще се случи, да мислим какъв ще бъде животът, когато тя се върне. Морган ще се нуждае от огромна подкрепа. А ти се държиш така, сякаш си решил, че дори да я освободят, ще се разделиш с нея. Какво си научил, което да води до подобно поведение?

Адам бързо изпи виното си. Бдителният келнер веднага напълни чашата му отново.

Накрая Гуен прецени, че синът й е изпил достатъчно, за да се отпусне.

— Добре, аз ще започна — каза тя. — Разбира се, баща ти ми разказа какво сте си говорили през нощта, след като пристигнахте. Струва ми се, че си използвал фразата „брачни трудности“, а на мен отдавна ми е ясно, че нещата между вас с Морган не са наред. По наше време беше много по-лесно.

— Да, струва ми се.

— Сигурно се е налагало да се справяте с досадни проблеми, каквито преодолява всяка съпружеска двойка от млади професионалисти — всички онези безкрайни и досадни глупости за кариерата и за децата, кавгите за това кой ще прави жертвите, кой не поема своята част от товара.

— Не са глупости. Такъв е животът, освен ако не си достатъчно богат да плащаш на други хора да го вършат вместо теб. Това е цената на прогреса ни към равенство на половете.

— Да, скъпи, знам. Но във вашия случай не само това ви разделя, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Не е само фактът, че заради работата й животът ти понякога е по-сложен. Не е трудно да забележи човек, че ти изобщо не одобряваш с какво се занимава тя.

— Не съвсем — възрази Адам. — Всяка държава трябва да се брани от заплахите срещу националната си сигурност. Но след като се разчу, че ЦРУ има тайни затвори и изтезава хора, пропастта между мен и Морган стана доста по-дълбока.

— Е, скъпи мой, сега ще ме изслушаш, и то много внимателно. Защото мисля, че донякъде си несправедлив към нея.

— Мамо, оценявам, че заставаш на нейна страна, но откъде би могла да знаеш, по дяволите?

— Защото подочух нещичко. Не всички подробности, но нещо. От една моя бивша студентка по политология от Родос. Поддържаме връзка. Тя започна работа в същата сфера като Морган и знае, че тя е отвлечена. Не е пряко замесена, но както може да се очаква, повечето хора в Лангли знаят. Е, тя беше тук вчера и двете си поговорихме. Опасявам се, че измъкнах доста сведения от нея. Дано не съм накарала горкото момиче да се почувства неловко. Както и да е, тя знаеше нещо, което може да се окаже съществено.

Келнерът се появи с храната им. Остави чиниите с рибата и се зае да поднася зеленчуците, но Адам нетърпеливо го докосна по китката.

— Благодаря, просто ги оставете. Ние ще се оправим.

— Адам! — обади се Гуен. — Остави горкия човек да си свърши работата.

Адам махна на келнера да продължава.

Гуен се приведе напред и поде:

— Какво знаеш за хората, с които работи Морган? Или по-конкретно за дейността им?

— Честно казано, съвсем малко. Тя не ми казва, а аз отдавна съм се научил да не питам, ако тя сама не заговори.

— Е, доколкото разбирам, тя е прикрепена към някакъв широк екип от специалисти, който би трябвало да „изнесе войната срещу тероризма при враговете“ — или поне така го формулира моята бивша студентка. Така или иначе, изглежда, съпругата ти е имала известни недоразумения с шефовете си.

Адам силно пребледня. Усети как пулсът му се учестява.

— Недоразумения ли?

— Да. Спречкване. Доста сериозно. Не е нужно точно на теб да ти обяснявам, че през последните години, след скандала с Абу Гариб неща като „подсилени техники за разпит“ и така наречената от Управлението „специална екстрадиция на престъпници“ станаха доста спорни. В крайна сметка, точно така започнахме разговора. На Капитолия разузнавателните комисии и техните следователи ровят навсякъде в тази история. Според моята студентка доста служители от ЦРУ се страхуват, че ще бъдат дадени под съд, ако демократите спечелят следващите президентски избори. Така че насред цялата тази бъркотия шефът на Морган скроил план. Не съм запозната с всички подробности, но според мен планът включвал и отвличането на радикален мюсюлмански духовник. Изглежда, той имал любовница в Амстердам или там някъде. Планът на ЦРУ бил тайно да го заснеме на местопрестъплението с момичето, после да го изпрати някъде, където властите проявяват към затворниците по-либерално отношение, отколкото би харесало на разузнавателните комисии на Сената и на Камарата да проявяват американци. Морган трябвало да подпомогне организирането на тази операция и ако духовникът не проговори, да подхвърли неприличния запис на пресата.

— А твърдиш, че не съм справедлив към нея — каза Адам. — Това да не би да ти се струва редно?

— Не бъди толкова нетърпелив. Не съм приключила. Според студентката ми Морган не е крила, че според нея това е ужасна идея и почти сигурно ще рикошира зле върху Управлението. Шефът й обаче не искал и да чуе, затова тя предприела действия. Дискретно, нали разбираш? Обаче написала доклад до главния инспектор на ЦРУ. Той отишъл право при шефа на Управлението и спрял доклада. Естествено, обещали й самоличността й да остане строго поверителна. Обаче имам предчувствието, че след като аз успях да узная толкова лесно, шефът й вероятно също е разбрал. Кой знае, може би затова я е изпратил в Газа — тласкан от някаква своя извратена представа за отмъщение. В крайна сметка, мястото не е приятно, особено за жена.

Адам едва успя да попита:

— Да не искаш да кажеш, че въпросният шеф, който и да е той, умишлено я е пратил на място, където безопасността й е застрашена?

— Не знам. Нямам доказателства и не искам да правя прибързани изводи. Но исках да знаеш, че тя не е предала ценностите, които ти винаги си смятал, че споделяте. Защитавала ги е.

Адам усети напиращите сълзи и изтри очи със салфетката.

— Боже! Изглежда съм направил доста погрешна преценка, нали? — поклати глава. — Как е възможно да съм я преценил толкова зле?

— Няма значение. Обаче означава, че не бива да се отказваш да я намериш и ако успееш, не бива да се отказваш от брака си. Нямам представа дали ще оправиш нещата. Но не може просто да вдигнеш ръце.

Той усещаше буца в гърлото си.

— Права си, майко, има и още нещо.

— Какво?

Мина известно време, преди да отговори:

— Тя е имала връзка там. И ЦРУ знаят за нея. Когато научих, аз също имах… забежка за една нощ.

— А! Извинявай, че ще го кажа, но аз те предупредих. А сериозни ли са тези ваши нови връзки?

— Откъде да знам за нейната? Нямах представа, че нещо става, до деня, в който си тръгнах от Близкия изток преди няколко седмици. Да, тя се отчужди от мен, понякога е студена, но никога не съм допускал, че има друг. Не съм подозирал, че съпругата ми има връзка, така че как да ти кажа какво означава за нея? Не знам кога е започнала, не знам, грубо казано, колко пъти са спали заедно, но предусещам, че се е случвало само в Газа, така че възможностите са ограничени.

— Ами ти? Изпитваш ли силни чувства към другата жена, с която си имал флирт за една нощ?

— Много я харесвам. Честно казано, тя е великолепна. Вдовица е, почти съседка и случайно се оказа в Израел по време на престоя ми. Отдавна ми даде да разбера, че я привличам. Затова, когато научих за Морган, го направих. Обаче веднага след това се почувствах ужасно и както явно си се досетила, още се чувствам зле.

Гуен извади бутилката от кофичката с лед и напълно догоре чашата на Адам.

— Пийни си, имаш нужда. И вече престани да се наказваш. Може би между вас с Морган наистина е свършено, но вероятността да не е е също толкова голяма. Въпросът е, че няма да разбереш, докато тя не си дойде. Ако си дойде. А за жалост напоследък колегите й доста оплескаха нещата в Газа, ако вярваме на новините.

* * *

Пиха кафе, после Гуен плати сметката. Нито тогава, нито по-късно, докато се прибираха, Адам не посмя да й разкаже още. В крайна сметка, ако използваме изтърканата шпионска фраза, не й трябваше да знае за видеозаписа. Обаче думите на майка му бяха попаднали в целта и докато крачеше, той беше забил поглед в паважа. Откритието на Гуен, че операцията, осуетена от Морган, е включвала план за заснемане на сексуалните приключения на въпросния субект, го смути и озадачи, фактът, че същото се е случило с Морган, му се струваше не просто обикновено съвпадение.

Що се отнася до самия него, угризенията го измъчваха силно. Колко съжаляваше за липсата на доверие помежду им, която й беше попречила да му разкаже за главния инспектор. И за изминалите няколко седмици, през които се бе заблуждавал. Измамна беше представата, че би могъл да продължи напред и да постави ново начало в Англия, като остави проблемите нерешени.

Малко след като се прибраха, иззвъня мобилният телефон на Адам. Майк от ЦРУ.

— Здравей. Много време мина — каза той. — Как си?

— Добре при тези обстоятелства.

— Трябва да поговорим. Пристигам в Лондон късно в понеделник. Може ли да се срещнем? В сряда. Удобно ли е?

Оказа се, че Майк няма да бъде единственият му презокеански посетител. Късно вечерта, след като Ацам заведе децата на плуване и ги сложи да си легнат, отвори имейл от Роб. „Предстои ми делово пътуване в Европа. Време е да си поговорим. Ще направя малко отклонение — да се видим следващата седмица в Оксфорд.“

16.

Сряда, 20 юни и четвъртък, 2 юни 2007 година

През следващите седмици Морган се научи да цени един факт, за който беше признателна: Абу Мустафа не умееше да води разпити. След онзи ден с хеликоптера се бяха виждали много пъти, почти винаги в подземието, и само веднъж на прекрасния чист въздух. Той успя да разбере, че докато децата са били малки, тя е била способен административен служител на ЦРУ. Обаче въпреки въпросите му успя да прикрие факта, че е била член на специализиран антитерористичен отряд. И което е по-важно, не издаде нито една от по-дълбоките си и по-деликатни тайни. Организирането на логистиката за тайните операции я беше снабдило със сведения за служителите под прикритие и техните агенти в няколко държави. Ако тази информация попаднеше в неподходящи ръце, в най-добрия случай въпросните източници щяха да бъдат компрометирани и Управлението щеше да се окаже принудено да прекрати операциите с тяхно участие. В най-лошия случай животът им щеше да бъде застрашен. Най-често Морган не научаваше истинските имена на тайните източници. Но като офицер от разузнаването прекрасно съзнаваше ефекта на пъзела: опасността, ако издаде нещо на пръв поглед безобидно, врагът да го съпостави с още информация, изкопчена от другаде, и да го използва, за да навреди.

Обаче за нейна голяма изненада тя беше сигурна, че разговорите й с Абу Мустафа всъщност са безвредни. Веднъж успя почти цял ден да обсъжда с него кодираните сателитни радиосъобщения, понеже явно Абу Мустафа не подозираше, че Управлението използва такива методи още от осемдесетте години на двайсети век. Друг път го подмами да обсъдят бюрократичните процедури, свързани със заплащането на тайните агенти. Помисли си, че е възможно, след като фактите за мисията й в Газа вече са разкрити, той просто да не знае за какво да пита. Обаче се чудеше дали поведението му не е донякъде умишлено — дали по някаква причина той не желае да рови по-дълбоко.

Прекарваха заедно часове, но понякога между срещите им минаваха дни, а доколкото Морган можеше да прецени, Карим също не беше във фермата. Тя подозираше, че смятат да я преместят — колкото по-дълго се задържаха на едно място, толкова по-голям беше рискът. Може би възнамеряваха истинският разпит да започне другаде и на по-късен етап.

Каквато и да беше истината, отегчението и тревогата си оставаха. Вече не й бяха интересни соловите партии шах, а когато друг портокал й даде шанс да си направи пулове за игра на дама, установи, че и това й омръзва бързо. Всеки ден спираха тока. Бяха й оставили същата лампа на батерии като преди, но тя светеше мъжделиво дори когато батериите бяха нови.

Единственият друг начин да си запълва времето бяха физическите упражнения. Всяка сутрин Морган изпълняваше комплекса на канадските военновъздушни сили, който правеше като студентка, когато беше твърде студено за бягане, и упражнения от Пилатес. Шансът за бягство неизменно бе на преден план в мислите й, затова удадеше ли й се възможност, трябваше да е готова. Обаче засега не се бе появила нито една възможност. Беше виждала общо осем пазачи, нито един от които не говореше английски. Редуваха се различно и когато я пускаха да излиза от килията си, двама-трима винаги бяха наблизо. Всички се държаха с нея, все едно не съществува, никога не я поглеждаха в очите.

Изключение правеше пълен мъж с жълтеникава кожа и странни зелени очи на име Акил, когото беше улавяла да я зяпа с неприкрит сексуален копнеж. Цялата изтръпваше. Единственото мъчение, за което не се чувстваше подготвена, беше изнасилването. Беше сигурна, че Акил ще се възползва, ако има възможност.

В известен смисъл тя се гордееше със себе си — още се държеше. Същевременно обаче се чувстваше вцепенена и дезориентирана, ужасена, че мъчението можеше да продължи с месеци и дори с години. Нощем, през горещите тъмни часове, които прекарваше будна, понякога усещаше отсъствието на Ейми и на Чарли като остра физическа болка. Но през повечето време пленничеството й се бе превърнало, общо взето, в рутина и тя всъщност очакваше с нетърпение тези тъжни мигове, защото те й напомняха, че още е жива.

Понякога си мислеше за Абдел Насър. Размишляваше за неистово силната тръпка от непозволеното в началото на връзката им и за неочакваните му умения като любовник. Страхуваше каква ще е съдбата на Абдел Насър и непрекъснато се обвиняваше за онова, което го бе сполетяло: смяташе за съкрушителен провал, за неизпълнение на основния си дълг като офицер факта, че агент, който е нейна отговорност, страда по този начин. Но макар да знаеше, че в брака й имаше проблеми много преди началото на връзката им, сега недоумяваше как така бе решила да рискува брака и кариерата си заради някакъв флирт, който в момента й се струваше съвсем незначителен. Ако отново видеше Адам, щеше да му каже, че единственият начин да възродят отношенията си беше да ги поставят на честна основа. Ами ако той научи за връзката й, докато тя е в плен — или ако загине в плен? Ако се случи така, със сигурност щеше да го нарани. И как щеше да се отрази на събирането им или на спомените му за нея? Само да можеше да му обясни всичко и да го помоли за прошка.

Морган обожаваше грижовността на Абдел Насър. Той я караше да се чувства желана, не просто необходима. Мисълта, че е възможно той да се влюбва в нея, я наелектризираше. Обаче тя не го обичаше. По време на дългото будуване в плен беше проумяла какво означава да се разкайваш цял живот — а беше спала с него само три пъти.

Единственият друг човек, когото виждаше, освен Абу Мустафа беше Зейнаб, която бавничко започваше да се открива пред Морган. Сигурно и тя беше отегчена, защото вместо да пъха храната на Морган в килията и да си тръгва по възможно най-бързия начин, започна да се позадържа при нея. Оказа се, че Зейнаб е от Хан Юнис и брат й Халид е герой от първата интифада, сражавал се срещу съветската войска към края на джихада в Афганистан, но загинал в битка рамо до рамо с Карим в планините на Черна гора. Жената не криеше, че смъртта на брат й я е съкрушила. Но за разлика от Карим не обвиняваше Морган. „Война е, случват се лоши неща“ — казваше тя.

С течение на времето Зейнаб започна да й задава въпроси — не за работата на Морган и за мисията й, а за детството й, за живота в Америка. Къде е учила? Какъв е баща й и с какво се занимава? Всички ли харесват Джордж У. Буш? Някои от въпросите й разкриваха доста странните й предубеждения относно Запада. Една вечер тя попита Морган за нещо, което явно отдавна се въртеше в главата й: „Кажи ми, защо в твоята страна е нормално мъжете да правят секс с животни?“ А когато Морган се ужаси от въпроса, момичето се изкиска нервно. Морган допускаше, че е възможно представата й да е изградена от някой мюсюлмански телевизионен проповедник. Арабските телевизии бяха пълни с такива същества, някои от които ръсеха невероятно нелепи и оскърбителни неща.

Най-дългият си разговор проведоха през един горещ следобед, когато и Карим, и Абу Мустафа ги нямаше. Зейнаб допря пръст до устните си, усмихна се и й намигна, после я поведе нагоре по стълбите и я изведе на слънце.

— Мъжете ги няма — каза. — Ела, да поседнем.

Както винаги двама от пазачите бяха наблизо, стиснали калашниците си и изтегнати до вратата на вилата. Зейнаб обаче явно беше успяла да спечели и тяхното съпричастие, защото единият изчезна за малко, а когато се върна, беше преметнал оръжието си през рамо и носеше поднос с ароматен палестински чай и сладкиши. Повече от час двете пиеха чай и си бъбреха под клонките на палмите. Зейнаб успя да обясни, че семейството й някога е било заможно и че през изминалите години, преди вълните от самоубийствени бомбени атентати, втората интифада и изграждането на защитната ограда, баща й всеки ден пътувал от ивицата Газа до добре платената си работа като инженер в израелска компания в покрайнините на Ашкелон. Той обаче починал млад от сърце и семейството обедняло.

Същия следобед Зейнаб призна, че като момиче изпитвала силни чувства към Карим и преди смъртта на Халид си мислела, че един ден ще се омъжи за него. Обаче той се върнал от Балканите променен, станал раздразнителен и затворен.

— Преди се смеехме. След като Халид умря, Карим говори само за джихад, все за джихад.

Напоследък я наричал само ухт сагира, с което показвал, че няма романтични чувства към нея. И добави, че това обяснява защо на нея, една жена, й е позволено да се присъедини към група похитители салафити, предвождани от мъж, който не й е близък кръвен роднина — нещо, което иначе би било немислимо.

— Ако Карим не гледаше на мен като на сестра, някой мъж щеше да ти носи храната — каза тя на Морган. Изчерви се и се изкиска, припомняйки си смущението си отпреди време. — И нямаше да знае нищо за тампони и дамски превръзки.

* * *

Морган чу почукване и скоро вратата се отвори. Поредната сутрин. Зейнаб влезе с поднос.

— Здравей, Морган. Добре ли спа? — усмихна й се.

— Нелошо — отговори тя. Напоследък храната отново беше станала лоша: днес имаше само плоска питка, бутилка вода и няколко маслини. — Зейнаб, искам да те попитам нещо. Чувам стрелба. Случило ли се е нещо? Не тук, навън.

Зейнаб видимо се притесни и очите й огледаха стаята, сякаш се опасяваше да не би някой да се е скрил по ъглите. Понижи глас и забоде очи в пода:

— Да. В Газа с ФАТАХ е свършено. — Плъзна пръст по гърлото си: — Много умрели. Много стрелба. Братовчед ми Хамад, само на осемнайсет, е мъртъв. Не е боец, просто бил на неподходящото място в неподходящото време. Не се издавай пред Абу Мустафа, че съм ти казала, а?

— Обещавам. А какво мислят за това Карим и Абу Мустафа? Сигурно се радват, защото са ревностни мюсюлмани, а ХАМАС също са ревностни мюсюлмани?

Зейнаб поклати глава:

— Не, не. Изобщо не се радват. Карим е много нещастен. Казва, че тук вече е много опасно. — Тя снижи глас още повече. — Мисля, че ще те преместят. Заминаваме. На ново място, много тайно.

Морган открай време смяташе, че последното нещо, което искат похитителите й, е преврат на ХАМАС, и макар да съзнаваше, че превратът крие и опасности, едва сдържа усмивката си: най-сетне, може би това беше шансът й. От ХАМАС нямаше да търпят радикален ислямистки съперник и след като консолидират властта си, със сигурност щяха да погнат похитителите й. Докосна ръката на Зейнаб:

— Кога тръгваме? Как ще се придвижваме, ако ХАМАС са поставили блокади по пътищата?

Момичето отново поклати глава:

— Нищо повече не знам. Моля те, яж. Аз тръгвам.

Адам се уговори да се срещне с Майк в ресторанта с висок таван на хотел „Рандолф“ на Бюмонт Стрийт. С облекчение установи, че салонът е празен. Беше малко рано, а се оказа, че Майк закъснява — обясни извинително, че влакът му от Лондон закъснял с повече от трийсет минути вследствие на неправилна сигнализация.

— Нищо чудно — каза Адам. — Трябваше да те предупредя. Железниците са отвратителни.

— Да си поръчаме кафе?

— Всъщност аз съм гладен. Не съм обядвал. Да си поръчаме следобеден чай? „Ърл Грей“ и топли кифлички с масло? Триъгълни сандвичи с краставица и сладкиши с глазура, ако си склонен на истинска почерпка?

— След като плаща Чичо Сам, би било уместно. В крайна сметка това е един от кулинарните приноси на страната ти заедно с пълната английска закуска. Забележително. Просто забележително.

— Щом казваш. Само ти напомням, че всъщност съм американски гражданин.

— Разбира се, извинявай.

Адам повика келнер и чаят им пристигна след броени минути. Време беше да сложат край на любезните разговори.

— Е, откъде идваш? — попита Адам. — От Вашингтон или от Близкия изток?

— И от двете места. Останах в Тел Авив малко след преврата на ХАМАС, после отлетях за Вашингтон. Сега идвам оттам. Виж, наистина много съжалявам за случилото се в деня, преди да си заминеш. Юджин не трябваше да…

Адам вдигна ръка.

— Достатъчно. Край. Предпочитам да не го обсъждам. Пък и в момента, ако не възразяваш, това изобщо не е основният проблем. Разкажи ми малко повече за главния проблем. Какво точно планирате да предприемете, за да спасите Морган, сега, когато ХАМАС контролират Газа?

Майк изглежда водеше мъчителна вътрешна борба. Но ако се чудеше дали да разкрие нещо съществено, явно накрая реши да не го прави.

— Адам, смятам те за свестен човек и уважавам работата ти — каза той. — Обаче не мога да ти издавам поверителна информация. Знаеш го.

— Не е нужно да ми казваш нещо. След случилото се през последните няколко дни не мога да се отърва от мисълта, че шансовете ви за някакъв напредък са почти нулеви.

— Грешиш, Адам. Гари би се изразил по-остро, но с цялото ми уважение — нямаш представа за какво говориш.

— Нима? Имаш връзка с един от висшите командващи на ХАМАС, нали така? С един от типовете, които тръбят по новините, че ЦРУ е планирало преврат на ФАТАХ?

— Винаги има тайни канали. Знаеш го. Такава е работата ни. Не само ние имаме тайни канали, и израелците имат.

— Като онзи тъпак Амос, с когото ме запозна ли? Който твърдеше, че с ХАМАС е свършено? Не беше много умно, нали, Майк?

— Няма нужда да приемаме нещата лично. — Агентът замълча и после думите му се изляха като поток: — Както ти казах, харесваш ми. Затова ще ти разкрия повече, отколкото би трябвало, а ти няма да предадеш доверието ми, защото ако Гари разбере, че съм ти го казал, ще направи живота ми ад. Постигнахме сериозен пробив. Няма да ти разкрия подробности, но можеш да очакваш много скоро да видиш отново Морган. Жива.

— Колко скоро?

— Не мога да кажа конкретно. Но скоро.

— Някакви доказателства?

— Не. Поверително е. Адам, не си длъжен да ми вярваш. Ти избираш. Но ако решиш да не ми вярваш, помисли какви са последиците.

— Какви последици, Майк?

— Изглежда, смяташ, че можеш да свършиш работата на Управлението по-добре от нас. Знам какво означава това: отново да заминеш за Газа. Е, точно тук е рискът. В момента водим деликатни преговори. Винаги има опасност от изтичане на информация, а това би струвало живота на Морган. Според нашата преценка, ако се намесиш, присъствието ти само ще увеличи опасността. Съжалявам, че съм толкова директен, но го правя заради Морган, затова се налага да те помоля да проявиш търпение.

— Гари те е изпратил, нали! — тихо попита Адам.

— Той ми е шеф — сви рамене другият.

— Така е, но не това имах предвид. Имам предвид, че той те принуди да участваш в целия този театър, нали така? Появяваш се на делото ми пред Върховния съд, представяш се като човек, който споделя ценностите ми и който ми пази гърба, преструваш се, че ми се доверяваш. А после идваш и ме заплашваш.

Забеляза, че думите му са попаднали право в целта, но Майк остана спокоен.

— Замисли се над думите ми — каза с равен глас. — Ще ти направя предложение. Ако Морган не е свободна до края на следващата седмица или не можем да ти предоставим конкретни доказателства, че напредваме, замини за Газа. Моля те само за осем дни — но през този период не се намесвай, в противен случай бъди готов да приемеш последиците.

Адам се изправи. Не беше докоснал кифличката си.

— Разбира се, Майк, ще си помисля. Ще си помисля внимателно за всичко. Боже, що за хора сте? Наистина умеете да повишавате напрежението, а? А дотогава приключихме. Оставям те да допиеш сам следобедния си чай.

* * *

Роб каза на Адам, че от „Хийтроу“ ще дойде направо в Оксфорд, а после ще отиде на конференцията по агробизнес в Лондон. Явно си беше взел душ и се беше поосвежил на летището, защото се беше издокарал с панталони с цвят каки, изгладена риза, тъмносин пуловер и каубойски боти, когато натисна звънеца на входната врата на родителите на Адам в десет часа на следващата сутрин. Не приличаше на човек, току-що слязъл от трансатлантически полет. Гуен и Джонатан застанаха един до друг да го посрещнат, а Адам беше точно зад тях. Гуен го прегърна, а Джонатан го удостои с мъжко ръкостискане.

— Отдавна не сме се виждали — каза Джонатан. — Заповядай да пием кафе. Остави си чантата в коридора.

Настаниха се край кръглата маса от червен дъб в кухнята и Роб обеща след края на конференцията да им погостува за уикенда и да прекара известно време с децата.

— Срам ме е да го призная, но не съм виждал Ейми и Чарли почти две години — каза.

Обаче през цялото време Адам усещаше, че той иска двамата да поговорят насаме. Забеляза, че майка му също го усети. Тя изчака прилично дълго, докато изпият кафето си, и се изправи.

— Е, трябва да вървя. Студентите ме чакат — оповести тя и направи знак с очи на Джонатан.

— Да, аз също — каза той. — Приятно ми беше и с нетърпение очаквам да се видим както трябва.

Двамата излязоха от стаята. Роб поседя мълчаливо и заговори едва след като чуха входната врата да се затваря.

— Е, вече сме сами, синко. Как си? Кажи ми истината.

— Какво да ти кажа? — сви рамене Адам. — Много е неприятно, но ти вече го знаеш. А сега изглежда ЦРУ са оплескали нещата още повече, защото каквото и да са планирали в Газа, то се е обърнало срещу тях. Опитвам се да открия нещо оптимистично.

Роб се усмихна и постави мазолестата си длан върху рамото на Адам.

— Разбирам те. През последните седмици и моята душа се е свила — поклати глава той. — Никога не съм бил идеалният баща. Правех всичко по силите си, но ми беше трудно да разбирам дъщеря си, макар винаги да съм се гордял с нея. А сега се гордея още повече, откакто разбрах, че всички тези дрънканици за човешките права са били само прикритието й в Управлението. Знаеш как е — може и да не разбираш децата си, може и невинаги да си способен да откликнеш на емоционалните им нужди, но винаги съм смятал, че мога да предпазя Морган от нещастие. Знам, че звучи глупаво, обаче имам усещането за провал.

— Прав си. Наистина звучи глупаво. Но въпреки това те разбирам.

— Е, ти ме познаваш. Аз съм практичен човек. Не мога да бездействам. Никога не съм го правил. Обаче дори изгревът да е близо, нямам усещането, че това са най-тъмните часове. Последните няколко седмици ми отвориха очите. Случиха се неща, които сигурно знам открай време, но съм предпочел да не се изправям лице в лице с тях.

— Какви неща?

— Ами в Америка сме свикнали с политици, които се кандидатират за поста с лозунги като „Вашингтон е съсипан“. Обаче типовете, които говорят такива неща, звучат като лобисти, а и цялото съмнително законотворчество… Вече знаем, че системата е увредена по различен и много по-опасен начин. И точно по тази причина една храбра млада жена, която служи на скапаната си родина, е отвлечена от шайка екстремисти, а като че ли никой от виновниците за това не дава и пет пари.

— Надали го казваш без основателна причина. Слушам те.

— През последните няколко седмици два пъти ходих във Вашингтон. Не исках да ти разказвам по телефона, защото съм сигурен, че тези негодници подслушват — теб, не мен. Срещнах се със служители от Съвета по национална сигурност и от ЦРУ. Обаче, да ме прощаваш за израза, онова, което ми казаха тези скапаняци, са пълни простотии. Явно ги интересува само едно — да си държа устата затворена. Твърдят, че искат да избегнат положение, при което похитителите да не се почувстват компрометирани, ако я освободят. А всъщност се опасяват, че ако се разчуе за похищението на американка в Газа, това ще привлече внимание към собствената им провалена операция. Ако питаш мен, всички те да си го начукат отзад.

— На едно мнение сме. Изглежда се опитват и мен да държат настрана. Вчера ме посети един служител на ЦРУ. Предупреди ме, че ако се върна в Газа, все едно подписвам смъртната присъда на Морган, защото водели някакви тайни и много уязвими преговори, които ще проваля, ако замина.

— Какво смяташ? Ще се вслушаш ли в съвета му?

— Наистина ми е трудно да реша. Честно казано, не вярвам на нито една негова дума. Обаче от друга страна, представи си, че не лъже и аз наистина оплета конците? Част от мен ми казва, че няма голямо значение дали ще изчакам още няколко дни след толкова много седмици. Обаче ако вследствие на това забавяне се случи нещо ужасно? Не знам, Роб, наистина не знам.

— Боже, не е лесно! — възкликна Роб. — Може би трябва да отидеш в Израел колкото може по-скоро, за да си наблизо и когато се ориентираш в обстановката, да решиш за Газа.

— Така мислех и аз.

— Е, когато решиш да заминеш, искам да знаеш едно. Много дълго бях на активна служба, а нали знаеш какво казват: няма бивш пехотинец. Имам близки, Адам, познавах хора, които започнаха в армията и се издигнаха до началници, запознати с обстановката. Някои от тях дори познават Морган от малка и много се гордеят с нея. Затова, когато се върнеш в Газа, не забравяй за мен и приятелите ми, ние сме твоето семейство и ти пазим гърба. Ако прецениш, че се нуждаеш от помощ, само ни повикай. Както вече ти казах, можеш да ми се обаждаш по всяко време, денем и нощем. С приятелите ми сме вършели щуротии, които сигурно ще те изненадат.

— Извинявай за глупавия въпрос, но какви щуротии?

— Чувал ли си за инцидента в Ал-Кайм?

— Не, какво се е случило?

— Обаче ще си остане между нас, нали?

Адам кимна.

— Беше преди почти две години. Запознах се с някакви иракчани във връзка с търговията със семена. Търсеха качествена пшеница. Продължихме да поддържаме контакт и след нахлуването. Мразеха Америка, загдето е окупирала страната им и избива техните близки, но още повече ненавиждаха „Ал-Кайда“. Известно време изчакваха удобен случай. После, когато се увериха, че повечето от другите сунитски лидери са настроени като тях, започнаха да нападат копелетата. До първия сблъсък се стигна в Ал-Кайм, град в пустинята, близо до сирийската граница. За съжаление моите хора бяха налапали твърде голяма лъжица за тяхната уста и се оказаха притиснати в пустинята от много по-добре въоръжен противник. Бяха около двеста, а онези от „Ал-Кайда“ — двойно повече. Стъмнило се и по всичко изглеждало, че на следващия ден с тях ще бъде свършено.

— Какво общо има това с теб?

— В Америка беше още ден. Аз си седях на верандата и скучаех, когато звънна мобилният ми — чак от Ал-Кайм. Един от приятелите ми ме попита дали мога да им помогна.

— И?

— Обадих се тук-там. Както и да е, на зазоряване няколко часа по-късно в пустинята Ал-Анбар не моите приятели сунити претърпели поражение, а техните врагове: три хеликоптера „Кобра“ на американската морска пехота ги размазали.

— Поръчал си въздушен удар на американската морска пехота на границата между Сирия и Ирак, както си седял на верандата си в Таос?

— Да, сър. Точно така.

— Да не ми предлагаш да те помоля да организираш въздушен удар в Газа? Не допускаш ли, че израелците сигурно ще имат мнение по въпроса?

— Всъщност нищо не предлагам, Адам. Просто не забравяй, че можем да направим смайващи неща. Че сме се посветили на това и ще направим каквото трябва, за да не допуснем едно същество, което обичаме и от което се възхищаваме, да преживее истински ад. — За миг замълча. — Няма да допуснем тя да загине там, нали? Просто ме дръж на копчетата си за бързо набиране. А, и още нещо.

— Да?

— Доколкото си спомням, ти се оказа доста добър стрелец за либерал. Добре е да се поупражняваш. Не се знае какво може да се случи. Току-виж ти потрябвало. — Роб бръкна в джоба на сакото си и извади листче, на което пишеше някакво име и телефонен номер. — Тази мадама ми е приятелка. Има малко… предприятие недалеч от тук. Клиентите й са малко необичайни. Очаква да й се обадиш. Обещай ми да се отбиеш при нея утре сутринта, преди да се качиш на самолета.

Адам се пресегна през масата и стисна ръката на тъста си.

— Обещавам, сър. Разчитай на мен.

* * *

Беше златен следобед. В три и половина Адам се присъедини към другите родители пред „Фил и Джим“, училището в покрайнините на Порт Медоу, където Чарли и Ейми учеха вече два месеца. И други бащи чакаха потомците си, но бяха малцинство. За облекчение на Адам жените почти не се опитваха да го заговорят и не го разпитваха. Ейми излезе заедно с Алис, новата й най-добра приятелка — момиченце с преждевременно зрял вид и гарвановочерна коса на конска опашка.

— Татко? Може ли Алис да дойде у нас? Само за няколко часа? Баща й ще дойде да я вземе.

— Не тази вечер, миличка. Трябва да поговорим за нещо.

— Не може ли, след като Алис си тръгне? Моля те!

Адам беше доволен, че децата създават нови приятелства. Знаеше колко много им липсва майка им, но в някои отношения те се бяха пригодили прекрасно и Бетезда сигурно им се струваше адски далеч. През последните седмици прекарваха заедно повече време, отколкото когато и да било преди, фактът, че не му се налагаше да се тревожи за сроковете за подаване на различни правни документи, си имаше и предимства. Отстъпи пред молбата на Ейми.

— Добре, може да дойде. — Адам се извърна към Алис: — Предупредила ли си майка си?

— Мама я няма. Замина в Германия по работа. Позволено ми е да се прибирам сама пеша до къщи, но ако ми заемете мобилния си телефон, ще звънна на татко да му кажа. Няма да има нищо против.

Чарли дотича при тях и прегърна баща си.

— Тате, може ли да отида у Том? Обеща ми да ловим жаби на Порт Медоу.

— Добре, Чарли. — Въздишка. — Нека да поговоря с майката на Том. Ще се уговорим да мина да те взема по-късно.

Часове по-късно децата бяха изкъпани и готови за лягане. Адам седна с тях в дневната.

— Деца, знам, че не обичате да отсъствам, но мисля, че трябва да предприема още едно пътуване. Заминавам съвсем скоро, сигурно утре вечер.

— Пак в Израел ли? — ококори се Чарли. — Пак ли ще потърсиш мама?

— Да, миличък, така смятам.

— Знаеш ли къде е? Ще я доведеш ли? Тя ще бъде ли тук за рождения ми ден?

— Ами, не знам точно къде е и не съм сигурен дали ще е тук за рождения ти ден, но ще направя всичко по силите си. Исках обаче да се уверя, че вие двамата нямате нищо против. Мисля, че ще се чувствате добре с баба и дядо.

— Опасно ли ще бъде? Ами ако лошите стрелят по теб? — попита Ейми.

— Да се надяваме, че няма. Но не съм напълно сигурен.

— Ами ако не се върнеш? — Адам усети, че тя всеки момент ще се разплаче. — Кой ще се грижи за нас тогава? Или ако я намериш, обаче не ти позволят да я доведеш при нас?

Адам не знаеше как да отговори. Докато мълчеше, дъщеря му отново заговори:

— Не може ли някой друг да отиде да я доведе? Само ти ли можеш да я намериш? — И продължи, без да дочака отговора му, чоплейки кожичката на палеца си: — Наистина трябва да заминеш. Трябва да я намериш, татко. Само обещай да внимаваш.

Адам я прегърна с една ръка. Понякога зрелостта й го изумяваше. С другата си ръка прегърна Чарли.

— Обещавам да се пазя. Нямаше да го правя, ако имаше друг начин. Само исках да съм сигурен, че вие нямате нищо против. Ще гледам да остана колкото може по-кратко.

— Трябва да заминеш, просто трябва — зарови тя личицето си в рамото му и той усети топлите й сълзи. Погали я по косата и след малко сълзите секнаха. Тя вдигна към него все още влажните си очи и храбро се помъчи да се усмихне.

Адам се обърна към Чарли:

— Ами ти?

— Сигурен съм, че този път ще успееш да намериш мама! — вълнението му беше осезаемо. — Ще я намериш и тя ще се върне за рождения ми ден, защото дотогава има още седмици. Ейми, мама ще се върне!

Адам не искаше да отнема надеждите на Чарли.

— Ще направя всичко по силите си, деца. Абсолютно всичко.

17.

Петък, 22 юни и събота, 23 юни 2007 година

Морган имаше усещането, че Зейнаб я избягва — или поне че избягва да говори с нея насаме. Носеше й храна, после прибираше подноса и разговаряше с нея учтиво. Но не издаде повече информация и не оставаше да си бъбрят. Отношението й само засили безпокойството на Морган. ХАМАС може и да бяха сразили ФАТАХ, но консолидирането на властта им и налагането на ред щеше да отнеме време. Изпитваше и тревожно опасение по отношение на пътуването, за което я беше предупредила Зейнаб. Как щяха да я транспортират? И дали щяха да я скрият?

Рано следобед Абу Мустафа нахлу с Карим, който оживено говореше нещо на арабски. Държеше ножица и ролка черно тиксо. След тях влезе Зейнаб с плътен бял памучен плат. Морган знаеше какво е: мюсюлмански саван. Вече знаеше отговора на въпроса, който я измъчваше — щяха да я превозят като мъртвец, стегнато увит в мюсюлмански погребален покров и без ковчег.

— Съжалявам, Морган, но има промяна — каза Абу Мустафа. — Смятаме, че тази къща е прекалено забележима и ако враговете ни се опитат да ни открият, тук вече не е безопасно. Обаче намерихме ново място. Не е толкова добро като тази вила, но съм сигурен, че няма да ни е твърде неудобно, само да пристигнем. Обаче не можем да поемем риска да ни спрат по пътя. Ще бъдеш на задната седалка, увита в саван. Така, ако ни спрат, ще си помислят, че си мъртвец, когото караме за погребение. От теб се иска да лежиш съвсем неподвижно. Не бива да помръдваш дори мускулче. Трябва да бъдеш напълно обездвижена.

Карим носеше малка кафява кожена кесийка с цип. Отвори я и извади отвътре спринцовка, пълна с прозрачно вещество.

— Няма да боли — увери я Абу Мустафа. — Обикновена мускулна инжекция, успокоително. Ще ти се доспи. Моля те, навий си ръкава и стой мирно, докато Карим ти инжектира веществото. Ще се събудиш на новото място.

— Не! — ужасено кресна тя. — Ще ви съдействам, обещавам! Няма да се опитвам да избягам и ще стоя мирно. Но, моля ви, не ме инжектирайте с това нещо! Алергична съм към такива упойки. Ако ме инжектирате, ще повърна. Моля ви, повярвайте ми, не си го измислям. Не се налага да го правите, имате оръжия. Знам, че ако създавам неприятности, докато пътуваме, вие ще ме застреляте.

— Всъщност на това пътуване няма да бъдем въоръжени — каза Абу Мустафа. — Не искаме да предизвикваме подозрения. Но това означава, че не можем да рискуваме изобщо да помръдваш.

— Ще стоя неподвижно. Съвсем неподвижно. Обучена съм, за бога. Кълна се, че…

Карим сграбчи ръката й и я принуди да седне на един стол. Тя усети как той силно стисва рамото й, после взе ролката с тиксото, стегнато го уви няколко пъти върху устата й и после няколко пъти върху носа й. Остави съвсем малка пролука, само колкото за ноздрите й. Цялото й лице беше скрито — от брадичката до очите. Докато тя се бореше с надигащата се паника и със задуха, Карим взе спринцовката и бодна иглата през плата на дългия ръкав на дрехата й. Морган смътно усети как я вдигат, увиват я в покрова и я понасят по стълбите с главата напред. Усети как в устата й започва да се събира странната топла слюнка, която съпровожда гаденето, и накрая изгуби съзнание.

Морган дойде на себе си рязко, сякаш я бяха изстреляли с оръдие от дълбините на черна миньорска шахта. Лежеше странично на тясна и прашна кушетка, покрита с груб плат. Главата й пулсираше, гърлото й пареше, а коремът я болеше от напъните за повръщане. Не за пръв път от началото на пленничеството си усети вонята на собственото си повърнато. Някой, вероятно Зейнаб, явно се беше опитал да я почисти с гъба, защото гърдите и коремът й бяха влажни. Цялото тяло я болеше и тя допусна, че дълго време са я държали неподвижна и в неестествена поза. Обаче тиксото, макар все още да го усещаше на твърда и лепкава топка зад главата и на тила си, беше срязано и отлепено от устата й и тя дишаше свободно. Ако не го бяха отстранили, тя щеше да се задави с повърнатото и вероятно щеше да умре. Саванът, в който е била увита по време на пътуването — и който за малко да бъде използван по предназначение, — беше наметнат върху нея като одеяло.

Отвори леко едното си око и видя, че се намира в малка и мръсна стая, осветена от една-единствена крушка. Стените бяха жълти и на места мазилката се лющеше. Изглежда беше нощ. От едната страна имаше прозорец, скрит зад обикновена тъмна щора, но край нея не се процеждаше никаква светлина. В стаята имаше още трима човека: Зейнаб, Карим и страховитият пазач Акил. Не бяха забелязали, че тя се е свестила. Карим и Зейнаб седяха на една маса, покрита с мушама с индийски десен, и разговаряха напрегнато на арабски. Акил, както обикновено, беше прав. Или бяха намерили как да прекарат оръжието си през пътните блокади, или имаха друг начин да се снабдяват, защото в ръцете му имаше автомат.

Морган владееше достатъчно добре арабски, за да разбере, че разговорът между Зейнаб и Карим се разпалва. Зейнаб не повишаваше тон, обаче непрекъснато повтаряше думата харам, което означава, че нещо е нечисто, религиозно забранено или просто нередно, и то в изречения с името на Морган или с думата амрики, т.е. американката. Знаеше, че Зейнаб говори за отношението, което младата жена беше видяла Карим да проявява към Морган, и че го обвинява, загдето опасно и жестоко е запушил устата й. Сигурно момичето беше срязало тиксото, след като вече бяха потеглили.

Карим явно не приемаше добре критиката й. Той шепнеше, но дишането му започваше да се учестява и лицето му почервеняваше. Морган отново затвори очи. Не искаше те да разберат, че ги чува. Тази малка драма беше важна и тя не искаше да я пропуска.

Постепенно гласът на Карим стана още по-рязък. Морган не различаваше много от думите, но после той изрече нещо, което й беше познато и което знаеше, че е дълбоко оскърбително. Нарече Зейнаб маджнун — луда, и го повтори няколко пъти. Морган отново отвори очи тъкмо навреме, за да види как Карим се изправя и си тръгва.

— Халлас! — отсече той. — Достатъчно.

Зейнаб обаче не беше приключила. Преди той да излезе през отворената врата, тя изстреля гневен поток, най-шумното й изказване до момента. Доколкото Морган успя да разбере, тя го обвиняваше в съглашателство с яхуди, т.е. с евреин и или израилтянин. Морган различи още една дума — кхаин (предател). Разярена, Зейнаб обвиняваше Карим, че е предал собствената си кауза.

Каквото и да беше точното значение на думите й, те накараха Карим да се закове на място. Очите му бяха почти черни, когато се завъртя към Зейнаб и се надвеси отгоре й.

— Бинт иш зания (курвенска щерка) — процеди той. Замахна и я зашлеви през лицето толкова силно, че тя политна от болка, после отново я удари с опакото на дланта си. Морган чу как зъбите на Зейнаб изхрущяха. Младата жена се помъчи да сподави болезнения си стон, а Карим отново се извърна, мина покрай Акил, без да го удостои с поглед, и излезе.

Морган отвори очи и погледът й срещна този на Зейнаб с ужасено състрадание. Взряна в нея, Зейнаб пресегна да си вземе хартиена кърпичка от кутията върху масата и попи сълзите си. Карим явно беше разранил устната или езика й, защото от ъгълчето на устата й започваше да се стича кръв. Тя я докосна с пръсти и се намръщи: явно я болеше. Извърна глава и захлипа тихичко. Каза нещо, което прозвуча като стенание, но всъщност беше една от думите, предизвикали гнева на Карим. Не спираше да я повтаря:

— Харам.

След малко Акил излезе от стаята и заключи двете жени. Няколко минути по-късно се върна с кофа и похотливо ухилен им показа с жест, че и двете трябва да се облекчават там. Морган с мъка се надигна, после пропълзя по пода и приклекна пред Зейнаб. Колебливо докосна челюстта й. Кървенето бързо беше спряло, обаче устната явно още я болеше. Морган откъсна от тоалетната хартия, която Акил беше оставил до кофата, навлажни я с вода от едно шише и попи кръвта от устната на Зейнаб.

— Всичко е наред. Не е нужно да го правиш — каза Зейнаб.

— Тук сестрите трябва да си помагат — отговори тя.

* * *

— Странно е, нали? — каза Рони. Двамата с Адам бяха във водата, където почти не докосваха дъното с крака. В плитчините на Банана Бийч в Яфа това означава, че се намираха достатъчно навътре в морето, за да не ги чуват от брега. Сякаш лакираната яркост на деня беше отминала и сенките започваха да се издължават. Рейчъл седеше на един шезлонг на широкия пясъчен плаж и четеше. Аврам, със силна, космата мечешка фигура и гърлен смях, беше накарал децата на Рони, Бен и Сара, да поиграят маткот, израелската версия на федербал. Далечните им възбудени викове нарушаваха тишината на брега.

— Кое е странно? — попита Адам.

— Че сме тук, където всичко е съвсем нормално въпреки случилото се. Поредният великолепен ден. Устроихме си прекрасен обяд в кафенето и макар да се налага да полагаме усилия, двамата с теб живеем както си искаме. — Под синята вода, където никой не можеше да види, тя опря пръста на крака си в чатала му и го размърда.

— Рони, аз…

— Шшшт. Не се притеснявай. Няма да ти скоча пред сестра ми и децата, колкото и да ми се иска. Пък и ако го направя, сигурно и двамата ще се удавим. Исках да кажа, че като погледна в далечината, където брегът извива и се губи на юг, ми се струва много странно, че на шейсетина километра се намира Газа, където всичко е много по-различно. Където е жена ти и където утре ти ще рискуваш живота си.

— Може би не утре. Ще ми трябват ден-два да организирам нещата. Но такава е географията на Израел. Страната е малка.

Училищата в Бетезда бяха във ваканция в края на предишната седмица и след като бе останала у дома по-малко от месец, Рони беше решила да доведе децата да прекарат лятото в Израел. Тя изпрати имейл на Адам да го уведоми за намеренията си. Когато той й отговори с новината, че на следващия ден пристига с нощния полет, тя го покани да се възстанови от полета на плажа. Не се наложи да го убеждава дълго. Близостта на децата им означаваше, че по един или друг начин животът им ще остане свързан. Разбира се, нямаше отново да спят заедно. Но трябваше да могат да общуват като възрастни, като приятели.

Слаба и загоряла, с шеметен бял бански, тя отново погали слабините му с пръста си и го принуди да прикрие възбудата си, като започне водно сражение. Рони явно не беше особено заинтригувана, но дръпна крака си с изпълнен със съжаление поглед.

— По-добре да излизаме — предложи той. — Аврам сигурно ще иска да се включим в играта на федербал.

— Да, след малко — въздъхна тя. — Виж ни само. Обядът беше приятен, нали? Каквото и да е това помежду ни, би могло да се получи, не си ли съгласен? Но няма нищо. Знам, че трябва да се върнеш в Газа и че не можеш да се откажеш от Морган. Но ми обещай да внимаваш. Не върши глупости и не споменавай пред онези откачени ислямистки копелета, че имаш еврейски корени, защото, повярвай ми, няма да бъдат доволни.

— Обещавам най-тържествено. Разбрах.

— Ако успееш да върнеш Морган, ти предстои да се справяш с много неща. Не очаквай да ти създавам проблеми. Ако и двамата се появите в Тел Авив, няма да ви се пречкам.

Гласът й звучеше равно, но той забеляза сълзи да проблясват в очите й и сърцето му се сви.

— Ти каза, че и двамата заслужаваме случилото се помежду ни. Истината е, че аз не те заслужавам.

— Всъщност ти ме нямаш. Имаше ме, но засега само веднъж. — Тя се завъртя, гъвкава като тюлен, и сграбчи пениса му през плата на плувките. Той тутакси усети как се втвърдява. — Но, скъпи, макар още да не си го осъзнал, ти ме заслужаваш. А това важи за много малко хора.

Пусна гениталиите му и двамата бавно и мълчаливо заплуваха към брега. Адам имаше усещането, че животът е станал сюрреалистичен. По същото време предния ден той беше с приятелката на Роб, Аманда, стройна блондинка на неопределена възраст със зелен пухен елек и гумени ботуши, и опресняваше познанията си за пушките и пистолетите в подземното стрелбище, скрито под нейната ферма в Бъкингамшир. Учуди се на лекотата, с която отново започна да борави с огнестрелните оръжия. Установи, че с пистолет почти всеки път улучва центъра на мишена с големината на човешко тяло. Вдигна поглед точно навреме, за да избегне приближаващо се водно колело. Изведнъж водата му се стори по-тежка, защото Адам знаеше, че всяко загребване го отвежда по-близо до Газа.

* * *

Часовете бавно се нижеха. Морган опита да се възстанови от преживяното изпитание и спа неспокойно на кушетката. В стаята беше задушно въпреки вентилатора, защото токът често спираше.

Най-сетне се размърда. Главата й пулсираше — последиците от въздействието на наркотика. Скоро съвсем се разсъни. Погледът й се насочи към Зейнаб. Тя още седеше в същата поза, загледана в нищото.

— Още ли си там? Добре ли си? — попита Морган.

— Добре съм.

— Как е устата ти?

— Добре. Не съм яла досега. Но май ще мога.

— Хубаво щеше да е да можехме да се измием.

— Тук няма душ. — Посочи кофата и попита: — Искаш ли до тоалетната?

Морган направи гримаса, после се протегна и се прозя.

— Май да. Извинявай, Зейнаб.

Зейнаб се извърна с лице към стената, докато Морган се обслужваше на примитивната тоалетна. Когато приключи, се преместиха на масата и седнаха една срещу друга.

— Карим причинявал ли ти е такова нещо и друг път? — попита Морган.

— Не, не никога — енергично поклати глава тя. — Никога не ме е докосвал. Никога не ми е крещял. Преди винаги се държеше с уважение заради брат ми Халид. Но преди аз винаги изпълнявах, Морган. Не говорех лоши неща, не му се противопоставях, защото той е моят господар. Може би ме удари, защото съм лоша.

— Не! Ти не си виновна? — разпалено възрази Морган. — Никой мъж няма право да постъпва като него. Чуваш ли ме, Зейнаб? Разбираш ли?

Тя кимна.

— Сега и ти ли си затворничка като мен? — тихо попита Морган. — И двете ли сме затворнички на Карим?

— Не знам. Възможно е. Но мисля, че той скоро ще ме пусне. Тук съм, ако отново ти прилошее.

— Знаеш ли къде сме?

— Да. В Йебна. Много е близо до границата с Египет. Много консервативно място. Бежански лагер близо до Рафа. Близките на Карим, семейството му, живеят тук, затова според него е сигурно.

— Той от Йебна ли е?

— Да, има доверие на хората от града.

— В Йебна има ли тунели, Зейнаб?

— Да. Много тунели. Хората от Йебна печелят много пари. Внасят стоки от Египет.

На вратата се почука.

— Влез — каза Зейнаб на арабски и се появи Акил с поднос с още вода, плоски питки и чиния с хумус. Постави подноса на масата и излезе, без да каже нито дума, но този път остави вратата отключена. И двете седнаха да хапнат.

— Зейнаб, искам да те попитам нещо — каза Морган. — Знаеш ли къде е Абдел Насър? Той остана ли във фермата, когато ние заминахме? И той ли спеше там? Дойде ли тук с нас?

— Не съм виждала Абдел Насър. Досега не съм го виждала. Но може и да е тук. Може и него да са довели в Йебна.

Морган помълча известно време, после отново заговори настойчиво:

— Защо се съгласи да бъдеш с Карим? Защо се съгласи да му помогнеш, след като ме отвлече? Вярваш ли, че така ще помогнеш на палестинския народ да извоюва свободата си?

Момичето помълча. Накрая си пое дълбоко дъх и отговори:

— Преди си мислех, че да. Вярвах му. Той ми каза, че е хубаво да те отвлечем, защото така показваме, че сме по-силни от ХАМАС и че те са харам. Обаче сега всичко това се промени. Мисля, че Карим те иска, защото това кара самия него да се чувства силен. Преди го обичах и му имах доверие. Вече не. Той не мисли за палестинския народ. Мисли само за Карим.

— Можеш да направиш нещо, ако те пусне да излезеш от къщата. Разбираш ли какво ти казвам? Можеш да кажеш на някого, че сме тук, на някого от ХАМАС.

Зейнаб кимна.

— Разбирам. Поне засега, мисля.

* * *

Когато Адам си тръгна от плажа, слънцето почти беше залязло. Той пое по булеварда в стил баухаус към хотела си, наслаждавайки се на топлото време и безгрижната лятна атмосфера. Всички, които срещаше, бяха по шорти и джапанки. Искаше да прекара една спокойна вечер сам, за да мобилизира силите си за онова, което предстои. Отново беше отседнал в хотел „Синема“ и докато минаваше през стъклената врата с бронзови рамки в стил ар деко, рецепционистката го повика.

— Онези господа там ви чакат — каза тя със силен бруклински акцент и посочи към трима мъже, седнали на масичка до асансьорите. — Не казват кои са, но били тук по важен въпрос. Не намерих причина да ги отпратя. Дано да нямате нищо против.

Адам погледна към тримата мъже и вдигна рамене. За пръв път ги виждаше.

— Не, струва ми се. Ще отида да проверя какво искат.

— Докато прекосяваше фоайето, най-възрастният от тримата, слаб оплешивяващ мъж на четирийсет и няколко, се изправи. Очевидно беше израилтянин, беше със сандали и хавайска риза.

— Господин Купър?

— Кой сте вие?

— Хайм Доре. Аз съм кореспондент по въпросите на сигурността на „Маарив“. Това са мои колеги журналисти.

Вторият мъж беше с няколко години по-възрастен. Имаше брада и беше с износена жилетка в цвят каки с многобройни джобове, каквито носят фотографите. Той също стана и протегна ръка.

— Стивън Пърлстийн. Ръководя израелското бюро на „Ню Йорк Таймс“. Тук сме, за да поговорим за съпругата ви, Морган. Научихме, че била отвлечена в Газа, докато изпълнявала мисия за Държавния департамент.

Последният от тримата изглеждаше съвсем различно: най-много на четирийсет, леко пълен и със сигурност твърде издокаран. Дори в климатизирането фоайе костюмът му от „Маркс и Спенсър“ и безвкусната копринена вратовръзка го караха да се поти.

— Дерек Търнър — представи се той с акцент от устието на Темза. — И аз като вас току-що пристигам — изпратиха ме изненадващо, затова съм толкова неудобно облечен. Репортер съм за „Нюз ъф дъ Уърлд“.

Адам примигна.

— Разбирам. Кой ви каза, че съм тук?

— Опасявам се, че не мога да разкрия източника си — отговори Търнър. — Не мога да говоря от името на колегите си, но сигурно и те се чувстват по същия начин. Всъщност не е важно кой ни е съобщил, че ще бъдете тук. Както виждате, информацията е вярна.

— И какво точно искате?

— Да ни отделите малко време. Едно интервю на разумно усамотено място — каза Пърлстийн. — Извинете, че ви се натрапваме така. Знам, че идваме в труден момент. Можем ли да отидем някъде?

— Ще ми изтъкнете ли една причина да не ви кажа да се разкарате?

Пърлстийн го изгледа със съчувствие.

— Разбира се, имате право да ни кажете да се разкараме, ако това искате. Но, господине, има вероятност да знаем неща, които вие не знаете, и ако поговорим, може да научите от нас нещо полезно. Освен това фактът, че дойдохте при нас и потвърдихте самоличността си, вече е новина. Независимо дали ви харесва, отвличането на Морган Купър е новина, а след като и вие сте тук, тя става още по-важна. Сигурно ще се чувствате по-спокойно, ако разговаряме поверително. Но помислете. Какво може да изгубите?

Адам се почувства безпомощен, а логиката на Пърлстийн звучеше необоримо.

— Добре. Ще отидем в трапезарията за закуска. Там би трябвало да е спокойно. Ще проверя дали може да ни донесат кафе.

* * *

Като адвокат Адам беше свикнал да си има вземане-даване с репортери и се ласкаеше от мисълта, че познава правилата на играта. Важното беше да контролира разговора — да казва нещата, които иска да каже, и абсолютно нищо друго.

— Добре — рече той, когато седнаха на масата. — Освен ако не се договорим за нещо друго, разговорът ни е поверителен и точка. Не искам думите ми да бъдат приписвани на „приятели на Адам Купър“ или на друг измислен източник.

Доре и Пърлстийн отговориха утвърдително.

— Засега — каза Търнър. — Само засега.

— Малко се учудвам да ви видя тук — каза Адам и изгледа Търнър с нескрито пренебрежение. — Не допусках, че отвличането на американски служител в Близкия изток е типична храна за британски таблоид на Мърдок.

— Точно тук грешите — възрази Търнър. — Ние възприемаме… международните отношения и на политическо, и на лично ниво, много сериозно. А във вашия случай има замесени и хлапета.

— Хлапета ли? Какво имате предвид? Не намесвайте децата ми или край с интервюто. Ясно?

— Спокойно! Адам, приятелю, не искам да те обиждам. Казвам само, че щом децата ти са при твоите родители в Оксфорд — и не, това не съм научил от поверителен източник, а от телефонен разговор с баща ти, — това придава допълнителна актуалност на историята за нас, нали ме разбираш? Леко семейна гледна точка, така да го кажем. Няма да публикуваме техни снимки или нещо подобно.

— Както и да е, да се върнем на основния проблем, ако обичате — намеси се Пърлстийн с нескрито раздразнение. — Нека ви уверя, че „Ню Йорк Таймс“ не се интересува кой се грижи за децата ви и не възнамерява да нахлува в живота им.

— Искам още от самото начало да уточним нещо — каза Адам. — Има причина още да не е оповестено за отвличането на Морган. И тя е, че ако публикувате дори едничка дума за това, ще изложите живота й на риск. Не мога да ви опиша колко е важно. Но ще ви обещая нещо: ако и тримата се съгласите засега да не публикувате нищо, ще дам интервюта на всички ви, когато тя бъде освободена — на вас и на никой друг.

— Това не е възможно — възрази Доре.

— Как така не е възможно? Да не си въобразявате, че можете да си седите и да се правите на Господ?

— Не е възможно, защото израелското военно радио вече оповести историята и я излъчва през последните три часа. Само основните факти: че тя е изпълнявала задача, свързана с контрол върху спазването на човешките права, че никой не я е виждал от края на март и че американските и израелските власти правят всичко по силите си да организират освобождаването й. Вече е твърде късно.

Адам се опита да запази самообладание. След като седмици всички в Управлението му се бяха клели, че ще запазят пълна секретност, сега това!

— Как е изтекла новината? — попита той. — Имало ли е някакъв брифинг?

— Съжалявам, но не мога да ви разкрия какво сме научили аз или други журналисти по същите условия за поверителност, при които вие разговаряте с нас — каза Пърлстийн. — Естествено, последното, което някой от нас иска, е да застраши живота на съпругата ви. Но както каза Хайм, тайната вече се разчу.

Адам съзнаваше, че единственото, което може да направи, е някак да ограничи нанесените щети. Поне да се помъчи да не разгласява пред света, че е в Израел и търси Морган.

— Добре. Ще ви разкажа малко за Морган — съгласи се той. — Но при едно условие: да не пишете, че съм тук, защото ако това се разчуе, няма да помогне.

Тримата се съгласиха с известна неохота и през следващия половин час Адам отговаряше на въпросите им. Постара се да говори спокойно и да не споменава, че ще ходи в Газа.

— Тук съм, защото исках да съм физически по-близо до нея, и съм оптимист, че шансовете скоро да бъде освободена растат — каза той. Внимаваше да не издава недоволството си от усилията на американското правителство за освобождаването на Морган и твърдеше, че няма никаква представа кои са похитителите й.

— Предполагам, че почти приключихме — каза Адам накрая. — Но искам да ви попитам нещо преди да си тръгнете. Някой от вас да е ходил в Газа след преврата на ХАМАС? Вие явно не сте, господин Търнър.

Пърлстийн поклати глава.

— Още не. Надявах се да отида следващата седмица.

— Израелците не могат да ходят в Газа след изтеглянето през 2005 година — добави Доре. — Преди съм ходил. Но сега не. Разговарям с хората там по мобилните им телефони.

— Какво мислите? — попита Адам. — Казахте, че може да науча нещо от разговора си с вас. Кажете ми. Какво всъщност се случва там и как то ще се отрази на шансовете й да бъде освободена?

— Сигурен съм, че ХАМАС скоро ще сложи край на анархията — започна Доре с не съвсем гладкия си английски. — Всички военни групировки знаят кой е шефът, а ако не знаят, скоро ще научат. Бих казал, че това подобрява шансовете й.

— И последно — рече Адам. — Вече ми дадохте да разбера, че няма да издадете източниците си. — Но ми кажете следното: израилтянин или американец е човекът, който ви съобщи, че съм отседнал в този хотел?

Журналистите се спогледаха и поклатиха глави.

— Съжалявам, но не можем — отговори Пърлстийн.

— Разбирам. Господа, няма да се преструвам, че ми беше приятно, но ви благодаря за проявения интерес. Сигурен съм, че не се налага да го добавям, но ви моля да внимавате какво пишете. Не затруднявайте освобождаването й. И ето нещо, което можете да цитирате: ние обичаме Морган — аз, децата и всички останали от семейството. Тя много ни липсва и искаме да се върне жива и здрава.

Четиримата се изправиха и докато Доре и Пърлстийн се запътиха към фоайето и бутнаха вратите към улицата, Търнър, който не беше казал почти нищо, откакто бяха седнали да говорят, поизостана. Докато другите махаха на такси отвън, той рязко се извърна отново към Адам.

— Хмм, има още нещо. Ще отнеме само секунда. Може ли да се върнем в…

— Не, господин Търнър, не може. Беше ми приятно да се запознаем.

— Не исках да го казвам пред останалите. Става дума за един видеозапис. От доста лично естество, ако разбирате намека. Видеозапис на госпожа Купър.

Адам съзнаваше, че не е успял да прикрие шокирания си поглед.

— Какво ви кара да мислите, че бих желал да обсъждам нещо лично с вас? Защо просто не се омитате?

— Защото, Адам, приятелю, имам ваши снимки, заснети днес от отличен израелски фотограф с много силен обектив. На тях вие сте на лазурния средиземноморски бряг в компанията на прелестна млада дама с дълга тъмна коса и бял марков бански костюм, фигурата й е поразителна и изглежда жената ви е… доста близка. Извинете ме, но това ми се струва странен начин да покажете колко ви липсва жена ви. Така че хайде да се върнем във фоайето и да обсъдим въпроса, какво ще кажете?

18.

Неделя, 4 юни 2007 година

Съдейки по уебсайта на „Нюз ъф дъ Уърлд“, статията на Дерек Търнър не беше стигнала до първа страница, но беше унизителна. „Бел Авив! — гласеше заглавието. — Съпругът на отвлечена в Газа лудува с красива адвокатка.“ Текстът беше илюстриран от голяма снимка на Адам и Рони в морето. Той се хилеше като луд и се опитваше да я изпръска, а тя се беше извила в странна, но разкриваща прелестите й поза, докато се опитваше да избяга. Но макар да се мъчеше да се измъкне, очите й бяха приковани в неговите и изражението й можеше да се опише единствено като обожание. На втората снимка двамата с Рони стояха един до друг и той я целуваше за довиждане — признателно, по бузата. Тя носеше прозрачна риза над банския си, която само подчертаваше впечатляващата й физическа форма. Освен това го придърпваше силно към себе си, обхванала тила му с ръка.

Адам остана буден до два часа в очакване статията да се появи онлайн. Докато я четеше, се увери, че Търнър поне се е придържал към противното споразумение, което бяха сключили няколко часа по-рано. Адам реши, че е принуден отново да поговори с него, и да се опита да го убеди, че ако публикува нещо за състоянието на брака му сега, това само ще застраши още повече Морган — в крайна сметка, които и да бяха похитителите й, едно беше сигурно: тя беше пленница на мюсюлмани фундаменталисти, а те не се славят с либералното си отношение към прелюбодеянието.

— Работата е там, Адам, приятелю, че не мога да забравя, каквото вече знам — започна да го уговаря Търнър. — Повярвай ми, на една страна сме. Обаче аз съм изпратен отдалеч, похарчени са много пари на вестника и разполагам с хубава новина, която може да се публикува. Ще направя каквото мога, за да намаля въздействието, а що се отнася до нейната безопасност, няма да пиша, че тя е агент на ЦРУ, нали така? Тя е служител на Държавния департамент, а аз няма да предизвикам никакво подозрение, че това може и да не е вярно.

Което също беше заплаха: Адам беше сигурен, че източникът на Търнър е служител от разузнаването и че той най-вероятно му е казал, че Морган също е агент. Очевидно беше и това, че макар Търнър да беше получил само подбрани сведения — той явно не знаеше нищо за дивидито с признанието на Морган, че е агент на ЦРУ, за „Джанбия ал-Ислам“ или за предишното пътуване на Адам в Газа, — информацията му в своята съществена част беше болезнено точна. Включваше дори факта, че Адам е гледал „сексвидеото с Морган Купър“, както деликатно се изрази Търнър, сам в американското посолство. За щастие той знаеше съвсем малко за Рони.

— Е, чукаш ли я? — попита Търнър. — Извинявай за директния въпрос, обаче при дадените обстоятелства и с оглед на снимките, бих се отнесъл немарливо към задълженията си, ако не те попитам.

Накрая бяха постигнали отвратителен компромис. Търнър обеща, че няма да описва дивидито директно, нито ще намеква, че онова, което са му казали, е истина. Вместо това щеше да спомене само „жестоките слухове в дипломатическите кръгове в Близкия изток“, че похитителите на Морган са я заснели да прави секс с тайнствен любовник, преди да бъде отвлечена. Търнър обеща да напише, че тези слухове са „непотвърдени“, че според следователите те „затрудняват разследването на похищението й“ и че „източници, близки до семейството“ ги отричат.

В замяна Адам беше принуден да даде на Търнър името на Рони, като добави, че тя е семейна приятелка от Америка и че прекарва лятото в Израел с децата си по причини, които нямат нищо общо с изчезването на Морган.

— Не се тревожи — успокои го Търнър. — Няма да намеквам, че имате връзка.

Адам трябваше да признае, че журналистът наистина не го беше направил, поне не с думи. Статията описваше Рони като „вдовица на преуспял адвокат от известната адвокатска кантора на Адам Купър във Вашингтон“ и допълваше, че тя е „стара приятелка“, която „помага на съпруга на Морган, като готви за децата му и ги гледа, докато той защитава терористи във Върховния съд на САЩ“. Снимките и заглавието обаче бяха съвсем различни и не оставяха почти нищо на въображението.

Адам знаеше, че трябва да се обади на Рони и да я предупреди, след като Търнър най-сетне си тръгна, но не го стори, надявайки се статията да не е толкова неприятна, колкото се опасяваше. Разбира се, след като материалът се появи онлайн, вече беше твърде късно. Вместо това потърси в мрежата други образци на словотворчеството на Търнър.

Не му отне много време. Оказа се, че журналистът е прекарал няколко години във Вашингтон, като е редувал повърхностно отразяване на американската политика с пътувания до цялото източно крайбрежие, за да следи лудориите на различни знаменитости. Ала макар сензационните му новини да бяха свързани предимно със звезди на телевизионни риалити програми, той явно имаше поне един източник в Управлението, който му даваше сведения за различни страни на антитероризма. Търнър послушно публикуваше сведенията, които му снасяше източникът.

Най-забележителният пример беше от март 2004 година, когато трима британски граждани от залива Гуантанамо се бяха завърнали в Англия. Предишния уикенд, както много ясно си спомняше Адам, те бяха дали пространно интервю за един лондонски вестник. Бяха направили шокиращи разкрития за техниките на разпит, на които са били подложени, и за условията в затвора. Медии по цял свят тутакси се вкопчиха в историята.

Търнър обаче беше тръгнал срещу течението. Неговата „новина“ от първа страница цитираше анонимни „американски източници от системата за сигурност“, които се оплакваха, че чрез освобождаването на затворниците и изпращането им обратно в Англия Америка е изложила съюзника си на „сериозна терористична заплаха“. Добавяше, че един от тримата е участвал в сериозните директни сражения по време на бягството на Осама бин Ладен от пещерите Тора Бора в Афганистан и „Нюз ъф дъ Уърлд“ публикуваше снимка, на която уж се виждала въпросната личност, просната ранена на земята след битката, все още с автомат в ръка. Дни по-късно станало ясно, че мъжът на снимката е съвсем различен и всъщност е мъртъв. Обаче стана ясно също така, че Търнър не си е съчинил историята. Имаше достатъчно показателни и проверими подробности — например така наречената от Търнър ексклузивна нова информация за ареста на въпросните хора в Пакистан, — за да стане ясно, че той разполага с действителен източник в ЦРУ.

Когато Адам се довлече до леглото почти в четири часа, подозренията му почти се бяха превърнали в сигурност. Дерек Търнър вероятно беше получавал сведения или от Гари Търмънд, или пък от Амос или негов колега. И в двата случая и двамата правеха всичко по силите си да осуетят мисията му и да направят живота му непоносим.

* * *

Макар да беше изморен, Адам дълго не можа да заспи. Много по-късно, отколкото възнамеряваше, го събуди телефонът на нощното му шкафче. Бързо надникна зад пердето на спалнята си и установи, че слънцето вече е високо.

— Ало? — сънено се обади.

— Обажда се Бел — каза Рони. — От Бел Авив, по дяволите! Нещо против да ми обясниш какво става?

— Рони, аз…

— Видя ли го? Знаеш ли за какво говоря? Видя ли проклетите лондонски „Нюз ъф дъ Уърлд“?

— Да, видях ги. И наистина ужасно съжалявам. Но не можех да направя нещо, абсолютно нищо. Този тип ме притисна снощи и вече разполагаше със снимките.

— И ти не прецени, че е редно да ме осведомиш?

— Знам, че трябваше. Много съжалявам и за това. Обаче не знаех какво да ти кажа, преди да съм видял статията, а когато я прочетох, вече беше полунощ. Щях да ти звънна днес рано сутринта.

— Е, вече е десет и половина и съквартирантката ми от колежа ми се обади от Лондон. Направо си умираше от смях. Засега успявам да държа децата си настрана, но няма да се получи за дълго, нали? Ами твоите деца? Не мислиш ли, че четат уебсайта в училището в Оксфорд, където си ги изпратил?

— Ами в Северен Оксфорд не са много хората, които четат „Нюз ъф дъ Уърлд“. Не е такова място.

— Е, Адам, имам новина за теб: достатъчно е един да го прочете. И как според теб ще се отрази това на родителите ти? О, боже, а на родителите на Морган?

— Виж, Рони, прекрасно разбирам защо си разстроена. Имаш пълно право, трябваше да ти се обадя веднага щом разбрах. Но се държиш така, все едно вината е моя. Не съм съобщил на медиите, че съм в Израел. Не знаех, че някакъв проклет папарак ни следи на плажа.

— А името ми, Адам? Откъде са научили името ми? Да не искаш да ми кажеш, че „дипломатическите източници“ на този мазен репортер са знаели и него?

Адам знаеше, че е безполезно да лъже. Пое си дълбоко въздух и отговори:

— Аз му го казах, защото се споразумяхме. Обеща, ако му разкрия коя си, да не пише, че двамата с теб сме имали връзка. Договорихме се също да твърди, че онзи видеозапис на Морган е само жесток слух. Както виждаш, той поне удържа на думата си.

Рони замълча за няколко дълги секунди. Когато отново заговори, гневът й се беше уталожил. Гласът й звучеше много по-тихо и не толкова превъзбудено като преди:

— Значи наистина има видеозапис. На който Морган прави секс с някой друг, не с теб.

— Да, има.

— А ти кога научи за него?

— По време на първото ми пътуване до Израел. Дори го гледах. Бях със служител в американското посолство, когато пристигна дискът. Пишеше името на Морган и аз реших, че имам право веднага да го гледам.

Този път паузата беше още по-дълга.

— Изведнъж всичко си дойде на мястото — каза тя. — Последната нощ, когато вечеряхме и отидохме в хотела ти. Беше ми обещал да се обадиш, но звънна чак в пет. Помня жалкото ти извинение, но истинската причина е, че през онзи ден си гледал записа, нали?

— Да.

Рони се разрида тихо.

— Боже, каква глупачка съм! Наистина си мислех, че означавам нещо за теб. И когато ми се обади, макар и късно, бях толкова щастлива, че ще имаме още един шанс да бъдем заедно и че може би нещо ще се случи между нас. Вече разбирам. За теб съм била само удобна детегледачка, а после, когато проклетото ти мъжко его било наранено, си преспал с мен за отмъщение. Скапано отмъщение, задето скапаната ти съпруга е мърсувала с някакъв местен скапаняк, докато била в командировка. Всичко е наред, Адам. Аз съм зрял човек, разбирам. Ще се справя с това. Но ще го направя сама. Направи ми една услуга. Моля те, никога повече не ми се обаждай.

* * *

След като Рони затвори, първата реакция на Адам, за да се справи със срама и гнева, беше да се запъти право към посолството, да настоява пред дежурния служител за среща с Гари и после да го обвини. Обаче преди това искаше да се срещне с Ицхак Бен-Меир, който май щеше да се окаже единственият служител от разузнаването или сигурността, на когото можеше да има доверие. Когато му се обади, Бен-Меир каза, че вечерта е свободен и двамата се уговориха да се срещнат насред крещящото великолепие на булевард „Ротшилд“. Адам спа почти през целия следобед, после тръгна за срещата пеша, защото имаше нужда от чист въздух.

Бен-Меир вече го чакаше на една маса на открито на чаша бяло вино и съзерцаваше израелската разновидност на passeggiata — вечерното ревю на лежерен летен стил: лъскави и добре поддържани жени на възраст от шестнайсет до деветдесет години. Повечето бяха с елегантни рокли, старателно подбрани бижута и красиви сандали на висок ток. Докато си проправяха път между кафенетата на булеварда и сенчестите дървета с разклонени корони, някои мъкнеха подире си покорни мъже или дребни кучета. Духаше лек, приятен ветрец. Бен-Меир се изправи и стисна ръката на Адам.

— Добре ли си? — попита. — Изглежда не си спал добре.

— Спах, но недостатъчно и заспах твърде късно. Ако нямаш нищо против, нуждая се от питие, преди да разговаряме. — Махна на келнерката: — Джин с тоник, ако обичате. Голям.

— Ако ти се хапва свинско, това е най-доброто място в Израел — каза Бен-Меир. — Дори приготвят специален брънч за шабат: сандвич с пушен бекон с традиционния за ешкенази хляб чала. Истинската същност на светската ционистка традиция.

Питието на Адам пристигна и той жадно отпи. Двамата си поръчаха стек и избраха бутилка каберне.

— Е, какво става, приятелю? — попита Бен-Меир, когато им поднесоха храната и виното. — Какво не е наред… освен очевидното, разбира се.

— Очевидното ли? Имаш предвид неизменното обстоятелство, че съпругата ми е отвлечена, или онова, което днес ще стане очевидно за няколко милиона британци благодарение на статия в най-продавания таблоид?

От изражението на израелеца стана ясно, че той не разбира какво му говори.

— Таблоид ли? Какво общо има това с теб?

Адам закри лицето си с ръце. Силно изчервен, започна да обяснява, разказа за срещата си с Търнър и с другите журналисти, за статията в „Нюз ъф дъ Уърлд“ и за убеждението си, че информацията най-вероятно е изтекла от същия висш служител в ЦРУ, който би трябвало да ръководи издирването на Морган.

Бен-Меир слушаше, без да го прекъсва, със замислен вид.

— Не разбирам защо това ти се струва толкова страшно — каза той. — За децата и за другите ти близки сигурно няма да е приятно. Вероятно няма да е от полза и фактът, че новината за отвличането на Морган е стигнала до пресата, макар че, честно казано, според мен няма голямо значение. Ден-два неколцина необразовани хора в Англия сигурно ще говорят лошо за теб, но какво толкова?

— Забравяш за частта, свързана с Морган. За така нареченото сексвидео.

— Нали каза, че статията се позовава на слухове. Защо да я приемаме сериозно?

— Притеснявам се за въздействието от нея в Газа. Върху похитителите и върху ХАМАС.

Бен-Меир се засмя невярващо.

— Състоянието на брака ти е толкова тяхна работа, колкото и моя. Във всеки случай аз не смятам, че „Нюз ъф дъ Уърлд“ се чете от много ислямисти в Газа. Повярвай ми, не се притесняваш за каквото трябва.

— За мен е облекчение, че го казваш. Но за какво трябва да се притеснявам?

— Според мен е очевидно. Спечелил си си влиятелни врагове. Опитват се да те разстроят и ако искаш да ги надхитриш, трябва да действаш бързо.

— Тоест?

— Няма време за губене. Знаят, че си в Израел и ако се надяваш отново да отидеш в Газа, трябва да заминеш колкото може по-рано, иначе те ще се погрижат границата да бъде затворена.

— ЦРУ поискаха да им дам време до края на седмицата и аз обещах да си помисля. Водели деликатни преговори с похитителите и съм щял да ги осуетя, ако се върна в Газа.

— И ти им повярва?

— Не съвсем.

— Виж, ако се постараят, ЦРУ в крайна сметка ще се справят с ХАМАС, макар да се налага да започнат от много ниско стъпало. Обаче при последната си среща бяхме единодушни, че от ХАМАС надали имат нещо общо с покушението, а аз се съмнявам, че някой от Управлението разговаря с „Джанбия ал-Ислам“.

— В такъв случай какво да правя?

— Трябва да отидеш лично. Възможно най-скоро. Има и друга причина. Разбирам защо цял ден си мислил за статията в „Нюз ъф дъ Уърлд“, обаче забравяш нещо. Аз дори не знаех какво е това издание. Знам обаче, че историята за отвличането на Морган е съобщена и от израелското военно радио, от „Маарив“ и най-важното — от „Ню Йорк Таймс“. След като е в ефир, всички я знаят. И други репортери ще те потърсят. Президентът на Съединените щати вече е упълномощил говорителя си да заяви, че приема този проблем много сериозно. За щастие той ще прекара този уикенд в Кемп Дейвид или някъде другаде, обаче утре се връща във Вашингтон. Нямаш време за губене. Готов ли си?

— Да, струва ми се.

— Трябва да си в Ерес преди осем без петнайсет утре сутринта. И дори по-рано, ако можеш. Тогава — едва тогава — мисля, че ще успея да те прекарам. Не казвай на никого за това, преди да заминеш, особено по телефона, и не се обаждай на своя човек в Газа, докато не си от другата страна на бариерата. Взел съм мерки да не ти трябват специални документи и някой да те чака. Но не закъснявай дори с десет минути. Ако закъснееш, надали ще успеем.

— Благодаря ти. Ще бъда там. Но защо го правиш, Ицхак?

Бен-Меир отряза от пържолата си, лапна парчето и подъвка замислено. Отпи глътка вино, без да поглежда Адам. Най-сетне беше готов да говори:

— Защото тази работа не ми харесва. На мен не могат да ми направят нищо, аз съм пенсионер. Но се чувствам използван от човек, когото смятах за приятел, и не смятам, че подбудите му са били морални. Не разполагам с доказателство за това, Адам. Обаче си задавам въпроси и стигнах до извод, който не ми допада. Според мен съществува съвсем конкретна причина някои хора — израелци и американци — да имат такова поведение напоследък. Според мен е възможно те да са знаели, че Морган ще бъде отвлечена, когато е отишла в Газа преди няколко месеца.

— Знаели ли са? Знаели ли са, мамка му! — Адам неволно повиши глас. — Искаш да кажеш, че похищението е било постановка?

— Казах ти, нямам доказателство, но е възможно, да е така.

— Но защо? Защо някой ще прави такова нещо — защо нарочно ще излага лоялен служител на опасност. И то при такива хора?

— Не знам. Трудно ми е да си представа разумна причина. И както ти казах, възможно е да греша.

— Този стар колега, на когото си имал доверие, човекът, който те е помолил да се свържеш с Морган и да уредиш отиването й в Газа, него ли подозираш, че е знаел за предстоящото отвличане? Случайно да се казва Амос? Ако е така, запознах се с него.

Бен-Меир направи извинителен жест.

— Съжалявам. Казах достатъчно. Не мога да ти разкрия нищо повече. Само се постарай да не закъсняваш за Ерес.

* * *

Вечер е — най-горещата част от денонощието в неподвижния летен въздух в Газа. Морган седи на леглото в същата стая, където е дошла в съзнание след преместването от фермата, в стаята, която е новата й килия. Поти се, вие й е свят, обезводнена е. Празната бутилка с вода не е сменяна от часове и главата й отново започва да пулсира. Няма къде да се измие и е облечена със същия сив анцуг и сива памучно горнище, с което са я принудили да пътува, затова леко мирише на повърнато. За един кратък миг се замечтава за леденостудено безалкохолно и бира, после за един поход в Катскилс през август преди много време, когато двамата с Адам, примрели от жажда, се съблякоха и се изкъпаха голи във водопада, след което божествено се любиха на открито. Толкова е обезводнена, че почти не се налага да уринира — все още за целта разполага само с кофата. Няма какво да чете или да гледа, сама е в стаята. Долавя шумове отвън, но не ги разбира. Прозорците постоянно са покрити с някакви капаци, които не може да отвори отвътре, но усеща, че е два-три етажа над земята, вероятно в жилищен блок. По-рано през деня беше чула странни шумове като от местенето на нещо тежко зад заключената й врата нагоре по бетонното стълбище — чува задъхано сумтене и й се струва, че разпознава единия човек като Акил. Както и преди, единственият човек, когото вижда, е Зейнаб която отново може свободно да влиза и да излиза. Какво е станало с Карим, Абу Мустафа и Абдел Насър? Морган няма представа.

Предишното нормализиране на пленничеството й е секнало и онази част от съзнанието й, която е била привикнала с пленничеството, се опитва да установи нов режим. Но другата част на мозъка й, онази на обучения разузнавач, й подсказва, че наближава краят на играта. По няколко пъти на ден чува ниско да прелитат израелски F16, чието бучене бива посрещано с уплашени викове от улиците. Преди час беше чула хеликоптер, който няколко минути кръжа ниско, като че ли на трийсетина метра над главата й. Освен това почти не я хранят — дават й само плоски питки и малко хумус. Никакъв чай, нищо топло. Електрозахранването спира по няколко пъти дневно.

Най-сетне чува единственият звук, който обещава известно облекчение — завъртането на ключа и тежките резета от външната страна на вратата.

— Морган? Тук съм — обажда се Зейнаб.

Влиза, следвана от Акил с неговия автомат. Зейнаб носи поднос, който изглежда по-тежък от обикновено. С огромно облекчение Морган вижда, че Акил носи нова кофа, тоалетна хартия и две големи бутилки вода.

— Нося краставици — съобщава й Зейнаб. — Още хумус, маслини, фурми и хляб. И консерва с риба тон. Ето ти още вода. Ще изнеса кофата. Акил ти носи нова. — Оставя подноса до затворничката върху матрака и взема импровизираното нощно гърне. Докато е наведена, Акил не вижда лицето й. Зейнаб поглежда към Морган, усмихва й се широко, кима и й намига пресилено театрално.

— Готово — прошепва Зейнаб. — Онова, за което говорихме. Готово е.

19.

Понеделник, 25 юни 2007 година

Не се налагаше Адам да бъде убеждаван да следва инструкциите на Бен-Меир. След като се нахраниха, той се върна пеша до хотела по безгрижните улици на Тел Авив и се изкуши дали да не звънне на децата: сигурно ще отсъства няколко дни и ако нещо се обърка, поне ще са го чули да ги уверява в обичта си. Обаче знаеше, че комуникациите почти сигурно се следят, затова изпрати само кратък имейл на родителите си, в който им написа, че възнамерява през следващите няколко дни да отиде в американското посолство и след това да реши какво да прави.

За своя изненада спа относително добре, после стана в пет, излезе от хотелската стая с лека раничка и каза на сънливата рецепционистка, че излиза да се поразходи. Доколкото можеше да прецени, никой не го следеше, но въпреки това взе някои основни предпазни мерки и пое към стоянката на такситата на брега по сложен маршрут. Купи си кафе и сладкиш от денонощна будка, после събуди заспалия шофьор. На излизане от града улиците още бяха пусти и в седем и петнайсет Адам вече беше на празния паркинг на Ерес. Униформен служител от израелската армия, който го наблюдаваше да пристига, му махна през вратата от бронирано стъкло на терминала и я отключи.

— Господин Купър?

— Да. — В просторния салон нямаше други хора. Човекът прегледа паспорта му и отключи вратата на една от кабинките с няколко ключа, провесени на верижка. Намери тампон за печати, подпечата го, върна паспорта на Адам и му посочи вратата към Газа.

— Охранителните камери ще бъдат изключени за по-малко от пет минути. Не се обръщайте.

След броени минути Адам вече беше в двора и чакаше до плъзгащата се електрическа врата на отбранителната ограда. Тя се отвори и той премина. В този ранен час от отсрещната страна нямаше никого — нямаше и следа от обичайните шумни шофьори и прегладнелите носачи. Тръгна сам по тротоара и по песъчливата пустош отвъд. Накрая стигна до дървената барака, в която се помещаваше граничният контрол на Палестина. Малка група въоръжени военни от ХАМАС, облечени със сини униформи, стояха отстрани, а един от колегите им отключваше портата. Докато Адам приближаваше, един от тях пое към него с насочено оръжие.

— Амрики? Сахафи? Журналист? — попита.

— Да, имам американски паспорт — отговори Адам. Мъжът му кимна към бараката, където наскоро отпечатан надпис предупреждаваше, че откритият в багажа алкохол ще бъде изливан. Високо горе Адам разпозна бръмченето на невидим израелски безпилотен самолет.

— Подранихте — каза военният от ХАМАС. — Границата е затворена. Защо идвате по това време?

— Имам уговорка — отговори Адам, пренебрегвайки въпроса му. — Моля ви, трябва да се обадя на приятеля си Кадер Абу Фарес.

Войникът от ХАМАС попита впечатлен:

— Познавате доктор Кадер? Имате ли телефонния му номер?

Адам усети лека паника, когато осъзна, че има само номера, който му даде Башир преди седмици по време на злополучната им среща в Лод. За щастие още го помнеше. Бръкна да извади телефона си, но пазачът му подаде своя.

— Заповядайте. Опитайте да се свържете.

Адам набра цифрите и Кадер вдигна почти веднага. Веднага щом Адам се представи, той поде:

— Адам! Хабиби! Добре дошъл отново в Газа! Почакай десет минути. Ще ти изпратя шофьор. Голям късмет е, че идваш днес. Чудесно време за посещение.

След по-малко от двайсет минути черен джип с матови стъкла се зададе откъм пътя към тях с висока скорост. Спря до бараката. Отвътре излезе още един мъж със синя униформа, отвори задната врата и покани Адам да се качи.

Всички следи от анархистичния хаос по време на предишното му посещение бяха изчезнали. Нямаше блокади по пътищата и въпреки конските каруци и триколесните мотори сутрешното движение беше спокойно. Отстрани на пътя имаше сергии, на които се продаваха прашни плодове и зеленчуци, и хлебарници с наредили се хора. Подминаха колона от ученички със спретнати тъмносини униформи и бели шалове. След малко джипът мина през портата на ограден със зид жилищен комплекс. Спря пред входа на триетажна сграда с широка покрита веранда с обрасъл с бугенвилии портик. Табела го осведомяваше, че е влязъл в Организацията за превенция и сигурност на Палестинската автономия. Той си помисли, че надписът не е актуален, защото всички членове на организацията в Газа бяха мъртви, в затвора или у дома, след като новите управници на Газа ги бяха разстреляли или бяха иззели оръжието им. Кадер, облечен във вездесъщата синя униформа, стоеше на прага, за да го посрещне. Прегърна го сърдечно, след като Адам излезе от колата.

— Заповядай. Да отидем в кабинета ми. Имам новини.

Качиха се по светло мраморно стълбище и завиха наляво по някакъв коридор. Усещаше се оживление: по коридора сновяха служители, влизаха и излизаха от кабинетите, някои бяха с униформи, други — с изгладени панталони и елегантни ризи с дълги ръкави. Повечето носеха папки. Към края на коридора Кадер отвори вратата на някакво преддверие и кимна на Адам да мине пред него. Спря да размени няколко думи с асистентката си — млада жена със сива рокля с дълги ръкави и кърпа на главата, после въведе посетителя в просторен кабинет с климатик, бюро от твърда дървесина, нов компютър и карта в голям мащаб на Газа, закачена на стената. Две черни кожени канапета и едно кресло бяха разположени край ниската масичка.

— Кафе или чай?

Адам помоли за ментов чай.

Кадер се разпореди на асистентката си през отворената врата.

— Хубав кабинет — отбеляза Адам.

— Мисля, че го дължим на щедростта на данъкоплатците от Европейския съюз. Така че, благодаря на Бога за тях и за това, че си тук.

Докато чакаха чая, Кадер попита как са децата и как се справя Адам. Щом им поднесоха напитките, той стана и затвори вратата.

— Ялла. Така. — Вдигна поглед към Адам, впери в него тъмнокафявите си очи и се усмихна победоносно. — Нашите служители от разузнаването бяха доста заети. След като възстановихме реда, проверихме много следи, много източници на информация. Влиянието на престъпните колаборационисти на ционистите, които контролираха страната, е прекратено. Хората отново се чувстват в безопасност и ни вярват. Затова с радост ни дават сведения. По тази причина вече знаем много повече за „Джанбия ал-Ислам“. Знаем името на лидера им. Казва се Карим Муслех. Много опасен човек, сражавал се е в Афганистан, на Балканите и в Чечения. Както вече ти казах, той е такфири: убеден е, че хората, които не са съгласни с него, не са мюсюлмани и трябва да бъдат убити. Знаем и кой е заместникът му — палестинец от Йордания. Казва се Абу Мустафа. И тук идва добрата новина. Знаем къде държат жена ти. Дано да си готов, защото планираме да я освободим скоро. Довечера.

* * *

Първият звук, който Морган чува през стената, е нещо средно между стенание и пъшкане, като че ли скитащ домашен любимец е получил неочакван и жесток удар. Тънката мазилка почти не заглушава онова, което се случва впоследствие: думкане по пода, стъпките на някой, който опитва, но не успява да избяга от нападателя си, тракането на бравата, която се оказва заключена и поредица от викове — отначало от гняв, а впоследствие със сигурност от болка. Разнася се стенание и гласът на Зейнаб, който крещи на арабски. Морган отново долавя думата харам. Събарят стол или нещо друго, отеква шумна вибрация, която разтърсва и пода на нейната стая, а после горе пада още нещо — този път тупването е по-меко, тупване на човешко тяло. Чува се гърлен мъжки глас, а собственикът му звучи все по-задъхан, гласът е на човек, който не се поддържа във форма, а разчита само на тежестта си. Сигурно е Акил. Морган разпознава още няколко думи: шармута, арабската дума за „кучка“, изсъскана с ужасяваща злоба, а също бинт химар, „магарешка щерка“. Следва нещо още по-лошо — този път мъжът нарича Зейнаб кус уммик, „п… ти майчина“ — фраза, която е табу в арабския, както и на английски, и накрая изграчва заповед: кул айри, „лапни го“.

Последното предизвиква измъчен протест. Морган чува още един удар и после пронизителен писък. До този момент звуците, които стигат до нея през преградата от мазилка, която я отделя от Зейнаб и Акил, са лишени от повторяемост. Били са звуци на нападение. Сега обаче добиват ритъм. Мъжът престава да говори и сумтенето му става по-дълбоко. Освен физическо усилие то издава и удоволствие, ликуващо лигавене — на мъжа определено му е приятно. Морган си го представя как се поти, противния му дъх и жълтите му зъби в лицето на Зейнаб, и цялата се разтреперва, когато чува как писъците на момичето стават все по-пронизителни и по-отчаяни.

Тя пищи с целия въздух на дробовете си — безплътен ритмичен вой, в най-високото възможно горно до и сто такта в минута, алегро фортисимо, мелодия на отчаянието и болката. Кръвта нахлува в главата на Морган. Не може просто да седи и да слуша как изнасилват Зейнаб. На всяка цена трябва да прекрати това.

Започва да блъска и да рита по заключената врата и не се замисля за личната си безопасност и евентуалните последици. Нека съседите да я чуят, че крещи на английски — от това по-зле няма накъде.

— Пуснете ме, негодници! Пуснете ме, казвам ви! Твърдите, че сте мюсюлмани, а позволявате това копеле да насилва жена. Престанете, престанете, престанете веднага! Това е харам. Пуснете ме!

Нищо не се случва и писъците на Зейнаб продължават, по-тревожни от всякога. Акил звучи близо до кулминацията и Морган насочва вниманието си към стената. Грабва един стол и започва да удря по нея с надеждата да я разруши. Вижда първите отчупили се късчета и продължава да блъска с удвоени сили — допуска, че ще пробие отвор след по-малко от минута. След още няколко удара усеща как стената поддава. Замахва със стола отново и отново и за миг спира да си поеме дъх. Писъците на Зейнаб са престанали. После вратата рязко се отваря и някой я удря по главата с приклада на пушка. Мракът я поглъща мигновено.

Когато се свестява, лежи на пода, а ръцете й се вързани стегнато пред нея. Пронизва я срам, когато усеща, че се е подмокрила: краката й са мокри, носи се острият мирис на урина. Карим се е надвесил над нея. В едната си ръка държи пистолет, а в другата бяла таблетка.

— Седни — нарежда й.

Тя се подчинява и с мъка опитва да се надигне.

— Сега ме чуй. Пет пари не давам дали ще умреш. Обаче за мен е опасно да вдигаш шум. Изпий това, иначе ще те убия. Ще заспиш.

Тя взема хапчето от него. Поне не е пак инжекция. Колебае се дали да не се престори, че го изпива, но след като й подава шише с вода, Карим първо я наблюдава, докато отпива, после насила отваря челюстта й и оглежда устата й отвътре. Излиза и заключва вратата. Минутите се нижат и тя отново изпада в безсъзнание.

Когато най-сетне се свестява, се чувства изтощена и дезориентирана. Няма ток и светлината навън почти е изчезнала. Обаче в сумрака различава тежка картечница с лента от патрони върху черен триножник, която са домъкнали в стаята и са поставили до прозореца. Главата й пулсира — съчетание от обезводняването и от последиците от удара. Болката в слепоочието й е остра и когато раздвижва челюст, неволно надава вик — само дано черепът й не е пукнат. Поглежда към ъгъла и се оказва, че не е сама. Абу Мустафа я наблюдава как постепенно се свестява, а бялото на очите му изглежда като две сияйни орбити. Той прекосява стаята към нея почти безшумно.

— Добре ли си? — пита тихо.

— Какво те интересува, по дяволите? — Тя усеща как ръцете й се свиват спазматично. — Не можеш ли поне да ми развържеш ръцете? Тези пластмасови белезници са много стегнати, прекъсват кръвообращението ми. И да ми дадеш малко вода?

— Съжалявам. Наистина съжалявам за случилото се — прошепва той. — Трябва да знаеш какво мисля. Признай, че не съм варварин. Акил е звяр и ме отвращава. — Той се смръщва, помага й да седне, развива капачката на шише с вода и го поднася към устните й. Тя отпива жадно. Той й подава ръка и тя залитайки отива да седне на канапето. — Съжалявам, но не мога да те развържа. Карим ще се върне. Акил е отвън. Но, Морган, моля те, трябва да поговорим. Нямаме много време.

* * *

През целия следобед и до късно вечерта Адам чака в щаба на Кадер предимно сам в някаква чакалня. Телевизорът, поставен високо на стената, предава „Ал-Джазира“ на арабски, а от време на време асистентката на Кадер му носи чай. Няма нищо за четене, затова само се притеснява. В шест часа двама мъже с униформи, които почти не говорят английски, го повеждат по коридора към спартанска столова, където хапват хумус, ситно нарязана салата, студени плоски питки и пилешко. След това Адам се връща в общата стая, където подремва на канапето. Към девет часа Кадер се връща. Носи карта и други документи. Сяда и разгръща картата на ниска масичка.

— Извинявай, че се наложи да стоиш сам толкова дълго — казва той, — но съм сигурен, че разбираш. Планираме операцията си. Иншаллах, само след няколко часа ще празнуваме тук успеха си заедно с жена ти.

— Иншаллах. Е, кажи ми, какво планираме?

— Ние ли? Не може да дойдеш с нас. Може да стане опасно. Трябва да чакаш тук.

— Не — категорично и настойчиво заяви Адам. — Нищо подобно няма да направя, Кадер. Стигнал съм дотук и не смятам да се откажа. Освен това, ако съм с вас, когато ме види, Морган ще разбере, че това е спасителна операция, а не пореден опит за похищение. Присъствието ми наистина ще помогне. Кой знае? Може би тя ще има възможност да избяга — усмихва се той. — Освен това след последната ни среща се поупражнявах да стрелям. Дай ми оръжие, Кадер, знам как да го използвам.

Другият мъж не успява да овладее усмивката си, стисва ръката му според палестинската традиция с кръстосани китки — жест на солидарност.

— Добре, хабиби. Идваш с нас. Добре дошъл.

— Е, какъв е планът?

— Скоро заминаваме на юг, първо към Хан Юнис, където ще организирам брифинг, после към Рафа, където държат жена ти — сочи по картата Кадер. — Тя е в бежанския лагер Йебна, в един жилищен блок. Намира се в южния край, точно до Стената и до границата с Египет. — Той разгръща схема в по-едър мащаб. — Стената е тук, а сградата е тук — на по-малко от двеста метра от границата. Когато заемем позиция, ще се виждат къщите в египетската Рафа, от другата страна на Стената. А от страната на Газа, между Стената и жилищния блок, има открита площ. — Ето тук, точно по средата на откритата площ, има малка барака. Построена е над входа на един от тунелите под Стената. Отдолу има вертикална шахта с лебедка, за да може контрабандистите да качват стоките си. Ще го подсигурим, преди да нахлуем. Не можем да поемем риска да дадем на похитителите шанс да преместят Морган в Египет, защото там не можем да действаме — египетската армия не е в приятелски отношения с ХАМАС. Мисля, че е най-добре да ни чакаш там с няколко от моите хора. Ще виждаш какво се случва, а когато е безопасно, можеш да влезеш.

— Добре, щом настояваш.

— Според нас имат най-малко десет човека в жилищния блок, може би повече. Не знам откъде идват, но през последните няколко дни са се увеличили — подкрепления. Сигурно са пристигнали през тунелите. Имат тежка картечница, РПГ, гранати и калашници. Обаче похитителите няма да ни очакват. Нападаме утре сутринта. Сигурно ще имат наблюдателен пост, но по това време само той ще е буден. Иншаллах, когато се събудят останалите и осъзнаят, че нямат шанс, ще се предадат.

— Наистина ли мислиш, че е възможно? Няма ли да се съпротивляват? Няма ли да искат да станат шахиди?

Кадер свива рамене.

— Ако искат да умрат, ние сме готови да им помогнем.

— Е, как ще се получи? Не може просто да нахлуете.

— Ще се разделим на три групи. Първата ще образува кордон около сградата. Така ще им попречим да избягат. Втората група ще използва стълба, за да преодолее това разстояние — посочва той на картата — от покрива на съседната сграда. Ще преминат и ще се спуснат в апартамента на похитителите от покрива. Има стълбище и Морган е на последния етаж. Третата група ще се качи по стълбите отдолу. Съседният апартамент на този, който използват похитителите, е празен, но вратата между двата е заключена. Хората ни ще разбият вратата в момента, когато другите се спускат от покрива.

Адам изсвири тихо.

— А какво ще стане с Морган? Ще има много дим и ще бъде тъмно. Сигурни ли сте, че няма да я убият?

— Ще направим всичко по силите си и ще се уповаваме на Бога. Нямаме друг избор. — Кадер сваля пистолет от колана си и го подава на Адам. — Твърдиш, че умееш да стреляш, но не си опитен в битка, затова ще ти дам само един пълнител. За всеки случай.

* * *

Толкова е тъмно, че Морган различава само силуети. Абу Мустафа вади от джоба си малка ниска свещ, слага я на масата и я запалва. Светлината й е слаба, но тя поне вижда лицето му. Все още е на канапето — той седи на стол срещу нея, а пламъкът на свещта хвърля треперливи сенки.

— Преди да продължиш, искам да разбера какво се е случило със Зейнаб — прошепва тя.

— Жива е, надявам се да се оправи.

— Как така се надяваш да се оправи? — отново повишава глас заедно с надигащия се гняв. — Полудя ли? Беше изнасилена! Прегледа ли я лекар? Какво друго й направи онова копеле?

Абу Мустафа изглежда безсилен, а в очите му се чете поражение.

— Карим я изпрати да си ходи. Тя замина за Хан Юнис. Иншаллах, близките й ще се погрижат за нея.

— Искаш да кажеш, че е заминала при родителите си? Какво ще им каже, по дяволите? Не разбирам. Защо Карим я е изпратил да си ходи? Тя със сигурност ще издаде къде се намираме.

Абу Мустафа докосва рамото й, но тя рязко се отдръпва от него и неволно потръпва.

— Моля те, не се гнуси от мен — казва той. — Не съм като Акил и Карим. Освен това, колкото и да си гневна, не бива да повишаваш тон. Трябва да ти кажа някои неща, но ако ни прекъснат, няма да бъде възможно. Затова ме чуй. Зейнаб вече е издала къде се намираме. Няма никакво значение, че сме я пуснали. Точно защото ни е издала, Карим нареди на Акил да я накаже.

— Как го е направила? — пита Морган. — Защо?

— Когато излязла да купи храна, отишла в къщата на свой братовчед, който е член на ХАМАС, и разказала всичко. Карим обаче си има своя мрежа — хора от рода му, доверени хора. Един човек от племето на Карим е служител в мухабарат[9] на ХАМАС. Той съобщил на Карим. Не знам как. Казал му, че Зейнаб го е предала и че скоро, вероятно тази нощ, сградата ще бъде нападната.

За миг Морган остава безмълвна, онемяла от вина и от угризения. Тя насърчи Зейнаб да издаде тайната на Карим, тя е виновна за болката и унижението й. Усеща сълзите да парят в очите й.

— Тогава защо не я уби?

— Наби я, както преди, за да я накара да си признае, но тя не каза нищо. И тогава я даде на Акил. След това я остави жива, защото смята, че това е още по-лошо за нея.

— Боже, вие сте злодеи! — Морган говори тихо, но ожесточено. — Ти, Абу Мустафа, твърдиш, че си различен, но си опетнен, защото помагаш на Карим: ти си обезчестен, омърсен, харам. И знаеш ли какво? Надявам се ХАМАС наистина да нападнат тази сграда и да си получите заслуженото. Дано да те прострелят и да те пленят или да те изтезават, преди да те убия. Теб и всички останали. А разговорът ни приключи. — И тя обръща лице към стената.

Само че Абу Мустафа не е приключил. С треперещ глас продължава да й говори в знойния мрак:

— Знам, че довечера сигурно ще умра — казва — и това не ме радва. Обаче, моля те, изслушай ме. Не ми остава много време. Може би вече си се досетила, но аз съм йордански разузнавач. Имам съпруга и семейство в Аман и когато ти разказвах колко ми липсват, говорех истината. И преди да продължа, нека те уверя, че страшно съжалявам за всичко, което се случи. От все сърце се извинявам на теб и на семейството ти. Но също така те моля да ми повярваш, че никога не съм подозирал колко ще се обърка тази операция.

— Операция ли? — Устата й е пресъхнала. — Операция? Ти си йордански агент и ми казваш, че това е някаква операция? — Морган се обръща към него, дишайки учестено. Не може да овладее горчивината си. — Какво искаш да кажеш, Абу Мустафа? Каква операция, по дяволите?

— Повече от десет години задачата ми е да се внедря сред екстремистите — не ХАМАС, а безумците, такфири, такива като Карим. Преди много години заподозряхме, че има връзка между така наречената „Ал-Кайда“ и радикалните палестински групировки. Тръгнах да ги издирвам. Ходих в Чечения и там се запознах с Карим.

— И? Как се замеси в тази история? И къде е моето място?

— Моята агенция работи с израелски колега. Казва се Амос — така го знам аз. Не знам чия е била идеята първоначално, но я чух от него. Както и да е, всичко започна със сблъсъци между ФАТАХ и ХАМАС. Той и американските му приятели искаха да помогнат на ФАТАХ да победи съперниците си и точно това направихме. Помогнахме им с оръжие и обучение. Обаче се оказа недостатъчно. Трябваше ни начин да притиснем президента Абас и останалите лидери на ФАТАХ политически, да окажем нужния натиск и да ги принудим да действат. Затова ме помолиха да се върна в Газа, да възстановя връзката си с Карим и да го убедя да отвлече американка. Първоначалният план беше след известно време, може би няколко седмици, тя — тоест ти — да бъдеш освободена. А когато си свободна и си на сигурно място извън Газа, Америка щеше да каже на Абас, че отвличането ти е свидетелство за прекалено големия хаос и че е време той да използва силите си, за да възстанови реда. Може да се каже, че освобождаването ти щеше да е сигнал за преврат на ФАТАХ. Всички лидери на ХАМАС щяха да бъдат арестувани, а организацията им — унищожена. Амос препоръча ти да бъдеш жертвата, между другото, макар да ми каза, че работиш за Държавния департамент, не за Управлението.

— Не разбирам, Абу Мустафа. Може и да си помогнал да бъде организирано отвличането ми, но как точно възнамеряваше да осигуриш освобождаването ми, по дяволите?

— Защото и Карим участваше. Той не знаеше — и не бива да узнава, — че работя за йорданците. Обаче знаеше за връзката ми с Амос и дори се срещна с него. Амос три пъти урежда двамата да преминем през Ерес. Заведе ни на обяд в Ашкелон и двамата с Карим се споразумяха. В замяна на провеждането на операцията, както ти я описах, малката групировка на Карим, „Джанбия ал-Ислам“, щеше да получи пари, много повече пари, отколкото той някога си е мечтал. Около двеста хиляди долара. Половината авансово, половината след освобождаването ти.

— Отвлякъл ме е за пари? Само това ли го интересува? Не вярвам.

— Това не беше единственият му мотив. Планът открай време включваше да те принуди да запишеш видео. Нямаше да бъдеш измъчвана, но щеше да молиш за живота си, щеше да молиш американците да предприемат нужните стъпки за освобождаването ти. Филмът трябваше да се излъчи по телевизиите по цял свят. Това щеше да увеличи натиска над Абас и ФАТАХ, но освен това щеше да даде на Карим онова, което желае най-силно. Иска да бъде прочут световен боец за джихад, муджахидин от ранга на Бен Ладен. Това щеше да му помогне да го постигне.

Морган започва да проумява.

— Значи той се е съгласил с всичко това, без да знае коя съм. Но после ме е познал, разбрал е, че не съм просто служител на ЦРУ, а жената, която обвинява за смъртта на Халид. И от този момент всички залози са били отменени.

— Да. Обаче той не каза нито на мен, нито на Амос. Истината е, че според мен е знаел от месеци. Амос му даде видеооборудването да подслушва апартамента, където ти се срещаше с Абдел Насър. Карим събираше чиповете памет, откакто си тук, и някак предаваше филмите на Амос — не съм сигурен как, може би по електронен път. Допускам, че е гледал материалите и те е познал там. Така или иначе, малко преди последното ти посещение Амос обеща да ни каже кога ще дойдеш отново. Твърдеше, че ФАТАХ вече са достатъчно силни, за да осъществят преврата. Пристигнеш ли, действаме.

— Ами бодигардовете на Абдел Насър? И шофьора му Акрам? Тези клетници също имаха семейства. Бяха най-обикновени хора от Газа, а вие ги застреляхте. Осакатихте Абдел Насър. Това също ли беше част от сценария?

— Не, това го направиха Акил и Карим. Промениха плана, без да ми кажат. Трябваше да ги надвият, но да не ги убиват. Сигурен съм, че има причина да отвлекат Абдел Насър. Карим е подозирал, че ти може би няма да се пречупиш, но се е надявал, че ако заплаши да убие Абдел Насър пред очите ти, ще си признаеш. Е, оказа се прав.

Морган клати глава:

— Просто не знам какво да кажа. Тази операция, както я наричаш, е най-обърканото нещо, което съм чувала. Тя е налудничава, престъпна, откачена и този, който я е измислил, заслужава да бъде съден. Боже!

Абу Мустафа изглежда съкрушен:

— Разбирам колко е глупаво. И платих много висока цена. Обаче знаеш ли, не съм предполагал, че нещата ще се объркат, докато Карим не те позна и не се досети, че си от ЦРУ. Направи го едва в деня преди пристигането ти, но тогава ми каза, че си последният му шанс да отмъсти за Халид. Беше толкова превъзбуден, не беше на себе си.

— Така ли ти каза? Тогава ти защо не съобщи на Амос? Защо не му обясни какво се е случило и не му каза да отмени плана.

Гласът на Абу Мустафа звучи печално:

— Това ме измъчва повече от всичко останало. Още щом Карим ми каза, знаех, че трябва да прекратим операцията, защото той ще наруши обещанието си да гарантира сигурността ти. В онзи момент, преди отвличането, все още използвахме мобилни телефони, затова се обадих на Амос. Той обеща, както се изрази, да „действа съобразно“. Ти трябваше да пристигнеш на следващия ден, 27 март, но не се появи. Допуснах, че Амос е затворил границата и че всичко се отменя. Започнах да обмислям да се върна в Аман. Но ти пристигна два дни по-късно. Карим каза, че трябва да продължим да наблюдаваме и когато ти дойде, бяхме готови. Това ме изненада. Не можех да предприема нищо, без да разваля прикритието си. Разбираш ли какво ти казвам? Амос прекрати операцията, но само за четирийсет и осем часа. Прекрати я, обаче после някой реши да действаме.

— След като не си могъл да предотвратиш отвличането, защо после не съобщи на Амос къде съм, за да организира освобождаването ми?

— Малко по-късно имах възможност отново да му се обадя. Държах скрит мобилен телефон за спешни случаи. Обаче Амос не отговаряше. Опитах още три пъти, но не успях да се свържа.

Морган преглъща мъчително. Главата й отново пулсира, по-болезнено отпреди, чувства се изцедена до краен предел.

— Мили боже! Значи който контролира тази бъркотия, се е позамислил за известно време, а после е решил не само че иска да ме отвлече, а и че трябва да си остана отвлечена. Е, желанието му се е сбъднало. И ето ни тук.

— Да, ето ни тук. Искаш ли да ти дам нещо?

— Още вода.

Абу Мустафа допира бутилката до устните й.

— Благодаря ти. Скоро ще трябва да използвам тоалетната.

— Сигурно вече разбираш и още нещо.

— Какво, Абу Мустафа?

— Винаги съм се стремил да те предпазвам. Дори когато те измъчвахме с вода, правех всичко по силите си да останеш жива. Карим държеше да си признаеш, но всъщност предпочиташе да умреш. Обаче всеки път, когато губеше съзнание, аз го карах да престане. А след това, когато ме остави да те разпитвам, всъщност не те разпитвах. Исках да проточа нещата колкото може повече с надеждата някой да ни открие.

— О, благодаря ти, Абу Мустафа. Страхотна работа.

— И това не е всичко. Сигурно си забелязала, че Карим често отсъстваше. Винаги е знаел, че не е безопасно да те държи в Газа дълго, още преди преврата на ХАМАС. След като засне видеото, вече разполагаше с коза си — доказателство, че държи агент на ЦРУ. И отиде през тунелите в Синай. Свърза се с джихадистки групировки в Египет, с хора, които знаеше, че са от Йемен. Не знам къде смята да те отведе, но знам, че го чака кола. Доста време му отне да го организира. Няколко пътувания. Където и да е това място, там планира да проведе последния ти разпит. Знае, че не съм постигнал нищо с теб. Мисли, че съм мек. Може би не ми вярва.

— Значи се кани тайно да ме отведе другаде, да продължи да ме измъчва и вероятно да ме убие. И със сигурност ще запише всичко.

— Струва ми се вероятно.

— Защо не ми каза всичко това преди седмица, по дяволите? Щяхме да измислим начин да избягаме. Можехме да действаме заедно. Шансовете ни щяха да са по-добри от сега, мамка му!

— Да, щяха. — Гласът му звучи по-печално от всякога — Опитвах се да запазя прикритието си, колкото и жалко да звучи. Освен това се страхувах от Карим. Той разбира английски по-добре, отколкото мислиш. Можеше да ни чуе, докато си говорим, или да подслушва разговорите ни. Ако тогава се бях разкрил пред теб, като нищо щеше да убие и двама ни.

— И сега какво? Аз съм вързана и предстои нападение, при което сигурно и двамата ще загинем. А ако оцелея, ще ме отведат на още по-лошо място. И къде е Абдел Насър? Какво стана с него, по дяволите?

— Отново съжалявам, но не знам къде е Абдел Насър. Не знам и как да те предпазя. Ако имам възможност, ще се опитам да убия Карим. Но нека ти дам един съвет. Когато започне престрелката, наведи глава.

20.

Вторник, 26 юни 2007 година

Адам е сверил часовника си с този на Кадер и го поглежда отново за стотен път, откакто са напуснали Хан Юнис. Още е едва четири и половина. Вече има усещането, че това е най-дългата нощ през живота му, а има цели трийсет минути до началото на нападението. Кордонът е на място — жилищната сграда е точно по средата. Четвъртита четириетажна постройка, чийто светъл силует просветва на лунната светлина. Приклекнал е в сянката на паянтова барака, която защитава лебедката в шахтата на тунела, и е признателен за бръмченето на насекомите, защото прикриват учестеното му дишане. Рафик, командирът на групата, образувала кордона, младши офицер с поддържана брадичка на двайсет и няколко години, прикляка до Адам. Има лек ветрец и е приятно топло — почти същата температура като през летен ден в Англия. Там по-късно днес ще започне вторият ден от Уимбълдън. Адам за кратко се разсейва с тази мисъл — както винаги майка му ще се залепи за телевизора и със сигурност ще опита да сподели страстта си с децата.

Зад жилищния блок се намира Йебна — лабиринт от бедни, подобни на кутийки къщи, повечето от които са построени, за да приютят потока от палестински бежанци, избягали от Израел през 1948 година, когато Газа още е част от Египет. Шофьорът на Кадер паркира пикапите им на футболно игрище извън периметъра му и Адам придружи хората на Кадер от там, а проскърцващият пясък на тесните улички на Йебна заглушаваше стъпките им. Повечето войници от ХАМАС са въоръжени с автомати „Калашников“, но малцина имат по-тежко и по-специализирано оборудване. Никой не носи бронежилетка. Изглеждат добре обучени и доколкото може да прецени, са и силно мотивирани. На лунната светлина сините им униформи изглеждат сиви. Повечето са се боядисали с камуфлажна боя, от която мургавите им лица изглеждат черни. Нищо не свети — нито една сграда, нито една улична лампа.

Минутите се нижат и Адам наблюдава как вторият екип се разполага на покрива на втората сграда със сходна височина отляво на блока, в който би трябвало да се намира Морган. Наистина ли тя е там отпред, на по-малко от двеста метра зад тези неугледни стени? Как ли изглежда? В какво физическо и психическо състояние ще бъде? Ще я познае ли и какво ще й каже? Той няма отговори.

Въпреки това има чувството, че всичко случило се през последните три месеца го насочва към този момент. Той дори не се опитва да проумее защо изпитва толкова силна необходимост да присъства и съзнава, че е малко късно да признава, че вероятно поема огромен риск: ако загине, мнозина биха го определили като безотговорен. Обаче нещо вътре в него настоява, че е от огромно значение да бъде тук — не само като свидетел, а и за да помогне, макар да няма дори смътна представа каква може да е тази помощ.

Хвърляните от луната сенки размазват силуетите на мъжете. Те продължават да действат безшумно и сглобяват стълба. Прехвърлянето от едната сграда на другата изисква здрави нерви — сигурно има повече от двайсет метра от ръба на плоския покрив до земята. Най-сетне мостът е готов. Наклонен е, явно покривът на сградата на похитителите е малко по-надолу. Най-опасно е преминаването на първия човек, но после той държи стълбата, за да минат и другарите му, които пропълзяват един по един. Адам ги преброява. Дано да не е лош късмет — тринайсет са.

Основателна ли е увереността на Кадер, че похитителите не знаят нищо за предстоящото нападение? Планът му изглежда много сложен, а Адам е смаян, че екипът на покрива изглежда е постигнал целта си, без да събуди някого. Засега всичко се развива гладко. Единственото движение, което различава, е от хората на ХАМАС, няма признаци някой друг в Йебна да е буден. Още само няколко минути и както казват новите му приятели, иншаллах, всичко ще приключи.

Няколко от хората на покрива се събират край наполовина заградения портал в горния край на стълбите, а други заемат позиции покрай перилата и оглеждат мрачната вътрешност, стиснали здраво автоматите си — същински стрелци в средновековни бойни кули. Адам отново поглежда часовника си — четири и четирийсет и пет. Вижда как последната група на Кадер прекосява откритото пространство откъм пресечката зад сградата и влиза през двойната входна врата, общо девет човека. Вратата дори не проскърцва и мъжете се прокрадват вътре потайни като котки. Сигурно в момента се качват по стълбите. Надали ще им отнеме много време да стигнат до апартамента в съседство с този на похитителите.

За миг вятърът се засилва и свисти през пролуките между хлабаво закованите дъски на бараката, които потракват. Адам се стряска. С изключение на няколко изстрела веднага след като пристигнаха, това е най-силният звук, който чува, откакто напуснаха Хан Юнис. Поглежда часовника си за последен път и се приготвя. Остават деветдесет секунди. Всеки момент очаква да чуе шоковите гранати, които мъжете начело на двете нахлуващи групи носят.

Но не става така.

Разнася се експлозия — не вътре в сградата, а може би на покрива или под него. Взривната вълна блъсва Адам като удар от професионален боксьор тежка категория, а екотът пронизва тъпанчетата му. Сякаш е изгубил един пласт клетки някъде в главата си: светът е приглушен, всичките му сетива са разстроени. Поглежда Рафик. Очите му изразяват собствената му паника и смайване, а Адам малко по малко установява, че в Йебна вече се разнасят писъци.

Отначало димът скрива покрива. Отломките, разхвърчали се във въздуха, започват да падат, съпътствани от мириса на изгоряла човешка плът. Когато облакът постепенно се разнася, става ясно, че взривът е изригнал отвътре, откъм стълбището, защото покривът е напълно разрушен. Там горе не е останал нито един прав човек. Адам допуска, че хората, пропаднали в стълбището, са загинали или са тежко ранени. Доколкото успява да види, засега двама-трима от пазачите покрай перилата изглежда са живи. Забелязва един, който се отдалечава от ръба пълзешком. Там горе не се движи нищо друго.

Минали са безкрайни трийсет секунди от взрива, когато Рафик внезапно се съживява от мраморната си неподвижност, стисва ръката му и издава противоречиви нареждания:

— Залегни! Залегни, господин Адам! Нападат ни! Трябва да бягаме!

Само че нищо повече не се случва. Никой не напада, никой не стреля. Бученето в ушите на Адам започва да утихва и писъците вече не са толкова приглушени. Той поглежда Рафик и го изправя на крака.

— Хайде! — крясва му. — Трябва да отидем там! Трябва да разберем какво става и какво са сторили на жена ми!

Рафик се двоуми, а очите му са изцъклени от ужас. Най-сетне дава знак на хората от двете страни на кордона. Адам изважда пистолета си и всички започват да напредват към вратата. Адам плъзва назад предпазителя. Не е като оръжието, с което стреля в Бъкингамшир, а е сребрист деветмилиметров автоматичен пистолет „Смит и Уесън“.

Във фоайето цари хаос. Всички или поне повечето обитатели вече са там или слизат по стълбите по пижами: паникьосани деца, бебета, майки, бащи и възрастни хора, които крещят на арабски, чудейки се дали да излязат навън, или да останат където са, да не би да ги сполети нова опасност. Къде е Кадер? Адам си спомня, че той не е бил с групата на покрива, а с екипа, който се качваше от фоайето. Накрая го вижда как се опитва да се справи с трима мъже, които крещят и го сочат с пръсти, настоявайки за отговори, които той не може да им даде. С него са само четирима от групата му, останалите петима ги няма, няма ги и хората на покрива.

— Кадер! — провиква се Адам. — Изведи всички навън. Сградата сигурно е опасна, може да се срути, а и терористите сигурно още са вътре.

Униформата на Кадер е потъмняла от кръв, но доколкото Адам може да прецени, не неговата — явно е бил предпазен от хората отпред, поели пълната сила на удара. Леко се олюлява, зашеметен. Обаче изпълнява нареждането на Адам и дава първите признаци, че се опитва да овладее положението, крещейки заповеди на Рафик и на останалите мъже от ХАМАС във фоайето да изведат всички на откритото място навън до тунела. Нарежда на двама военни да започнат да претърсват апартаментите, за да се уверят, че всички са излезли, но да се качат само до третия етаж. Накрая излиза от блока и се отдалечава от безредието и врявата. Вади мобилния си телефон, вероятно за да повика помощ. Евакуацията най-сетне приключва и Адам отива при него пред сградата.

— След няколко минути ще пристигнат пожарната и няколко линейки — казва Кадер. — Това беше самоделна бомба. Бяха опънали кабел в основата на стълбите към покрива, свързан с ръчна граната, залепена за мина от минохвъргачка. Някой от качващите се по стълбата опънал жицата и тя взривила граната, която пък на свой ред взривила мината. Аз бях отзад. Качвахме се по стълбите. Четирима от хората са добре. Мисля, че всички останали са мъртви. — Думите му звучат по-скоро като ридания. — Досега не съм виждал такава бомба в Газа. Прилича на онези, които „Ал-Кайда“ прави в Ирак… А сега избиха толкова много мюсюлмани.

— А Морган? Къде е Морган? Кадер, беше ли в апартамента, където са я държали? — Адам не може да овладее паниката си. — И тя ли е пострадала? Мъртва ли е?

— Не съм влизал в апартамента. Опитвах се да сваля долу всички, които не бяха ранени. Съжалявам. Сега ще отидем да проверим. Имам фенерче.

Следвани от Рафик и от четирима от хората на Кадер, двамата с Адам тръгват нагоре по стълбите с извадени оръжия. Дори във фоайето Адам чува отгоре да долитат стенания. Само Кадер има фенерче, а мракът зад него е задушаваш и трябва да се ориентират опипом. Когато стигат на втория етаж, твърдата каменна повърхност става мокра. Това е само началото на лепкава завеса от кръв, алени изпарения от хората горе, попаднали в центъра на експлозията.

Още по-нагоре бледнеещата лунна светлина и разпукващата се зора им осигуряват още малко видимост. Покривът над стълбището е взривен и отгоре зее кратер, в чийто ръб опасно се крепи горният край на стълбите. На третия етаж, точно в основата на следващите стъпала, двама от хората на Кадер са проснати неподвижно, явно изтласкани от силата на взривната вълна, защото нямат видими наранявания. На горния етаж, един етаж под покрива, стигат до мястото, където вероятно се е намирала бомбата. Тук са загинали още седем-осем човека. Адам вижда скалп с коса, ръка, откъснат крак. Телата препречват кръвта, която се стича от тях, и се образуват дълбоки локви, от които тя се стича надолу по стълбите. Без да продума, Кадер дава знак на Рафик да провери покрива. Някъде отгоре Адам чува как някой с мъчителна агония отронва дума: умму, „майко“. Горе явно има и нещо дървено, което мирише на изгоряло.

Кадер посочва отвъд телата до вратата на един от апартаментите на четвъртия етаж. Площадката е с Г-образна форма, която я е предпазила от взрива.

— Ето този — казва той и натисва бравата.

Тутакси зад вратата се разнася на арабски и на английски:

— Кеф! Стой!

Кадер и Адам се споглеждат. Кадер изругава продължително на родния си език и получава дълъг отговор.

— Казва, че в апартамента има друга бомба — обяснява Кадер. — Жичката е зад вратата — провиква се нагоре по стълбището към Рафик, чието лице се появява на ръба на кратера. Подхвърля им швейцарско военно ножче.

— Трябва да отрежем жичката и да обезвредим бомбата. Тези ножички ще свършат работа — пояснява Кадер. — Онзи отвътре казва, че жичката всъщност е конец за почистване на зъбите. Вярвам му. Чувал съм, че така правят, когато бързат.

— Внимавай, за бога — казва Адам. Неволно стаява дъх, докато Кадер бутва вратата. За щастие тя се отваря навън. Арабинът се привежда, издърпва ножичката и прерязва белия конец.

— Можеш да влезеш.

Адам влиза след него, насочил напред пистолета си с две ръце, и се завърта на едната и на другата страна, както е виждал по филмите, за да покрие цялото помещение. Капаците на прозорците са отворени и небето навън вече не е черно, а започва да посинява. По средата на стаята има укрепление от чували с пясък — гнездо на тежка картечница. Оръжието е останало неизползвано. Освен Адам и Кадер в стаята има само още един човек, мъж с жълтеникаво лице и брада, на средна възраст, облечен с изцапана бяла галабия. Свлякъл се е до едната стена, до самоцелната бомба. От изходните рани на коленете му тече кръв. Съдейки по вече изтеклото количество, изглежда е прострелян отдавна. Вдига ръка за измъчен и болезнен поздрав.

— Здравейте, казвам се Абу Мустафа. Ти сигурно си Адам Купър. Много съм слушал за теб. Съжалявам, съжалявам за всичко. Госпожа Купър не е тук.

— Какво сте направили с нея, копелета? Къде е тя? Какво се е случило, за бога?

— Тя е добре. Жива е и не е ранена, но я отведоха. Карим, Акил и останалите. — Човекът се сгърчва от болка. — Всички заминаха.

— Къде са я отвели?

— В Египет. През тунела. Опитах се да ги спра. Щях да ги застрелям с картечницата, обаче Карим се оказа твърде бърз. Мисля, че е чул разговора ми с жена ти. Нахлу в стаята, когато не бях готов, и опря пистолет в главата ми, докато един от хората му ме простреля в коленете. После отведоха Морган и заложиха бомба на стълбите и в този апартамент. Знаеха, че идвате. Карим има източник в разузнаването на ХАМАС. Знаеше, че ще се опитате да нападнете от покрива. Приятелите му ще го чакат от египетската страна в Рафа. Мисля, че са йеменци. Имат камион. Не знам къде ще отидат.

— В тунела ли? Как са я свалили в тунела? — пита невярващо Адам. — Той е навън, на открито, а хората на ХАМАС го пазеха. Аз бях с тях, а преди това го наблюдавахме от часове. Не може да са тръгнали натам.

Абу Мустафа клати глава. Всяка следваща дума, която изговаря, му струва още по-голямо усилие:

— Не през тунела отвън. Той е за контрабанда, за бизнес. Има друг тунел. Вътре в сградата. По-малък. Входът му е в мазето. Роднините на Карим. Те живеят тук, те са го изкопали. Моля ви, дайте ми вода. Там има бутилка.

Кадер донася бутилката, развърта капачката и я допира до устните на Абу Мустафа. Той отпива глътка, въздъхва тежко и явно течността го съживява. Отново заговаря, този път с по-уверен глас, сякаш току-що си е спомнил нещо:

— С тях е Абдел Насър.

— Абдел Насър ли?

— Нейният палестински агент.

Значи Морган е с любовника си. Дори в този критичен момент Адам е обзет от почти забравени емоции — болка и гняв.

— Знам кой е — бързо отговаря той.

— Него го държаха в друг апартамент. Не знаех, че е тук, преди да заминат. Болен е. Мирише много лошо. Простреляли са го в краката, преди да го заловят. Ако Морган не проговори пред Карим, той е способен да му отсече главата. Преди време, когато тя записа видеото, той опря нож в гърлото му и го заплаши. Затова тя призна.

— Кога тръгнаха? Колко преднина имат?

— Немного. Не съм сигурен, но мисля, че преди по-малко от час.

— Ами ти? Къде е твоето място в тази история?

— Аз съм нищо. — Абу Мустафа изглеждаше съвсем обезверен. — Искам да си отида у дома. Стига ми толкова. Искам да се прибера у дома. В Аман. — Гласът му отново заглъхва, той сякаш всеки момент ще изгуби съзнание. Затваря очи, но устните му продължават да се движат и Адам се напряга да го чуе на фона на врявата отвън: сирени, още викове, бръмченето на дизелови автомобили, които пристигат с висока скорост и спират. По време на кратко затишие разбира, че Абу Мустафа нашепва имената на децата и на съпругата си, разговаря с тях тихо на арабски, все едно са тук, с него.

— Кадер, трябва да помогнем на този човек. Който и да е, не заслужава да умре.

Кадер кимва.

— Ще наредя на хората си да му окажат първа помощ и да го откарат в болницата. Обаче отсега те предупреждавам, че той не ми е приоритет.

* * *

Когато се връщат във фоайето, точно отпред, срещу главния отвор на тунела отвън, се натъкват на врата, която води към мазето. Там Адам вижда две линейки, които вече са пристигнали от Рафа и от Хан Юнис, заедно с камиони и джипове — военните подкрепления на ХАМАС. Във фоайето се стичат мъже и започват да се качват по стълбите — военни и парамедици от „Червения полумесец“. Кадер излиза навън и се качва в каросерията на един от камионите, където успява да се преоблече и да замени окървавената си униформа с обикновена черна риза и джинси, които не са му по мярка. Освен това намира два големи и мощни фенера. Подава единия на Адам. Връща се след по-малко от минута.

— Готов ли си? — пита Кадер.

— Повече от това няма накъде.

Кадер избира двама човека от новопристигналите и им дава знак да го последват заедно с Адам. Отваря вратата и четиримата започват да се спускат. Адам държи фенерчето с лявата си ръка, а пистолета — с дясната.

Стълбите са по-стръмни и по-тесни от тези горе и докато се спускат, Адам изпада в ужас. Сега как ще проследят Морган? Кадер му е обещал да стигнат по тунела до египетския Рафа, но не по-нататък. Там има познат, който може и да им даде някакви сведения, но не и транспорт, а в Египет ще арестуват и двамата: Кадер, защото е от ХАМАС, а Адам, защото няма египетска виза. Така или иначе, паспортът му е в централата на Кадер в град Газа. Странно, тръгнали са само преди четири часа, а сякаш е минала цяла геоложка епоха.

Страховете му за онова, което предстои да се случи, не са единствената причина за безпокойство. Измъчва го силно предчувствие, мощно усещане за предстояща опасност. Чувал е за животинския инстинкт, в резултат на който косъмчетата по врата и ръцете на хората настръхват, и ето че сега това се случва на него. Най-сетне стълбите завиват на деветдесет градуса и четиримата се озовават в тъмно като в рог мазе. Вътре е горещо и задушно. Адам се старае да не диша учестено.

По средата на бетонния под се намира дървена рамка, ограждаща квадратен дървен капак. Има ръчно издълбана пролука, за да се повдига, но когато Кадер се навежда да го стори, капакът се оказва залостен. Той стиска дръжката и сумти от физическото усилие, докато другите гледат. Капакът обаче не помръдва.

— Съжалявам — казва той на английски. — Сигурен съм, че няма да отнеме дълго. — Ляга и осветява с фенерчето си пред отвора, после отново пъхва пръсти и се опитва да опипа долната страна. — Аха, мисля, че го намерих. Има някакво резе, което е залостено отвътре. Ще изпратя някое от момчетата да донесе брадва или нещо такова. Ще се опитаме да го строшим.

Той издава заповедите си на арабски, а Адам чува как зад тях се отваря врата, която не са забелязали. Завърта се и осветява. На около три метра от капака стои мъж с брада и див поглед, облечен с бяла жилетка и панталони — последният елемент от тройния капан, заложен от Карим.

Мъжът заговаря. Тази вечер времето страшно е забавило своя ход, а сега сякаш съвсем спира.

Мъжът изрича първите две срички с висок и мелодичен тенор. Звучи като напев:

— Аллах.

За времето, нужно му да изговори думите, Адам успява да огледа вида и големината на смъртоносното устройство. Във връзка с работата си като адвокат е чел много за самоубийствените бомби, а тази е модел, използван от „Ал-Кайда“, разпространена по международните канали на приготвянето на бомби, затова е почти еднаква от Ирак до превърналите се в кланици на цивилни граждани пазари в Северозападната гранична провинция на Пакистан. Плочки от руски пластичен експлозив опасват торса на мъжа и се виждат съвсем ясно под жилетката му. Дебела и смъртоносна червена змия свързва плочките — стар съветски военен фитил, изработен от пентаеритритол тетранитрат, ПЕТН. Адам допуска, че плочките са обвити с плат, в който са втъкани хиляди стоманени топчета — шрапнел, който да подсили унищожителната сила на бомбата.

Терористът е в бяло, защото това е цветът на мюсюлманския траур и на погребалните покрови, и от него се носи специфична силна миризма. Подготвяйки се да умре, той се е полял с кафур, приготвен от жасмин и камфор — парфюм, използван само при ислямските погребални обреди. Под лявата си мишница с дясната си ръка стиска детонатора на бомбата. Още една съветска реликва, често срещана в Афганистан и свободно доставяна на други места: ръчен детонатор с пружина, известен като MUV2. Ако някой нареди на атентатора да вдигне ръце, докато се подчинява на заповедта, той ще дръпне спусъка и ще предизвика експлозия.

Мъжът изрича и третата си сричка, един-единствен звук или по-точно музикален тон:

— … У.

Този път в съзнанието на Адам пробягват сцени от собствения му живот и след всяка следваща желанието му за живот се засилва. Той вижда Чарли и Ейми, телата им, загорели и лъснали от водата, докато излизат от езерото по време на семейната ваканция, после си ги представя пак, с якета и каски на ски във Върмонт. Спомня си семейната кавга относно нежеланието на Ейми да си пише домашните и отново преживява неочакваната й гордост, когато учителката й звънна, за да съобщи, че нейно стихотворение ще бъде публикувано в национална антология. Представя си и Морган: онзи първи ден на площада в Харвард, на сватбата им и в леглото, мокра и гола след физическия екстаз, който, той изведнъж осъзнава с кристална увереност, трябва и на всяка цена ще възродят.

Четвъртата сричка на терориста:

— Ак…

Не казва нищо повече.

Адам стреля три пъти. Първият изстрел улучва мъжа насред челото, заличава съзнанието му и мигновено прекъсва нервните пътища, свързвали мозъка с ръката му. Следващият изстрел го улучва в гърлото, а третият — в горната част на гръдната кост.

Мъжът се строполява на пода. Адам се приближава и изстрелва последен куршум отстрани в слепоочието му, после отстранява безжизнените пръсти на мъжа от детонатора.

— Кадер, освен брадва ще ни трябва и специалист по обезвреждане на бомби — казва Адам.

21.

Четвъртък, 26 юни 2007 година

Все още в сандъка, в който са я влачили в тунела, Морган усеща как от вертикално положение я местят в хоризонтално. Явно стръмното е свършило, следователно тя вече е в Египет. Дървото заглушава шумовете, а дъските не пропускат почти никаква светлина, но доколкото може да прецени, са излезли на открито. Между тялото й и капака мястото е съвсем тясно, затова движенията й са затруднени. Обаче въпреки клаустрофобията и страха от пълния мрак, тя знае, че трябва да диша спокойно. Жегата е адска, а устата й отново е запушена с омразното тиксо. В сандъка, в който е погребана жива, прониква фин пясък, вероятно от тунела, а дразненето в носа й е толкова силно, че е напълно възможно да се задуши.

По целия път надолу по стълбите към тунела са я носили с главата надолу. Налягането на кръвта в черепа й беше нов източник на болка и Морган имаше чувството, че всеки момент ще започне да й се вие свят. Обаче кой знае как, тласкана от нуждата и от силата на волята, тя намира сили да се съпротивлява. Когато стигат до горната част на стълбата — би трябвало да е стълба, съдейки по силния наклон на сандъка, — я обзема паника. Мъчи я страшна жажда, но единственото, което в момента намира за непоносимо, е собствената й отблъскваща воня.

Чува как мъжете се поздравяват. Тупат се по гърба, когато Карим поздравява приятелите си, които явно го очакват в Египет. Поздравяват се взаимно с думи, които тя разбира: машаллах, алхамдулилла. Някой тупа по капака на кутията. Морган чува: ЦРУ куфр. Означава ли това, че има и втори сандък? Усеща как я вдигат на някаква платформа, която след малко започва да бръмчи и да трепери. Натоварват я в каросерията на пикап. Но преди двигателят да забръмчи по-силно, тя чува още един звук, който предизвиква по-сериозната й тревога: измъченото стенание на мъж. Човекът не изрича думи, сигурно устата му е запушена, но остра болка пронизва Морган, когато разпознава тембъра на гласа му: Абдел Насър. Изглежда е съвсем наблизо. Сигурно са го пренесли през тунела едновременно с нея.

Пикапът потегля, но не са изминали почти никакво разстояние, когато тя чува оглушителна експлозия. Няколко секунди тишина, после се чува смях. Преди да я натъпчат в сандъка, Морган наблюдава как Акил опъва жицата в апартамента. След като бомбата му избухна, това означава ли, че някой се опитва да я спаси? И дали хората, които се опитват да й се притекат на помощ, са загинали?

Къде възнамерява да я отведе Карим? Нищо не е казал, но тя се досеща. За него Египет, където има подпомагана от американците диктатура, е почти толкова враждебен, колкото Газа. Обаче разстоянието до сухопътните й граници е огромно. Вероятно се надяват да я откарат до синайското крайбрежие, до един от каналите, които водят към Червено море, Суецкия канал и залива Акаба. Ако успеят да я качат на кораб за някой самотен пустинен залив, ще успеят да я отведат до някоя от дестинациите, откъдето едва ли ще може да се появи отново. Абу Мустафа твърди, че новите съюзници на Карим са йеменци, така че Йемен е очевиден избор, обаче може да я откарат в Судан или дори в Сомалия.

Адски е напрегната, сетивата й са изострени от страха и адреналина. Докато колата набира скорост, тя се пресяга към подаръка от Абу Мустафа. Няколко мига, преди да го прострелят, той пъхна в колана на мръсното долнище на анцуга й сгъваемо ножче. Но още не е време да го използва. И бездруго движенията й са ограничени, не може да се опита да пререже въжетата на ръцете си. Моли се след време това положение да се промени.

* * *

Докато единият от хората на Кадер се старае напълно да обезоръжи бомбата на терориста, другият подхваща капака на пода с брадвата. Донесли са още фенерчета и в тъмното мазе свети. Адам вижда къде се е криел мъжът с бомбата — в стаичка отстрани на основното помещение на мазето. Вътре има електрически прекъсвачи и препарати за почистване почти като в килера под стълбите в Оксфорд, където Ейми държи новия си скутер. Краката му се подкосяват, когато приливът на адреналин, спасил всички тях, се оттегля. Но няма време.

— Добре ли си? — пита го Кадер.

— Да, добре съм.

— Досега никой не го е правил, хабиби. Ти два пъти ми спасяваш живота. Който те е учил да стреляш, си е свършил добре работата.

Най-сетне горната част на тунела е разкрита — тъмен и тесен проход, изсечен в песъчливата скала, отчасти покрит с дъски и талашитени плоскости. Адам надниква надолу и насочва лъча на фенерчето си. Изглежда поне двайсетина метра дълбоко и единственият начин да слезеш е по саморъчно направена дървена стълба, чиито хоризонтални пречки са заковани за паянтовите вертикални опори. През около пет метра има издатина, където свършва един отсек от стълбата и започва друг. Въздухът е прашен. Явно пясъкът е разкопаван неотдавна, но в тунела като че ли не е имало голямо движение.

Адам започва да се спуска, хванал здраво пречките на стълбата. Но едва е преодолял две пречки, когато Кадер се пресяга и стисва китката му.

— Спри — казва му. — Не бива да го правим.

— Но ти ми обеща да отидем до египетския Рафа.

— Не оттук. Може би са заложили бомби и в тунела. Или са оставили човек да ни чака в другия край. Ще минем по друг път.

Адам отново се качва горе, двамата излизат от подземието и се връщат във фоайето. Адам се смръщва, когато вижда как по последните няколко стъпала на носилка изнасят тленните останки на човек, загинал от взрива. Ислямската традиция повелява погребението му да се състои същия ден. Само че лицето му го няма — Адам се надява бойците на ХАМАС да носят лични знаци, иначе няма да го идентифицират лесно.

— Ще отидем в тунела, където ти чакаше преди началото на операцията — казва Кадер. — Човекът там знае, че трябва да ни сътрудничи и да ни плаща данък, иначе ще закрием бизнеса му. Имам човек от отсрещната страна. Ще му се обадя и ще му кажа да ни посрещне.

Излизат навън на все по-ярката дневна светлина и се приближават към познатата барака. Вътре нисък небръснат мъж със зачервени очи е застанал до лебедката. Макарата е нагласена точно над кръглия тъмен проход, който е и по-дълбок, и по-широк от отвора в мазето. Видимо разтревожен от събитията от сутринта, мъжът силно дърпа от цигарата си. Сигурно е бил в леглото при избухването на бомбата и е излязъл да провери дали всичко е наред с източника на препитанието му.

Кадер го заговаря на арабски. Мъжът пуска един дизелов генератор отстрани на прохода и вътре светва редица лампи и осветява наглед професионални дървени подпори. С помощта на кука мъжът закрепва широко подплатено седло за стоманена кука, закрепена за края на дебело въже. Подава го на Адам и му показва да го подпъхне под задника си. Адам застава на ръба, усеща как въжето поема тежестта му, после се люшва към средата на зейналия отвор и се спуска по-бързо, отколкото е очаквал. Когато стига песъчливото дъно, отворът на тунела е само светло кръгче на трийсетина метра над главата му. Пред него се простира тунел с електрически лампи през около пет метра. Седлото се издига нагоре, после бързо се връща. Този път се спуска Кадер.

— Това е един от най-големите и най-новите тунели — казва Кадер, когато пристига. — Ако израелците продължат блокадата, тунели като този ще са единственият начин Газа да продължи да съществува.

— Допускам, че моментът не е подходящ за израелски въздушен удар.

— Не, хабиби, не е. Да се надяваме да не е тази сутрин.

Движат се бързо, почти не се налага да се навеждат. Въздухът е прашен, но има вентилатори, които го раздвижват. Толкова дълбоко оранжевата скала би трябвало да е по-здрава, защото през по-голямата част от пътя няма подпори. На неколкостотин метра навътре чуват отсреща да приближава друга група хора. Тунелът завива и хората се показват. Трима мъже. Единият бута лъскав мотоциклет „Ямаха“ още с етикета с цената, а другите двама се мъчат да се справят с жива коза. Кадер ги поздравява и те отминават.

Най-сетне стигат другия край — още едно кръгче светлина, още едно губещо се горе въже.

— Натискаме това копче — сочи Кадер. — То дава сигнал, че сме тук, за да ни издърпат горе.

* * *

Минава време. Сигурно час, откакто са напуснали египетската страна на Рафа. В тъмния си тесен сандък Морган не може да определи точно колко. Вероятно слънцето се е издигнало по-високо на небето, защото жегата става непоносима. Усеща нови вадички пот на тила и на кръста си и се опитва да си представи картата на Синай. Източната страна е добре развита и надали е подходящо място за тайни сделки, защото по крайбрежието има много курорти, водолазни центрове и водни национални паркове. Вероятно са се запътили на югозапад, към Суецкия залив и безводния рядко населен регион, където живеят предимно бедуини. Но къде точно по брега? През по-голямата част по крайбрежието има павиран крайбрежен път — много рисков за похитителите. После я спохожда прозрение и Морган внезапно се досеща накъде са се запътили.

От предишна епоха на съществуване се появява неканен спомен — разузнавателен доклад, който тя проучваше няколко седмици, преди да отпътува за Израел. Беше дело не на ЦРУ, а на сходна организация в Пентагона, Разузнавателна агенция на отбраната, и твърдеше, че бунтовници в Египет създават връзки с екстремистки организации на изток. В доклада пишеше, че на север, в град Ел Тор главният път се отдалечава от морето и се насочва към вътрешността. По-нататък в доклада се казваше, че в залив близо до носа на Абу Сувайра приближени на Управлението египетски източници забелязали египетска платноходка да се връща на сушата — макар че, доколкото успели да преценят, изобщо не е ходила за риба. Други източници твърдяха, че такива платноходки се използват от „Ал-Кайда“ на Арабския полуостров. Съпътстващ строго поверителен доклад на Съвета по национална сигурност изнасяше предположението, че е възможно платноходката да е част от продоволствен коридор за оръжие и самоцелни взривни устройства и препоръчваше предприемане на мерки за разработване на тези следи — евентуално от подразделение на американската морска пехота, която предстоеше да замине на мисия в региона. Вероятно клетката на „Ал-Кайда“ на Арабския полуостров бяха йеменците на Карим.

Докато се пече в тясната си дървена фурна, Морган отново разглежда картата, която си представя. От Рафа до Ел Тор вероятно са повече от петстотин километра. Макар че пътят в по-голямата си част има настилка, със сигурност не е шосе — лъкатушещ и тесен път през Синайските планини, а после, ако наистина са се запътили към залива, споменат в доклада, последният отсек ще бъде черен път до брега, дълъг поне двайсет и пет километра. Пътуването сигурно ще отнеме най-малко девет часа, а дневната жега едва започва. Изводът е неизбежен. Ако не спрат, за да дадат на нея и на Абдел Насър малко вода и чист въздух и не ги освободят от ковчезите им, когато стигнат до платноходката, и двамата най-вероятно ще са мъртви. Тя се съсредоточава изцяло над дишането си и се опитва да прогони надигащата се вълна от страх.

* * *

Човекът на Кадер ги чака в бараката върху тунела от египетската страна на Рафа — местната свръзка на ХАМАС. Косата му е разрошена, сякаш не е имал време да се опомни след рязко и твърде ранно събуждане. Докато Кадер се приближава да поговори с него, Адам оглежда околността. Намират се в квартал с ниски и зле построени сгради, свързани с песъчливи пресечки — египетската страна не изглежда много по-различно от страната на Газа. Оттук не виждат Стената. Кадер и неговият човек разговарят на арабски няколко минути. Накрая Кадер докосва ръката му и се връща при Адам. На лицето му е изписано поражение.

— Съжалявам, хабиби. Стигнахме края на пътя.

— Какво ти каза?

— Не го е събудила експлозията. Той живее ей там. На няма и двеста метра. Някъде към четири часа чул шум от двигател. Станал да погледне — бял пикап „Мицубиши“. Имал египетски номера, спрял точно пред къщата и чакал. Шофьорът през цялото време останал вътре, затова моят човек продължил да наблюдава — положението не било нормално. И после, точно преди бомбата, видял група мъже да товарят два сандъка в каросерията на пикапа. Чул шофьорът да разговаря с мъжете, които донесли сандъците, и според него имал йеменски акцент. После избухнала бомбата и пикапът потеглил. — Кадер стисна ръката на Адам. — Не можем да останем тук. Египетското разузнаване сигурно вече знае, че сме тук. Не се съмнявам, че Морган е в онзи пикап, обаче не можем да ги проследим.

— Все нещо трябва да можем да направим! Кадер, умряха хора, за да стигнем дотук! Трябва да има към кого да се обърнем и какво да предприемем.

— Хабиби, ако смятах, че има какво да предприемем, щяхме да го предприемем. Но какво? За египтяните аз съм враг. Ако ме намерят тук, ще ме тикнат в затвора. Ако ти се опиташ да говориш с тях, ще проверят дали имаш входна виза. Първо ще те арестуват, а после ще те разпитват. Поне имаме информация. Знаем кога е преминала и какво е превозното средство. Имаме и снимка на пикапа. Не можеш ли да кажеш на американските си приятели? На посолството в Тел Авив?

— Не на тях. — Адам млъква и се замисля. — Но има някой друг. Трябва да се обадя по телефона, преди да се върнем в тунела.

— Стига да е бързо. Но вземи моя телефон. За хората, които следят тези неща, палестинският номер няма да се набива на очи, колкото американският ти мобилен.

Дали Роб е говорел сериозно в Оксфорд? Наистина ли можеше да организира подобно нещо? Има само един начин Адам да разбере. Запомнил е номера му. Съдейки по сигнала, явно още е в Англия — явно е удължил пътуването си. Роб вдига след третото позвъняване с дрезгав и сънен глас. В Оксфорд, в Лондон или където там се намира, е четири часът през нощта.

— Ашфийлд.

— Роб, аз съм, Адам.

— Мамка му, Адам. Извинявай. Бях заспал дълбоко.

— Няма нужда да се извиняваш. Обаче онова, за което ми каза — да поискам помощ, ако се наложи, — правя го. Аз съм в Рафа, в Египет, точно на границата с Газа. Проследих Морган през тунелите, но закъснях. Натоварили са я на някакъв пикап. Не знаем със сигурност накъде я карат, но шофьорът вероятно е от Йемен, така че е възможно крайната им цел да е Йемен. Превозното средство сигурно е бял пикап „Мицубиши“.

— Разбрано — казва Робърт. — Бял пикап „Мицубиши“. Знаеш ли кога са потеглили?

— Трудно е да се каже със сигурност, но трябва да е някъде преди пет часа местно време. Преди голяма експлозия от другата страна на стената — бомбата, която похитителите са оставили в апартамента, където са я държали. Някой би трябвало да е регистрирал взрива със сеизмограф. Цялата земя се разтресе, по дяволите. Избиха маса народ.

— Добре, ясно. Ще направя каквото мога. Ще предам информацията на подходящите хора, надявам се. Сега не е моментът да си бъбрим, но… добре ли си?

— Добре съм. Поне съм невредим.

— А Морган? Според теб жива ли е?

— Мисля, че да. Трябва да е жива.

— Обади ми се пак след четири часа. Между другото, хлапетата са страхотни. Точно като майка си и баща си. Трябва много да се гордееш с тях. Още съм в Оксфорд, между другото. В къщата на родителите ти. Край.

— Благодаря, Роб. — Адам усеща как преминава на военния жаргон на Роб. — Край.

И се усмихва горчиво — моментна реакция на опасно абсурдната ситуация.

* * *

До този момент пътуването на Морган е било плавно, но сега тя усеща как каросерията подскача, докато камионът се друса по камъни и коловози. Явно се свърнали от главния път. След още десет минути пикапът спира. Шофьорът изключва двигателя. Тя чува вратата на кабината да се отваря и стъпки по земята. Някой се качва в каросерията с метално дрънчене. Ключалката на сандъка й издрънчава и най-сетне капакът се вдига. Вътре нахлува топлият сутрешен въздух и ослепителното синьо небе. Издърпват я навън за вързаните китки. Кръвта нахлува в долните й крайници и в прасците й се появяват спазми.

Карим стои отстрани до пикапа. Гласът му е възторжен:

— Е, госпожо Купър. Какъв прекрасен ден. Добре дошла! — приветства я той, поставяйки неправилно ударението. — Добре дошла в Синай!

Тя не може да отговори. Още е с лепенка на устата. С мъка се задържа на крака — заради жегата и внезапното въодушевление й се струва, че всеки момент ще припадне. Намират се в наглед изоставена каменна кариера в края на черен път. Няма растителност, само кафеникави и охрени камъни и сипеи, зад които се виждат скалистите върхове на кафяви и червени канари. Безмилостно палещ вятър, който надига прашни вихри. Когато краката на Морган възвръщат чувствителността си, Акил й прави знак да слезе от пикапа. Друг пазач, когото тя не познава, измъква Абдел Насър от сандъка му и се опитва да го изправи на крака, но той е прекалено слаб. Тя поглежда лицето му. Той не е на себе си. Косата и брадата му са разрошени, бузите му са хлътнали. Но очите му срещат нейните и за миг устните му се извиват в подобие на усмивка. Още един пазач се качва в каросерията и двамата го повдигат и го смъкват от пикапа, а после премятат ръцете му върху раменете си и го помъкват към черен джип. Докато го отвеждат, той се извръща и отново я поглежда. Пронизва я внезапна болка; пита се дали ще го види отново жив.

Зад джипа има още една кола, бяла тойота „Корола“ седан, много разпространена в Близкия изток. Карим я повежда към колата, но преди да се качи, провежда оживен разговор с шофьора на джипа. Морган допуска, че обсъждат подробностите около пътуването им: точния маршрут, времето на планираните срещи, разстоянието, на което двете коли да пътуват една от друга.

Разговорът на Карим приключва. Той отваря багажника на колата и изважда черен никаб, каквито носят уахабитите — покривало за глава само с цепка за очите, и дълга бедуинска роба. Покрива главата й, без да маха лепенката от устата й. Ръцете й остават вързани. Акил я натиква на задната седалка на колата зад Карим, който се настанява отпред. Все едно е нюйоркско ченге със затворник, което позира пред обектива. Настанява се до нея, а друг мъж, когото Морган не познава, заема шофьорското място. Ножчето на Абу Мустафа още е у нея.

* * *

Морган научава нещо ново за Акил — той вони по-лошо и от нея. Понякога изглежда задрямва и тогава тялото му се олюлява, а дебелото му бедро се плъзва по задната седалка на колата и се приближава към нейното. Надали е случайно.

Главата й отново започва да пулсира и тя осъзнава, че от много часове не е пила и яла. Карим и Акил имат бутилки с вода. Жаждата изведнъж става непоносима и въпреки последиците тя започва да издава нечленоразделни звуци под превръзката и никаба, сумти и стене, за да им покаже, че трябва да й позволят да им каже нещо. Карим явно схваща посланието. Казва нещо на шофьора и след няколко километра колата спира насред безлюдната пустиня.

— Добре, разбрах — казва Карим. — Ще сваля лепенката и ще ти дам да пиеш, но ако направиш някоя глупост, Акил ще те застреля.

Морган кима. Карим повдига никаба, колкото да се покажат носът и устата й, и с неочаквано внимание срязва лепенката върху устните й с джобно ножче, после болезнено дръпва останалата част от врата й. Развърта капачката на бутилката, поднася я към устата й и я повдига по малко няколко пъти. Последния път Морган отпива твърде голяма глътка и се задавя.

— Благодаря ти — казва тя, когато се съвзема. — Имах нужда.

Карим само свива рамене.

— Нищо особено. Трябваш ми жива.

— Къде ме водиш?

— Към морето. — Характерното му кикотене.

— На кораб?

— Ще видиш. Ще научиш. Много скоро. Сега ти давам избор: или отново ще сложа лепенката, или няма да обелваш нито дума. Никакви въпроси повече.

Карим отново говори с шофьора и потеглят. Съдейки по слънцето, трябва да е след десет. Остават им още много часове път. Акил затваря очи, а тя докосва ножа си, за да се увери, че още е там. Няма представа как ще го използва, но си обещава нещо: няма да посрещне спокойно тъмната им джихадистка нощ. Каквото и да й струва, няма да се качи кротко на онзи кораб.

* * *

Адам отново е на канапето до масичката в кабинета на Кадер в Газа. Единайсет сутринта е — само осем часа, откакто тръгнаха. Всичко му се струва нереално. — Адам би се ощипал, ако безпомощният ужас, който усеща, не беше толкова голям. Как е възможно всичко да изглежда толкова нормално — поне според разбиранията в Газа? През часовете, откакто за последен път седя в този кабинет, беше станал свидетел на кървава касапница, беше убил човек, който щеше да убие него, и изобщо не бе спал. И въпреки всичко това не беше успял. Морган още беше пленница, по-далеч от всякога. Отпива от горчиво-сладкото арабско кафе и дъвче някакъв сладкиш. Изведнъж го наляга изтощение. Храната и напитките са единствените неща, които още го поддържат жив.

— Благодаря ти, Кадер — казва. — Ти направи всичко възможно. И съжалявам, че загинаха твои хора.

Арабинът е не по-малко изтощен от него.

— Благодаря. Признателен съм за съчувствието ти. Но грешката е моя. Трябваше да предвидя какво планират Карим и неговите такфири. А и разузнаването ни е некадърно. Нямахме представа за тунела в мазето. Може и да завзехме властта в ивицата Газа, но не контролираме нещата.

— Какво е станало с Абу Мустафа — онзи, когото намерихме в апартамента? Какво ще стане с него?

— В болницата в Ал-Шифа е; Мисля, че ще оцелее, стига израелците да пуснат антибиотици през блокадата, за да овладеем инфекцията. Той си е сътрудничил с ционистите. Но ни даде вярна информация за тунела, за втората бомба и за тунела. Каза ни, че Карим има източник в разузнаването на ХАМАС. Ще го разпитаме, ще разберем всичко, което знае за този източник и за групировката на Карим. А после ще го пуснем. Ще го изпратим обратно през Ерес. Мисля, че ще оцелее и отново ще види семейството и дома си.

— И аз трябва да отида в Ерес. Ще се обадя да дойде да ме вземе кола от другата страна и да ме откара в Тел Авив.

— Остани за обяд. И двамата трябва да хапнем нещо. После лично ще те закарам до Ерес.

— Благодаря. Ще остана. Но най-напред трябва да звънна по телефона.

Адам се обажда на родителите си. Вдига майка му.

— Скъпи! Колко се радвам да чуя гласа ти. Ще ти дам Роб.

Тя прекрасно знае, че сега не е моментът да си бъбрят.

— Аз съм, Адам — казва той.

— Знам, че си ти. Така. Поеми си дълбоко дъх. Не мога да ти кажа много, защото и аз не знам много. Но след като говорихме, успях да се свържа с един приятел с две звезди, който има солидни връзки — служили сме заедно в Леджърн. Сега е във Вашингтон, прикрепен е към общото командване. Веднага разбра за какво става въпрос — колко е спешно и че трябва да се действа веднага. Единственото, което знам със сигурност, е, че твоите сведения вече са в системата. Стигнали са чак до Пентагона и сега действат според тях.

Адам промърморва нещо в знак на признателност.

— Да оставим взаимните благодарности, за когато се върнеш. Надявам се информацията, която им дадохме — която ти им даде, — да съвпадне с нещо, с което вече разполагат. Не ме питай какво точно ще направят, мамка му, защото, честно казано, не знам. Обаче те уверявам в едно — докато ние с теб разговаряме, едни много свестни типове правят всичко по силите си. Винаги верни, Адам. Винаги верни.

Разговорът им тъкмо е приключил, когато иззвънява мобилният на Адам. Самоличността е блокирана, но когато вдига, чува женски глас:

— Адам Купър?

— Аз съм.

— Лейтенант Сюзан Шокрофт. Обаждам се от разузнаването на Генералния щаб. Не съм упълномощена да ви разкрия всичко, което се случва, но мога да ви кажа по-голямата част. Обаче трябва да проверя нещо. По време на разговора си с полковник Ашфийлд сте идентифицирали евентуалното превозно средство. Обаче в Синай има много пикапи. Най-напред трябва да съм сигурна, че е „Мицубиши“. Така ли е?

Адам се обръща към Кадер:

— Американската армия е. Можем ли да им кажем още нещо за пикапа?

— Човекът ми каза, че изглеждал нов, но бил мръсен. Все едно е каран по черните пътища. Със сигурност е „Мицубиши“.

Адам предава информацията.

— Добре, останете на линия, сър. Чуваме ви. Смятаме, че имаме видимост за пикапа. Следим го от няколко часа от безпилотен самолет. Намира се на магистралата към Кайро. Свързали сме се с египетските си колеги. Когато са готови, ще намерят подходящ момент да го спрат.

Притокът на адреналин в гърдите на Адам е като удар от карате. Той преглъща мъчително.

— Значи смятате, че сте я открили? Наистина ли мислите, че това е колата?

— Не искам да ви казвам нищо категорично. Може и да греша. Но вероятно да, сър, мисля, че имаме визуален контакт.

— О, боже! Мили боже!

— Не изключвайте телефона си. Ще ви информирам в мига, в който получим новини.

— Добре, добре. Разбрано.

— Само още нещо. За пикапа, който следим. Съдейки по скоростта и местоположението му, когато го засякохме за пръв път, изглежда е напуснал Рафа към четири и петнайсет тази сутрин. Това отговаря ли на сведенията, които сте дали на полковник Ашфийлд, сър?

— Ами… да, струва ми се…

И тогава му хрумва:

— Не! Чакайте! Мамка му, не! Не отговаря, изобщо не отговаря! Мицубишито с Морган не може да е напуснало Рафа преди пет часа. Точно преди експлозията.

— Сигурен ли сте?

Адам набързо се съветва с Кадер и се връща на телефона.

— Сто процента съм сигурен. Четири и петнайсет е твърде рано.

В гласа на лейтенант Шокрофт се долавя лека паника:

— Благодаря ви, господин Купър, благодаря за информацията, сега трябва да затворя и да ги предам нататък.

— Това означава ли…

— Сър, ще ви се обадя веднага щом имам новини. Сега трябва да затварям. Дочуване, сър.

22.

Вторник, 26 юни 2007 година

Карим вероятно е наредил на шофьора на другата кола да се движи далеч напред, защото Морган отдавна не я е виждала. Вероятно той смята, че няма толкова да се набиват на очи, ако не се движат в конвой, особено след като се отклонят от шосето. Прекарали са дълга нощ, а сега и дълъг ден, и нямат храна. Шофьорът купи шоколад и ядки, когато спряха да заредят, обаче Карим и Акил веднага изядоха всичко, а нямат нищо друго. Единствената й надежда е гладът и умората да забавят реакциите им. Изглежда, водата им е свършила, а климатикът на колата едва работи. Пътуването сякаш няма край.

Когато не е унесена, Морган размишлява. Странни пътища я доведоха до тази последна криза! Обмисля разговора си с Абу Мустафа и невероятните му разкрития, за замисъла на тази странна „операция“, скалъпена с помощта на израелеца Амос. Според Абу Мустафа тъкмо Амос я е препоръчал като жертва на похищението. Което на свой ред означава, че името й е предложено от Гари, защото тя много добре знае кой е Амос — човека, когото Гари й описа като своя „най-близък боен другар“, бригаден генерал Амос Равина, или както се изразяваше Гари, „човекът от „Хаман““, израелското военно разузнаване.

Чувала е, че Равина привидно се е пенсионирал. Обаче всъщност никой не се оттегля от тази работа — вероятно просто са го преместили в друг отдел. През годините двамата с Гари са работили заедно няколко пъти. През деветдесетте е ръководил собствен екип, насочвайки огромните си умения и средства към мюсюлманските екстремисти, действащи далеч извън границите на Израел, преди атентатите от единайсети септември да превърнат подобни разследвания в истинска мода. Морган чу името му за пръв път, докато беше в Сараево — споменаваха го обикновено с пренебрежение. По онова време западноевропейското и американското разузнаване смятаха сърбите за политически радиоактивни, обаче Равина… прекарваше по-голямата част от времето си с тях и пиеше сливова ракия с главорези като Аркан и Ратко Младич и с висшите им разузнавачи. Неотдавна Гари й разкри причината за това. Равина беше разбрал, че сърбите следят стотиците пристигащи муджахидини, много от тях ветерани от Афганистан, които идват от чужбина, за да се сражават рамо до рамо със своите братя от бивша Югославия. Сприятелявайки се със сърбите, Равина измъкваше от тях разузнавателни данни.

Според Гари една от отличителните особености на Равина беше способността му да манипулира новинарските медии — точно както според Абу Мустафа са планирали да постъпят двамата след нейното похищение.

— Помниш ли, когато сърбите убиха няколко жени и деца в престрелка на един пазар в Сараево? — попита я Гари веднъж, към края на една необичайно пиянска нощ в изнесената им централа в Тайсънс Корнър.

Разбира се, че помнеше, по онова време беше в града и беше видяла с очите си ужасяващата равносметка. Последиците можеха да бъдат катастрофални, но изведнъж започнаха да се появяват материали, че босненските мюсюлмани нарочно са избили свои хора, за да увеличат натиска върху международната общност — каза той. — Пълни лъжи и глупости, но медиите така пишеха. Което отне политическото жило на случилото се. Познай кой беше източникът — другарят Амос. Направи услуга на сръбските си приятелчета.

По-късно, когато няколко британски журналисти се натъкнаха на сръбски концентрационен лагер, Равина създаде у противниците им представата, че британските репортери са фалшифицирали снимките и репортажите си и в качеството си на високопоставен разузнавач твърдеше, че лагерът е измама.

— Според Амос това е просто опит на босненската пропаганда да принуди НАТО да започне война с проклетите мюсюлмани — каза й Гари. — Разбира се, журналистите не са фалшифицирали нищо. Обаче благодарение на Амос истинската история — че сърбите са си направили свой „Дахау“ — беше потулена. Превърна се в медийна бъркотия относно журналистическата етика и относно това колко е трудно да прозреш истината през мъглата на войната.

Тя не бе успяла да прикрие отвращението си, обаче Гари не я остави на мира:

— Морган, не бъди толкова наивна. Така Амос се отплати за информацията на сърбите. В замяна научи полезни неща, които впоследствие сподели и с мен и те влязоха в нашата база данни. Докладите са достъпни от твоя и от моя компютър. Разузнавачите на Ратко са много благонадеждни.

Възможно ли беше Равина да е издал мисията й в Черна гора, като е съобщил на сърбите за продоволствения канал на Армията за освобождение на Косово? Ако Гари беше споделил с него някои подробности, имаше такава вероятност. Преди доста време Морган беше попитала Гари какво се е случило, но той твърдеше, че няма представа: „Ако е нещо, което идва от ЦРУ, решението е взето от много по-високо място.“ Тя никога нямаше да узнае.

Обаче ако Абу Мустафа казваше истината, изглежда, Амос Равина искаше да преустанови плана за отвличането й в Газа, след като Абу Мустафа му бе съобщил, че Карим знае коя е Морган. А и начинът, по който я беше разпознал — от видео, заснето със скрита камера в апартамента на Абдел Насър? Какво беше видял? Предал ли беше на приятелчетата си запис как с Абдел Насър се любят? Морган има много други тревоги, но тази мисъл никак не й е приятна. Усеща я като физическо нападение.

Значи Амос е затворил границата и е преустановил цялата операция, докато някой — можеше да е само Гари — не е настоял да продължат. Спомня си, че малко преди да потегли за летището, тя предупреди Гари колко е важно за нея да се върне навреме заради делото на Адам пред Върховния съд. „Няма проблем — каза той. — Ако не успееш да отидеш в Газа или ако прецениш, че рискът е неприемлив, просто се върни у дома.“ Тогава не можеше да повярва — не беше свикнала Гари да проявява разбиране към трудностите й да балансира работата и семейните си задължения. Обаче той още от самото начало е знаел, че тя няма да се прибере у дома с месеци, най-вероятно никога, но въпреки това някак бе успял да убеди Равина да изпрати при нея Бен-Меир. Представя си гласа му, южняшкия му провлачен говор: „Просто направи нещо да я накараш отново да отиде в Ерес, стари приятелю, и този път да премине. Стигнахме твърде далеч, за да проваляме операцията. Вече сме похарчили милиони и бъдещето на Палестина зависи от нея. Не се тревожи, ако положението й се влоши, ще изпратим кавалерията. Ще те черпя бира, когато си в града.“

За колко умна се мислеше Морган, когато покани Бен-Меир на вечеря и го убеди да се свърже със своите хора в Ерес, за да отворят границата и тя да успее да мине и да се прибере навреме у дома. Била е инструмент, удобно средство за манипулация. Може би той беше длъжник на Равина за нещо, а всъщност и двамата изпълняваха заплетения сценарий на Гари.

Главата й още пулсира, но вече Морган с ужасяваща яснота осъзнава един съществен факт: шефът й в ЦРУ Гари Търмънд е класически психопат, себичен, напълно безразличен към последиците на действията си и програмиран инстинктивно да лъже и да манипулира. Нищо чудно, че имаше толкова шеметна кариера в Управлението. И последното парченце от мозайката дойде на мястото си. Той беше готов да рискува живота й и някои от тайните на Управлението просто за отмъщение, като наказание за дързостта й да се обърне към главния инспектор относно предложеното от него отвличане на мюсюлмански духовник в Амстердам. Беше го направил, за да й отмъсти. Свят й се завива.

Затваря очи. В съзнанието й нахлуват ярки образи на Адам, Чарли и Ейми: ваканции и други щастливи моменти, и мечти за бъдещето, дипломирания и сватби, семейни празници, на които ще присъства само в техните спомени. Пронизва я болка и тя с мъка сдържа сълзите си. Но ако не оцелее, дано поне някой ден тя и семейството й получат справедливо възмездие. Моли се след смъртта й Адам да разобличи този унизителен заговор и да разкрие какво се е случило в действителност. Някой ден той вероятно ще намери начин да отмъсти за нея по начина, който му се удава най-добре — в съда.

* * *

Най-сетне павираният път е останал зад гърба им и са се насочили на югозапад към морето — в далечината съзира млечната му синева. Сенките се издължават. Скоро слънцето ще залезе. Пред тях има облак прах — сигурно е другата кола, джипът с Абдел Насър. Спускат се по широко каменно корито на пресъхнала река, а обгорените от слънцето червеникавокафяви планини са зад тях. Удивителното е, че Акил спи — не дреме, а спи дълбоко, хърка толкова силно, че седалката се тресе. Морган затваря очи, докато незабележимо се попривежда, раздвижва ръце и бавно изважда ножа на Абу Мустафа от колана си. Връхчето я боцва един-два пъти, защото колата подскача по неравния път, и тя разбира, че е много остро.

Карим също изглежда се е отнесъл — смъкнал е облегалката си и тя притиска коленете й. А шофьорът е насочил цялото си внимание към камъните и дупките на пътя. На места коловозите са толкова дълбоки, че трудно може да премине отгоре, без да потроши колата, затова пътуват с по-малко от двайсет километра в час. Горещината не е толкова непоносима благодарение на прохладата откъм морето. Морган бавно успява да завърти острието към пластмасовите белезници на китките си. Действа трудно и на няколко пъти изпуска ножа и го улавя в скута си. Най-сетне успява да го нагласи зад пластмасата и напредва по-бързо. През Цялото време робата прикрива действията й. Минават десет-петнайсет минути. Накрая ръцете й са свободни. Краката й не са вързани — Карим има доверие на Акил и на оръжието му. Морган отново затваря очи и се преструва, че дреме.

Акил се е събудил. Говори с Карим — разговорът им е леко напрегнат. Надали има причина за тревога. Нищо не се е объркало в плана им. Не ги следят и не са ги спирали. Ако наистина е чула безпилотен самолет преди часове, сега от него няма и следа. От гледна точка на похитителите всичко е наред. Тя е пратката. И в момента извършват доставката.

Наближават морето. Вече е на по-малко от километър и половина и Морган вижда в далечината платната на тъмна лодка с тесен корпус, закотвена съвсем близо до брега. Джипът спира на пясъчния плаж отпред. Заливът е малък, широк е по-малко от километър и половина и е ограден от кафявите остри канари на носовете от двете страни. На брега няма почти нищо, само няколко големи каменни къса, очевидно откъснали се от канарите. Слънцето се е спуснало ниско, почти до хоризонта. Мракът ще падне почти веднага след като платноходката отплава, независимо дали Морган ще бъде на борда.

Приближават още и тя вижда хората, които ги очакват. Един висок мъж със светла кожа, добре сложен и с буйна рижа брада, носи ослепителнобяла роба и тъмна чалма. Застанал е на брега, обграден от поне половин дузина въоръжени наемници. На платноходката има още няколко човека — явно хората на брега са се придвижили с малка гребна лодка.

Мъжът с брадата изглежда се държи като лидер и Морган го разпознава от снимките в Управлението — Абу Ибрахим ал-Алмани, известен и като Зигфрид Майер, осиновен син на работник в заводите на „Мерцедес“ и детска учителка от Дюселдорф. В предишна епоха сигурно би впрегнал многопосочната си ненавист в нихилистичната лява терористична клетка, известна като бандата „Баадер-Майнхоф“. Вместо това като студент по политология в Хамбург беше приел исляма и в резултат на посещенията си в джамията, послужила като инкубатор на заговора за единайсети септември, се беше присъединил към „Ал-Кайда“. Беше се сражавал в Ирак и в Афганистан и се смяташе, че в момента ръководи все по-унищожителните си операции от база в Йемен, като същевременно усърдно се възползва от интернет, за да набира нови сподвижници от Европа. Разузнавателните доклади, които беше чела в Америка, най-сетне се изпълват със смисъл. Продоволствен канал за оръжия и самоделни взривни устройства от Йемен към Египет и Газа — точно такова нещо би организирал Абу Ибрахим и точно с такава терористична организация би се свързал Карим, след като се сдобие с видеозаписа с признанието й, за да се прослави като международен джихадист.

Колата забавя скорост. Пътуването е към края си и Морган осъзнава нещо със съкрушителна яснота — ако допусне да попадне във властта на този човек, със сигурност ще умре, при това най-вероятно бавно и мъчително. Доколкото й е известно от досието му, в сравнение с него Карим е котенце. Ако това я очаква, много по-добре е да загине, съпротивлявайки се.

Спират на двайсетина метра зад джипа. Шофьорът отваря предната врата и Карим излиза, а на лицето му грее усмивка. Това е славният му миг, мигът, в който постига признание на сцената на световния джихад. Бавно тръгва към Абу Ибрахим, подготвяйки се за прегръдката му. До нея Акил още изглежда отнесен, сякаш нещо е привлякло вниманието му — във всеки случай не я гледа. Взира се отвъд лодката, към далечния нос, като че ли е забелязал нещо. Явно си въобразява несъществуващи заплахи. Основателна или не, неочакваната му тревога й дава сгоден случай.

Морган стисва късия нож в дясната си ръка, вдига робата си с другата ръка и със светкавична бързина, благодарение на която беше първенец в курса си по бойни изкуства, забива острието в дясното око на Акил. Когато усеща как прониква в учудващо жилавата мембрана в дъното на очната му ябълка и навлиза в по-меката материя отзад, тя размърдва ножа странично, дълбаейки в мозъка му, после го изважда и отново го забива — първо нагоре, после отново започва да дълбае към мястото, където се срещат гърлото и задната част на челюстта му.

Отначало той се опитва да се съпротивлява, вдига ръце, сякаш за да прогони парещата болка, която разяжда вътрешностите му като киселина, но само след броени секунди Морган долавя как тялото му започва да се отпуска. Краят на ножа е в устата му, кълца езика му на парчета, а кръвта блика и бълбука като малък червен гейзер, който мокри ръката й. Обаче той не може да извика, отчасти защото тя е направила предния дял на мозъка му безполезен, отчасти защото започва да се дави в собствената си кръв.

Преди броени минути Морган замисляше отмъщение, а ето че вече го осъществява. Не казва нищо, но вътрешно триумфира. Така му се пада заради онова, което стори на Зейнаб, заради страха и лишенията, които самата тя изтърпя през последните три месеца, вече може да умре щастлива. За части от секундата вижда как здравото му око помръква. То става млечно и изгубва прозрачността си като окото на печен морски костур. Някаква далечна част на съзнанието й подсказва, че би трябвало да изпитва ужас от стореното, че ако все още е почтено и отзивчиво човешко същество, би трябвало да повръща оскъдното съдържание на стомаха си или поне да й се повдига. Обаче няма време за нищо такова. Избрала си е живота, избрала е действието пред бездействието, а този избор има своите последици.

Наперените мързеливи и арогантни типове са страшно глупави — дори не са сложили детска ключалка, за да й попречат да излезе от колата. Морган дръпва ръчката, отваря широко задната врата и изскача от колата, смъквайки никаба от главата си. За малко да се спъне в пясъка, но запазва равновесие, хуква далеч от водата и докато се отдалечава от колите, става ясно, че охраната около двамата терористи не е забелязала какво е сторила на Акил. По някаква необяснима причина те не реагират на бягството й. Но скоро трябва да го направят, макар че колкото повече се отдалечава, с толкова повече време ще разполага, защото те не стрелят точно. Докато бяга, всеки момент очаква куршумите и забравата.

Само че няма куршуми. Да не би да сънува? Успява да разкъса неудобната роба и хуква още по-бързо. Вече спринтира към скалите, а в съзнанието й нахлува ясната представа за онзи летен ден през 1988 година, когато спечели бягането на двеста метра в откритото първенство на държавната гимназия в Тексас с време по-малко от двайсет и пет секунди. Удивително е, че след толкова дълго пленничество все още може да тича, още отскача от земята толкова бързо и толкова пъргаво. Стъпалата й са боси, а камъните на брега са остри, обаче не усеща никаква болка. Усеща се съвсем лека, сякаш лети. В тези вероятно последни превъзходни движения през живота си тя се чувства свободна, вол на, краката й устремно я водят към нирвана. Точно както се състезаваше, времето няма значение — всяка крачка носи нови мисли, нови усещания. Може би вече е мъртва и в своя рай просто продължава да бяга.

Обаче в спортния си транс Морган чува глас от реалността, мъжки глас на афроамериканец. Крещи към нея с пълно гърло на английски:

— Госпожо Купър! Морган Купър! Залегни, по дяволите, залегни!

Почти едновременно вижда какво е привлякло вниманието на Акил — проблясък на отразена светлина между скалите на по-малко от двеста метра отпред. После се случва първото от три прекрасни и удивителни неща. Проблясъкът се превръща в дулото на снайпер. И той започва да стреля. Морган не може да се обърне и да провери дали някой не е ранен, защото е послушала съвета на мъжа и се е метнала в пясъка. Обаче вижда право пред себе си, където е второто чудо: два хеликоптера „Кобра“ на американската морска пехота. Завиват покрай носа, който ги е прикривал, обърнати към вятъра. Вероятно тъкмо благодарение на морския бриз до този момент никой не ги е чул.

Летят в стегната формация. Морган се обръща да погледне, когато един от хеликоптерите се спуска ниско над брега, а другите два нападат платноходката. Кобрата стреля и задната част на лодката, където сигурно се е намирал рулят, избухва в пламъци, следвана почти веднага от кабинката на щурвала. Залпове надупчват корпуса. Тази лодка няма да отплава за никъде.

Невероятно прецизна стрелба се разнася откъм групата снайперисти, скрити между скалите. Морган чува силен пукот и когато отново поглежда назад, установява, че са улучили двигателя на джипа. След още един откос Абу Ибрахим, все още прав със своята издута от вятъра помпозна роба, рухва на земята, а от гърдите му се понася облак от червени пари. Морган чува тракането на калашниците — не знае в кого или в какво се целят, знае само, че не иска да я улучат.

Предстои да се случи още едно чудо. С повече от четирийсет възела скорост в залива навлизат две надуваеми лодки с твърд корпус, на борда на които има по един спецотряд на морската пехота. Един от хеликоптерите прикрива приближаването на лодките и легнала в пясъка, Морган вижда как Карим изпада в паника. Крещи на йеменците, които стрелят неистово и безразборно, и на собствения си шофьор. Королата все още е невредима и Карим се втурва покрай шофьора, и се настанява на мястото му — опитва се да избяга. Запалва двигателя и моторът надава вой, когато той превключва на заден и обръща колата. Поема по пътя, който ще го отведе далеч от брега. Движи се много по-бързо, отколкото се осмеляваше шофьорът на идване — с четирийсет, петдесет, а скоро и с шейсет километра в час, а колата подскача по камъните и коловозите като кон на родео или количка от увеселителен парк.

Има някаква леност в реакцията на кобрата. Хеликоптерът кръжи известно време, поклаща се и картечницата му стреля само веднъж. Колата е напълно унищожена. Карим се превръща в едри червени частици.

Лодките на морския екип вече акостират и войниците слизат: едната е близо до скалите, на по-малко от петдесет метра от Морган, а другата е по средата на залива, близо до останките от колите и от платноходката. Някои от йеменците явно се канят да се предадат, вдигнали са ръце и са захвърлили оръжията, обаче двама продължават да стрелят. Тази едностранна престрелка надали ще продължи дълго.

И в този момент Морган изтръпва ужасена. Абдел Насър, слаб и ранен, все още е в джипа, а никой от хората, които творят чудеса край нея, няма представа кой е той. Вероятно допускат, че е един от похитителите, който подобно на Карим ще се опита да избяга. Престрелката продължава и от двете страни, когато тя се изправя и хуква обратно, откъдето е дошла, размахва ръце и се опитва да покаже на пехотинците, че не бива да нападат втората кола.

— Там е Абдел Насър! Не стреляйте! Моля ви, спрете, спрете, той е от добрите, нека ви обясня…

Куршум удря земята пред нея, друг — отстрани. Един от йеменците е решил, че в крайна сметка тя е целта, затова Морган започва да тича на зигзаг и продължава да крещи:

— Спрете! Спрете, за бога!

Внезапно някой я хваща и тя не може да продължи да тича — яката униформена ръка на един от пехотинците, пристигнали по вода, обвива кръста й и я повлича надолу към земята.

— За бога, госпожо, да ви убият ли искате? Залегнете, залегнете!

— Не разбирате — крещи, но се опитва да звучи властно. — Човекът в онази кола не е от тях, той е…

Твърде късно. От хеликоптера стрелят. Когато прахолякът се разнася, от джипа и от Абдел Насър не е останало почти нищо. Сражението също изглежда е приключило. Престрелката е почти утихнала — хеликоптерите са се оттеглили към брега. Морган чува вятъра, вече се смрачава. Пехотинецът й помага да стане, после й предлага да се облегне на ръката му. Обаче тя не е в състояние да се движи сама. Коленете й се огъват и пехотинецът вика един от другарите си. Прихващат я под мишниците и я повдигат. Докато я носят към една от лодките, Морган не може да възпре риданията си.

— В безопасност сте. Разбирате ли? Вече сте в безопасност — казва първият пехотинец. — Всичко свърши. Ще ви отведем оттук с лодката. Всичко ще бъде наред, госпожо Купър. Моля ви, госпожо Купър, не се тревожете. Вече за нищо не бива да се тревожите. Всичко ще бъде наред.

* * *

Адам е в Тел Авив. В друг хотел е, в „Парк Плаза“, точно на брега, седи на канапето на терасата към плажа и се взира в залеза с празен поглед. Прави нещо, което не е правил повече от десет години — изпушил е повече от половината кутия „Марлборо“ с горчиво черно кафе, докато поглежда маниакално екранчето на мобилния си телефон на стъклената масичка отпред и мислено му заповядва да звънне. Вече от часове няма вест от лейтенант Шокрофт и нито дума от никои друг. Може да звънне на Роб, но какво ще му каже? Отначало бяха проследили друг пикап, но Адам поне има възможност да поправи грешката. Дали вече са намерили истинската цел? Накъде ли пътува? Какво ще правят? Той няма представа и се съмнява, че намесата на Роб ще се окаже полезна. Но защо не му се обадят и не му съобщят какво става или ако се налага, да му кажат ужасната истина? Вади друга цигара и я пали, убеден, че няма да получи добра новина.

И в този момент звънва телефонът му. Човекът отсреща се уверява в самоличността му, после съобщава, че ще го свърже с някого, чието име Адам не разбира. Мъжки глас, който му съобщава, че някой иска да говори с него, и изглежда се намира на летище или на бойно поле. Адам чува хеликоптер, силно и наблизо, още мъжки гласове и май плисък на вълни.

И най-сетне нейният глас, малко дрезгав, но несъмнено е тя — Морган:

— Адам? Ти ли си? Аз съм. В безопасност съм. Казват, че съм в безопасност. Добре съм.

Няколко секунди той не може да продума.

— Морган? Жива си… невредима ли си?

— Почти.

— О, Морган! — Той не може да каже нищо повече за няколко секунди, защото по лицето му се стичат сълзи и риданията почти го задушават. — Слава богу! Слава богу!

23.

Събота, 30 юни 2007 година

Лазурносин. Помни думата от един превод на „Одисея“ и сега, по средата на пътуването си към дома, отвсякъде е заобиколена с този цвят. Лазурносиньо небе и лазурносиньо море, две почти неразличими една от друга безкрайности. Когато затвори очи, докато си взема душ — прави го по четири-пет пъти дневно, — не вижда обичайното червеникавооранжево, а лазурносиньо. Райска синева, лазур. Морган прекрасно знаеше, че не е мъртва, обаче пребиваването й на борда на четирийсет и един тонния американски щурмови кораб амфибия „Киърсейдж“ й се струваше нереално като детска приказка за рая. Съзнаваше и как едва се е избавила от пъкъла. Няколко дни след като корабът напусна Червено море, тя се качи на палубата, за да се полюбува на залеза, и видя тъмния далечен силует на някакви планини. Взираше се към Йемен.

Капитан Мелкесишън й беше отстъпил каютата си — обикновено помещение с белезникав килим и бюро, койка със стоманена рамка, обикновена кръгла маса и два люка към лазурния свят отвън. Имаше лавица с книги, предимно по военна история и биографии на велики хора, но нямаше компютър. Служител от полицията на морската пехота стоеше на пост пред вратата й, а престъпеше ли прага, Морган усещаше една вездесъща миризма — почистващ препарат с мирис на бор. Двигателите работеха почти безшумно и морето беше спокойно. Но макар движението на кораба да беше почти неусетно, на Морган постоянно й се гадеше — състояние, в което открай време изпадаше, когато плава.

Доколкото изобщо можеше да се храни, го правеше сама в каютата си. Обикновено алкохолът е забранен на борда на американските военноморски сили, но капитанът беше така любезен да й изпраща напитки от личните си запаси — леденостудена бира с обяда, чаша сира или каберне с вечерята. Морган установи, че има по-голяма поносимост към алкохола, отколкото към храната. На третата вечер капитанът я покани на вечеря заедно с още няколко от по-висшите си офицери. След като я поздравиха за смелостта, те се опитаха да събудят интереса й към някои световни събития и спортни победи от изминалите няколко месеца, но Морган беше изгубила умението си да води разговор. Каквото и да й кажеха, не й се струваше важно или интересно, а удоволствието, с което водеха банални разговори, я дразнеше.

Освен това я уверяваха галантно колко добре изглежда, но когато тя най-сетне събра достатъчно смелост да застане пред огледалото в банята, се шокира, макар да не се изненада. Лицето й беше изпито и костеливо и, изглежда, колкото и дълго да спеше, колкото и скъпи козметични продукти да използваше, нищо нямаше да заличи тъмните кръгове под изморените й и изгубили блясъка си очи. Косата й, лъскава и гладка преди похищението, беше дълга, накъсана и побеляла на слепоочията. Но най-силно смайване предизвика тялото й. Беше отслабнала с поне петнайсет килограма, а добре оформените мускули на ръцете и краката й бяха изчезнали. На мястото на стегнатия й корем имаше празнина. Кожата край гърдите й беше увиснала, а ребрата й бяха дълбоко хлътнали. Нищо чудно, че не беше имала цикъл от първите дни на пленничеството си. Изглеждаше като анорексичка. Толкова дълго беше живяла на горещо и мръсно място, облечена с мръсни дрехи, че на места кожата й беше възпалена и с червен обрив, а Морган имаше усещането, че никога няма да успее да се почисти.

След скоростното пътуване с лодката от брега тя прекара първата си нощ на борда на „Киърсейдж“ в лазарета. Беше подложена на внимателните грижи на двама мъже медицински сестри и една лекарка от индийски произход — от сикхско, не от мюсюлманско семейство, както тя побърза да увери Морган, — установило се в Мичиган.

— Изгубили сте много килограми и мускулна маса, но доколкото виждам, всичко останало е наред, поне физически — увери я доктор Каур на следващата сутрин, след като й направи поредица от изследвания. — Страдате от недостиг на витамини и на калций и ще имате нужда от консултации с психолог, но това ще трябва да почака, докато стигнем сушата.

Даде й шнола да прихване косата си, подарък, за който Морган изпита неуместно силна признателност. Така шията й вече не усещаше натиска на буйната й неподдържана коса и когато повръщаше — което правеше поне два пъти дневно, — имаше с какво да придържа назад косата си. Лекарката й даде само един съвет: да се опита да си почине.

Но макар да беше изтощена до краен предел, не можеше да си почива. Много по-живи от всичко, което преживяваше в момента, в съзнанието й се появяваха нежелани сцени: денят на отвличането й, изтезанието й, изнасилването на Зейнаб, убийството на Акил, последните отчаяни мигове на брега, когато се беше опитала да спаси Абдел Насър. Познаваше част от научната литература за посттравматичния стрес, който преживяваха жертвите на изнасилване и изтезаваните военнопленници, и знаеше, че виденията може да я преследват години наред. Обзелото я чувство за вина несъмнено щеше да бъде също толкова устойчиво. Беше оцеляла, но преданият й агент беше загинал, а фактът, че смъртта беше причинена от така наречения приятелски огън, правеше нещата още по-мъчителни. Не знаеше точно какво, но мислеше, че трябваше да направи повече и да прояви повече бдителност през месеците преди това — трябваше да забележи признаците, че убежището им изобщо не е сигурно. Съзнаваше, че разсъжденията й не почиват на здравия разум, но имаше чувството, че никога няма да заличи петното от тези престъпления. Длъжна беше да посвети живота си на старанието да изкупи своите грешки и намираше уважението на всички от екипажа на кораба за неуместно и озадачаващо.

* * *

След първия им кратък разговор на брега истинският й разговор от кораба с Адам последва по-малко от час след като Морган се качи на борда и мина през лейтенант Шокрофт от разузнаването към централния щаб. Тя не знаеше какво се е случило по време на отсъствието й и с изненада узна, че Адам е в Тел Авив. Както и предния път, радостта му от новината, че тя е жива и относително добре, беше голяма. Но когато той й каза, че е бил в Газа, и то не веднъж, а два пъти, и че се е намирал в града сутринта, Морган не успя да сдържи чувствата си:

— Ходил си в Газа? Какви ги вършиш? Ти си американски адвокат с баба еврейка, за бога! Какво щеше да стане с децата, ако ти се беше случило нещо?

Както установи впоследствие, не беше подбрала думите си.

— Усещах, че трябва да го направя. Длъжен бях да сторя всичко по силите си. — Гласът му звучеше пресипнало. — В крайна сметка, мисля, че се получи добре. Дори много добре.

Морган знаеше, че разговорът най-вероятно се подслушва, затова не го помоли да уточни. Последното, от което съпругът й се нуждаеше, беше някой глупак от арабското разузнаване да слуша каква е ролята му за нейното освобождаване.

— Да не говорим за това сега — каза тя. — Да изчакаме, докато се видим. — После омекна: — Толкова ще съм щастлива да те видя отново. Повече, отколкото можеш да си представиш. Кажи ми как са Чарли и Ейми.

Каквито и мисли да минаваха през главата на Адам, той успя да изрече въодушевено:

— Имам изненада за теб. — Чу се изщракване и гласовете на децата изпълниха ушите на Морган, пренасочени от Оксфорд. Разбира се, вече ги бяха уверили, че тя е жива и здрава. Но както й каза Ейми, когато най-сетне се овладя и беше в състояние да говори, те не вярвали, преди да чуят гласа й. Морган попита какво правят. Дъщеря й развълнувано й отговори, че баба току-що й е купила първия сутиен, че се научила да играе хокей на ледената пързалка в Оксфорд и че изобщо не й липсвали приятелите й в Америка.

— Ще видиш колко много съм пораснала — додаде Ейми. — Налагаше се. Знам, че понякога съм голяма досадница, обаче обещавам вече да не съм, мамо. Като се върнеш, ще те ценя много повече.

Новините на Чарли бяха по-простички. Той не знаеше подробности за освобождаването й, но фактът, че тя се намира на борда на американски военен кораб, беше „готин, толкова готин, че ми се иска да бях с теб“. Той беше спечелил спринта по време на училищния спортен празник в Оксфорд, а предния уикенд беше ходил на пикник със семейството на свой приятел на брега на река в Хампшир Даунс и уловили три пъстърви. Много преди децата да затворят, по лицето на Морган се стичаха сълзи.

По-късно тя съжаляваше, че е провела този разговор преди другия, който го последва — с Джеймс Малон, агентът от Военноморската служба за разследване на престъпления, който беше на борда. Опитен експерт по антитерористични операции от Ню Джърси, Малон й обясни, че е получил строги нареждания: засега Морган не биваше да говори много за преживяното изпитание нито с него, нито с някой друг. Много беше важно описанието й да е прясно и неповлияно за официалния разпит, който щеше да започне веднага щом тя напусне Близкия изток. Нейната информация за „Джанбия ал-Ислам“ и за кадрите на организацията със сигурност щеше да бъде безценна — досега нито един служител на американското разузнаване не беше оцелявал след отвличане на близка до „Ал-Кайда“ организация.

Все пак Морган имаше правото да каже някои неща. Първо, че е извадила невероятен късмет. В деня на спасяването й корабът „Киърсейдж“ трябваше да отплава за Дубай, след като бе провел продължително патрулиране и маневри в Червено море и във водите покрай Африканския рог. Екипажът и пехотинците отдавна имали нужда от почивка и възстановяване, а Дубай бил едно от местата относително наблизо, където корабът можел да акостира за така нареченото във флота „разпускане“ — тоест моряците щяха да пийнат по едно.

— Тъкмо се канехме да поемем на курс към Залива, когато получихме неочаквана информация от разузнаването — осведоми я Малон. — Тя съвпадаше със сведенията, с които разполагаше и разузнаването на кораба, но не бе успяло да ги прецизира докрай — че група на „Ал-Кайда“, намираща се в Йемен, организира логистичен канал през Синай и платноходката им акостира къде? — в залива, където те спасихме. От няколко дни наблюдавахме брега, но макар хората ни да бяха добре скрити, не научиха нищо конкретно. Просто нямаха късмет. Както и да е, когато научихме, че ти и група терористи може да се появите на мястото, което наблюдавахме, почивката беше отменена. С новите сведения мозайката беше пълна. Вече знаехме накъде да се запътим и освен това знаехме колко опасно е положението. Променихме курса и… е, знаеш какво стана. Беше там. Ако бяхме закъснели само с един ден, нямаше да намерим нищо въпреки добрите разузнавателни сведения. Нямаше да пристигнем навреме.

— И аз вече щях да съм в Йемен.

— Да, ако са планирали да те отведат там.

— Откъде получихте новите сведения?

— Подробностите трябва да почакат. Но мога да ти кажа следното: най-важната информация ни даде съпругът ти в Газа. Е, всъщност формално погледнато, се е обадил от Египет. Информацията стигна до нас много бързо — изпрати ни я висш служител от Пентагона чрез баща ти. Имаше малка празнина, когато разузнавачите започнаха да следят друг пикап, но се оказа, че правилният вече е забелязан от един безпилотен самолет и след като елиминирахме другата кола, успяхме да се досетим накъде те отвеждат. Накрая открихме автомобили, които преценихме като терористичен конвой. Особено след като видяхме платноходката, която ги очаква.

След първия си разговор Адам и Морган разговаряха поне два пъти дневно. Интелектуално тя се гордееше с него, както се гордееше и с баща си. Извини му се за първия си прибързан коментар. Обаче се държаха неловко и сдържано. Загърната в лазурносиньото си наметало, тя се чувстваше откъсната от съпруга си и от всичко останало.

„Киърсейдж“ трябваше да акостира по пладне на следващия ден. И тогава вече нямаше да има къде да се скрие. Оттеглянето й от света наближаваше края си.

* * *

Луксозното хотелско легло на Адам не беше от полза, макар да беше прекарал много дълъг ден. Правителството на Обединените арабски емирства не разрешаваше директни полети от Израел, затова той беше принуден още преди зазоряване да е на летище „Бен Гурион“, за да се чекира за полет за Аман, да прекара осем досадни часа на задушния терминал в Йордания, после да се нареди на дълга опашка за имиграционните служби и най-сетне да пристигне в Дубай. И въпреки това не можеше да заспи. Имаше чувството, че му предстои изпит, а изобщо не е учил материала, или пледоария пред съда, за която не е подготвен. От друга страна, можеше да стане от леглото, да си направи кафе и да поработи, обаче нямаше какво да преговаря в последния момент преди срещата си с Морган. Искаше му се да можеше да доведе и децата, те щяха да улеснят нещата. Обаче макар майка му да предложи да ги доведе, от Държавния департамент и от ЦРУ, които се грижеха за възстановяването на Морган, настояха да не го прави. Явно присъствието на още някой член на семейство Купър по бреговете на Персийския залив им се струваше неоправдан риск за сигурността и понеже възнамеряваха да изпратят Морган със самолет след по-малко от двайсет и четири часа, нямаше смисъл децата да идват.

В навечерието на отпътуването си Адам се съгласи да се срещне с Майк и Юджин в Тел Авив. Всичко, което предстоеше да се случва оттук нататък, трябваше да бъде строго контролирано, така му казаха, защото от това щял да „зависи животът на много американци“. Наистина, той изпълнил ролята си, при това фантастично: „Може и да си адвокат, но за адвокат се оказа, че имаш големи топки“ — заяви Юджин, демонстрирайки обичайното си неумение да намира подходящите думи. Професионалистите вече отново бяха поели нещата в свои ръце. На Морган й предстоеше да прекара доста време насаме с психолози и с колегите си шпиони и Адам не можеше да направи нищо по въпроса.

— Да не искате да кажете, че няма да можем дори да прекараме нощта заедно, преди да я отведете? — попита той в неприятно познатия кабинет на Юджин.

— Разбира се, че ще можете. Просто не искаме да си на кея — може да се окаже опасно, пък и не желаем да разгласяваме ролята на военните в цялата история. Затова ще се видите в консулството ни. Ще имате възможност да останете насаме преди пресконференцията с предварително подготвено изявление, но без въпроси и отговори. После времето е ваше. Може да отидете заедно до резиденцията на консула, където ще гостувате на вечеря и ще пренощувате.

— Явно няма да останем насаме дълго — отбеляза Адам.

— Не. Поне засега. Съжалявам, но и на следващата сутрин няма да има време за излежаване. Трябва да станете в три и половина за полета до Англия. Ще пътувате с военен самолет и ще кацнете във военновъздушната база на Кралските военновъздушни сили в Милдънхол. Там ще бъдат децата ви, твоите родители и бащата на Морган. Сигурен съм, че ще ви дадат известно време там, но няма да е много. Трябва да научим всичко, което е съхранено в главата на Морган, и то бързо. Британците са ни предоставили сигурно място. Тихо и уединено. Тя ще може да ти се обажда, но седмица-две няма да има никакви посещения.

— Боже! — ужаси се Адам. — Чарли и Ейми не са виждали майка си от толкова време, не знаеха дори дали е жива, а сега ми казвате, че тя ще продължи да бъде затворник! След като скъпоценният ви разпит е толкова важен, защо не го започнете още докато е на кораба?

— Не бива да се хвърляме в тези неща. Трябват ни нужните специалисти, а на тях пък им трябва малко подготовка. Медицинските специалисти съветват да й дадем глътка въздух, време да асимилира случилото се. Съжалявам, Адам.

Юджин понечи да потупа ръката му в проява на престорена солидарност, но той го избута.

— Майната ти, Юджин. Майната ти на теб и на проклетата ти агенция. Ти и колегите ти не направихте абсолютно нищо за нея и ти го знаеш. През цялото време ми пробутваше страшни глупости. Помниш ли онези глупости, че похитителите били само фасада на ХАМАС? Поставили сте в паспорта ми чип, заради който можех да загина. И след всичко това изпратихте Майк в Оксфорд да ми каже да не идвам в Газа, за да ви дам още време — е, ако се бях съгласил, Морган щеше да е мъртва. Освен това някой, може би не ти лично, но според мен е човек, когото всички познаваме — опита да я оклевети чрез някакъв мазен журналист от таблоид само за да ме разстрои. А сега искате да се отдръпна и да ви оставя да правите с нея каквото си искате още няколко седмици?

Този път заговори Майк:

— Адам, знаем, че Управлението не се прослави особено. Но независимо как започна тази бъркотия, тя приключи добре, а сега трябва да ни оставиш да си свършим работата. И двамата знаем, че ако попиташ жена си, тя ще ти каже, че го иска. Морган вече не е обикновен професионалист, а героиня.

— Героиня. Радвам се, че смяташ така. Но наистина ли мислиш, че всичко приключи добре? След като загинаха един бог знае колко хора?

— Свалени са поне две ценни мишени — каза Юджин. — Което е доста задоволително, бих казал.

Адам го изгледа гневно.

— Много се надявам наистина да смяташ, че си е струвало, защото според мен ти си знаел, че Морган ще бъде отвлечена. Не знам каква сложна игра играете, но според мен Гари, ти и онзи тип Амос сте знаели още от самото начало.

— Това е възмутително обвинение! — възрази Юджин. — Наистина ли смяташ, че бихме допуснали колега да бъде отвлечен? Може би не сме успели да направим всичко както трябва, може и да сме допуснали грешки, но не сме направили това, така че внимавай какви ги дрънкаш!

Впоследствие Адам си каза, че вероятно щяха да възстановят добрия тон, ако не беше следващата забележка на Юджин:

— Виж, знам, че тази нова раздяла ще ви бъде много трудна, особено с оглед на нещата, които се случиха помежду ви. Съзнавам, че копнееш да видиш как ще потръгнат нещата и да разбереш какво се е объркало — искам да кажа, и съзнавам, че не го правя много деликатно, но наистина разбирам как ти изглеж…

Адам стана и избута стола си от масата толкова силно, че отсрещният й ръб блъсна корема на Юджин.

— Веднъж вече ти го казах — майната ти, Юджин! Хиляди пъти майната ти! — Впери поглед в очите му. — Отвратен съм, че си позволяваш да обсъждаш нашите отношения. Не знам дали се опитваш да ми отправиш някаква заплаха, но те предупреждавам отсега нататък да не повдигаш тази тема. Ясно ли е?

Животът на Адам сигурно щеше да бъде малко по-лесен, ако с Юджин си говореха. Само че не справедливият гняв не му позволяваше да заспи. Нито спомените, които изникваха в съзнанието му: превърналата се в гробница жилищна сграда в Рафа, мигът, когато бе застрелял терориста самоубиец, видеозаписът на Морган. Причината беше страхът — ужасът, че след като седмици наред се бе съсредоточил над една-единствена прагматична цел, сега, когато я беше постигнал, вече нямаше към какво да се стреми и не беше възможно да отлага „деликатните“ проблеми, които Юджин толкова непохватно беше споменал.

Съпругата му се беше чукала с агента си, защото отношенията със съпруга й бяха охладнели, а ето че сега беше оцеляла след един бог знае какво изпитание. Оставаше и незначителният, но объркващ проблем със собствената му вина, загдето беше спал с майката на най-добрите приятели на децата си. Адам може и да знаеше как да възпре един самоубийствен терорист, обаче нямаше и най-малка представа как да оправи брака си.

24.

Неделя, 1 юли 2007 година

През месеците, откакто Морган беше похитена, тласкан от суеверие — от ирационалното убеждение, че ако си представя срещата им твърде ярко, по някакъв начин ще я осуети, — Адам се беше постарал да не си представя мига, когато отново ще зърне жена си. И все пак, доколкото изобщо си я беше представял, срещата се случваше под палми пред жилищна сграда в Газа, след като похитителите й са се предали или са били убити, или — този вариант си представяше само за ден-два, след като научи, че тя е в безопасност на борда на „Киърсейдж“ — на пристана в Дубай: прелестна силна прегръдка под ослепителното слънце, след като тя слезе от кораба. А вместо това сега стоеше в някакъв коридор пред асансьора на двайсет и първия етаж на Дубайския световен търговски център — изумителната офисна сграда, където се намираше американското консулство, а от двете му страни имаше служители от дипломатическата охрана.

Дженифър Пъркинс, пепеляворуса блондинка на около четирийсет години, която оглавяваше дипломатическата мисия, застана неловко до него.

— Още малко — каза тя. — Съжалявам, че трябваше да стане така, но тук… Е, макар да изглежда, че в емирството всичко е по конец, не можем да си позволим да поемаме рискове. Искаше ми се да бе възможно да я посрещнете отвън, но се вслушах в съвета на шефа на охраната. Както и да е, вече пристигат.

От дясната й страна стоеше Уендъл Фишър, възрастен и пригладен посланик, който идваше чак от Абу Даби. Той погледна Адам.

— Готов ли сте?

— Да, струва ми се. Доколкото изобщо е възможно.

Светещите номера на етажите на левия от двата асансьора показваха, че този на консулството е потеглил. Пулсът на Адам се ускори. Но когато вратите се отвориха, отвътре излязоха още служители от охраната — фалшива тревога. Жалко, че Чичо Сам не беше отделил толкова хора да я охраняват, преди да бъде отвлечена — ако пристигнеха още въоръжени агенти, коридорът щеше да се задръсти. Сега светнаха номерата на десния асансьор. Всички притихнаха. Този път трябваше да е тя.

Адам се премести, за да застане точно срещу асансьора и да бъде първият, когото ще види Морган. Нямаше голям избор на дрехи и не беше издокаран — носеше обикновени панталони с цвят каки и тъмносиньото поло, което знаеше, че тя харесва. Асансьорът дрънна, оповестявайки предстоящото си пристигане.

Най-сетне вратите се отвориха. Очите на Адам срещнаха нейните. Беше заобиколена от още въоръжени мъже с костюми, но той протегна ръце, мъчейки се да не обръща внимание на обстановката. Дори не я огледа, искаше само да я прегърне. Тя откликна на поздрава му, но когато той се опита да я притисне в прегръдката си, я усети как се сковава.

— Здравей — каза той. — Закъсня.

И изведнъж тя се прекърши. Адам чу дълбоката й въздишка и цялото й тяло потръпна — призракът на ридание. После Морган се поуспокои и зарови челото си в рамото му.

— Здравей — отвърна. — Това си ти. Добре ли си?

— Добре съм. А ти?

— По-добре, отколкото може да се очаква.

Обаче нямаха повече време, защото я оградиха от всички страни. Посланикът тръгна към нея, като се постара Морган да спази протокола и да се ръкува най-напред с него, с което я принуди да се откъсне от Адам и да се извърне към него. След това беше ред на Дженифър Пъркинс, която издърдори куп баналности за това колко се радва да я посрещне в консулството си. Адам се оказа избутан и изостана поне с четири крачки, разделен от съпругата си от цял взвод служители на сигурността.

* * *

Морган съзнаваше, че всъщност няма избор. Америка я беше спасила, макар и с малко неофициална помощ, а това означаваше, че поне засега държавата я притежава. Управлението беше разпоредило какво предстои да й се случи сега и през следващите няколко дни и тя разбираше причините. Което не означаваше, че не й беше неприятно. Бяха й обещали, че преди всичко останало ще има малко време насаме с Адам. Вместо това той едва смогна да я прегърне, преди посланикът, който в предишното си битие като бизнесмен беше правил щедри дарения за републиканската партия, да я ангажира. Що се отнася до дразнещо внимателната Пъркинс, с нейната суетна къса прическа и фалшивия й костюм „Шанел“, основната й грижа беше да се постарае да бъде достатъчно близо до Морган, за да излиза на снимките. Без съмнение си мислеше, че ще е от полза за кариерата й публично да се свърже с освобождението й.

От коридора я отведоха право в конферентната зала, където от известно време чакаха репортери и оператори. Посланик Фишър даде знак на Морган и на консул Пъркинс — той щеше да заеме централното място на подиума, а те двете щяха да седнат до него. Приближиха се и камерите забръмчаха и защракаха. Бяха й изпратили дрехи на кораба — жълта сатенена блуза, която изобщо не й отиваше, и някакви широки светлосини дънки. Но все пак по-добре да се появи облечена така, отколкото с американския военен анцуг. А междувременно специален агент Малон й беше дал много настойчив съвет — в никакъв случай да не казва нищо друго, освен колко е щастлива, че е свободна, и да благодари на дубайската дипломатическа мисия за гостоприемството.

Посланикът започна да чете изявлението си:

— За мен е удоволствие да съобщя, че Морган Купър, дългогодишен служител на Бюрото за демокрация, човешки права и заетост към Държавния департамент е освободена. Тя беше отвлечена от терористи преди повече от три месеца в ивицата Газа и днес е тук, при нас. Както виждате, тя е в добро здравословно състояние.

Разследването на нейното отвличане се провежда от няколко правителствени американски агенции и продължава. Искам да благодаря на тези агенции за огромните им усилия да осигурят освобождението й. Обаче в момента не мога да разкрия повече информация, защото разкриването на подробности по операцията може да застраши безопасността на другите.

Ще изтъкна само някои подробности. В съответствие със своята установена политика Съединените щати не са платили откуп за госпожа Купър и не са провеждали преговори с нито една терористична групировка.

Съединените щати заклеймяват хората, извършили това безобразие, и безмилостно ще ги изправят пред правосъдието. Ще продължим бдително да браним живота на всички свои граждани, особено на тези, които като госпожа Купър служат на общественото благо. Тя прояви огромна смелост и ние благодарим на Бога за нейното освобождение.

Опасявам се, че няма да отговаряме на въпроси и ще ви помоля за въздържаност, докато тя и семейството й започнат да се възстановяват през следващите месеци. Благодаря ви.

Както очакваше Морган, последва канонада от въпроси въпреки заявлението на посланика, че няма да им бъде отговорено. Тя остана достатъчно дълго, за да се усмихне пред камерата на Си Ен Ен и да каже пред протегнатия микрофон колко се радва, че е тук и че се чувства добре, преди да последва Фишър и Пъркинс и да излезе от стаята. Адам отново се озова някъде зад нея. Вървяха по някакъв коридор към другия край на консулството, възможно най-далеч от репортерите.

Морган се обърна към Дженифър Пъркинс:

— Приключихме ли? Ще имам ли най-накрая възможност да поговоря със съпруга си?

— Съвсем скоро. Един човек трябва да поговори с вас. Господин Купър, вие елате с мен, докато те разговарят, ще пием кафе. — Стигнаха до една полуотворена метална врата. — Пристигнахме. Морган, влезте там, ако обичате. Съвсем скоро ще се видим пак.

* * *

Гари Търмънд беше последният човек, когото Морган очакваше да види. Знаеше, че като неин шеф нямаше да му бъде позволено да участва в разговорите с нея, и допускаше, че уреждането на среща помежду им преди разследването не е дори по неговите манипулативни сили. Обаче ето го и него, загорял и издокаран със син ленен костюм и грейнал в широка усмивка.

— Морган. — Той се изправи и хвана ръцете й. — Затвори вратата, за да не ни снима някой, докато те прегръщам. Добре дошла, боец. Добре дошла в залата на славата на Управлението.

Тя зяпна:

— Ти! Точно ти! Как успя да уредиш да те пуснат тук?

— С Уендъл Фишър сме стари приятели. Дори повече от приятели. Навремето, докато той беше в петролния бизнес, свърши нещо дребно за мен. — Шефът й сведе поглед и духна ноктите си. — Така или иначе, искам само да ти предам възхищението на всички твои приятели и колеги. Ти си нашата знаменитост, ти си името, което мълвят всички млади служители. Страхотна работа, Морган. Ти успя. Изпълни най-трудното възможно задание — и то след като с години не беше работила на терен.

Ако вече не беше стигнала до извода, че Гари е психопат, Морган нямаше да знае как да отговори. В момента в главата й се въртеше една-единствена мисъл: че способността му да потъпква човешката почтеност е безгранична.

— Какво се опитваш да ми кажеш? Че първо заради теб едва не ме убиват, а сега ме изкарваш героиня?

— Ти несъмнено си героиня. И не знам откъде ти хрумна да твърдиш, че едва не съм станал причина за смъртта ти, когато посветих цялото си време през последните няколко месеца на това да ти отърва задника. Но, боже, ти обърна всичко в своя полза… Седни — покани я той с широк жест. — Да поговорим. Между другото, не могат да ни чуят. В случай че не си се досетила, тази стая е звукоизолирана и редовно се проверява за бръмбари.

Морган седна и гневно го изгледа от отсрещната страна на чамовата маса.

— Знам какво си направил, Гари. И знам защо.

— Добре. Изненадай ме. Но преди да стигнем до налудничавата ти представа за онова, което си въобразяваш, че съм ти причинил, моля те, обясни ми с какъв мотив. Защо ще искам да ти навредя? Между другото, нека ти кажа нещо: изглеждаш страхотно, Морган. За жена, прекарала три месеца като пленница на „Ал-Кайда“, изглеждаш наистина страхотно.

— Отидох при главния инспектор — каза тя, подминавайки язвителния му комплимент. — За начина, по който беше организирал операцията в Холандия. Ролята ми трябваше да остане поверителна, но както се досещам открай време, някой е издал информацията. И планът ти беше осуетен. Можеше просто да ме преместиш другаде и да ми напишеш лоша препоръка. Но това не ти стигаше. Искаше да ме накараш истински да страдам — не просто да ме накажеш, но да насърчиш другите, да им покажеш ясно какво се случва, когато някой се изпречи на пътя на Гари Търмънд.

Докато тя говореше, Гари клатеше глава и тихо се смееше. Когато Морган приключи, той въздъхна.

— Морган, това е откачено. Налудничаво. Не знам какво те кара да мислиш така, но според мен твърде дълго си била сама, размишлявала си и си решила, че две и две правят петстотин. Чуй ме. Да, вярно е, че научих за посещението ти при главния инспектор. Обаче, миличка, ти ми направи услуга. Честно казано, за мен е облекчение, че не заловихме онзи тип в Амстердам. Щеше само да ни създаде главоболия. И както много умно си прозряла малко преди мен, специалната екстрадиция не е начинът, по който трябва да действаме. Има своето място, но вече е отживелица.

Тя скръсти ръце.

— Глупости, Гари. Ти много държеше на тази операция. Вложи много в нея.

Гари сви рамене.

— Може и така да е. Но както ти казах, ти ми направи услуга. На кого му е притрябвало пресата и контролните комисии да му дишат във врата, още по-малко пък рицари защитници на човешките права като скъпия ти съпруг? Както и да е, специалната екстрадиция няма място в бъдещето. Бъдещето е за начина, по който приключи твоята мисия.

— Моята мисия ли? За какво говориш, по дяволите?

— Говоря за факта, че когато приятелите ни от морската пехота успяха да те освободят, те унищожиха и две изключително неприятни и много ценни мишени. Мястото, където в момента се намират Карим Муслех и онзи бял боклук германецът са извън полето на habeas corpus. Наистина няма значение кой ще спечели следващите президентски избори. Джон Маккейн, Руди Джулиани, проклетата Хилари Клинтън или, не дай си боже, онзи краен либерал, чернокожия от Чикаго. Няма да има никакво значение. Политиката се променя. Ние сме във война, която ще продължи много дълго време. Във война, когато трябва не да заловиш най-опасните си врагове, а да ги убиеш — умно, разбира се, под ръководството на Управлението, с помощта на спецчастите и на безпилотни самолети и с минимални косвени жертви. Точно това се случи на онзи бряг в Синай. Затова ти благодаря за старанието и се готви да получиш орден.

Морган дълго мълча.

— Разбирам — каза накрая. — Но дори на теб надали ще ти се размине с твърдението, че си планирал всичко. Моята „мисия“, както се изрази, беше едно садистично извращение. Дори да не беше рискувал моя живот, рискуваше тайните на Управлението. Кой знае какво щях да издам, ако по една случайност човекът, който ме разпитваше през повечето време, не се оказа приятелски йордански агент? Ти щеше да застрашиш живота на наши агенти. Ами ако Карим ме беше отвел в Йемен?

Гари се усмихна.

— Е, не те отведе, нали? А що се отнася до чудесния Абу Мустафа, защото той беше човекът, който те разпитваше, нали, сигурен съм, че ще се зарадваш да узнаеш, че той се възстановява в болница на ХАМАС. Да се надяваме, че няма да му се случат злополуки на път за дома.

— Заплаха ли отправяш?

— Не, разбира се. Просто му пожелавам да се радва на добро здраве. И с облекчение се надявам, че можем да му вярваме да си държи езика зад зъбите.

— Гари, изтезаваха ме и на няколко пъти едва не ме убиха.

— Знам. И се справи великолепно. Още една причина толкова да се гордея с теб.

— Ами твоят прочут преврат на ФАТАХ? Планът ти да смажеш ХАМАС?

— Допускам, че историческите сили, с които се опитваме да се борим, са твърде силни — както сочат собствените ти доклади от мястото на събитията. Случват се гадости. Трябваше да се вслушаме по-внимателно в теб. Още едно нещо, с което трябва да се гордееш. Както и да е, майната им на ХАМАС. Не ги харесваме особено, но не са пряка заплаха за интересите на САЩ. Обаче „Ал-Кайда“ на Арабския полуостров, е, те са сериозна заплаха. А сега очистихме един от най-важните им хора заедно с онзи позьор Карим. Следователно целта на мисията на човек трябва малко да се променя. Понякога трябва да проявяваме гъвкавост.

Морган не се връзваше на глупостите му.

— Вече ти казах, Гари. Знам какво си направил. Знаел си, че Карим ме е познал, и си можел да отмениш операцията. Обаче направи така, че да замина за Газа, макар да си знаел, че ще бъда отвлечена. Знаел си, че надали ще се върна.

Гласът на Гари остана тих и равен, но тонът му беше безпогрешно заплашителен:

— Госпожо Купър, съветът ми е по-прецизно да подбираш думите. Знам, че си преживяла огромен стрес, но отправяш необосновани обвинения, за които нямаш никакви доказателства, и ако ги повтаряш, никой няма да ти повярва.

— Сигурен ли си, Гари? Не поемаш ли огромен риск?

Той скръсти ръце и ги положи усмихнат върху масата.

— Ето какво. Не само знам, че си се чукала с агента си Абдел Насър. Имам и диск със запис как го правите. ЦРУ порно, в което ти си звездата. Така че ето какво ще направим. Засега само трима души знаят за това видео — аз, Юджин и Майк. А, за малко да забравя. И съпругът ти го гледа. Още когато пристигна в офиса на Управлението в Тел Авив, Юджин прояви немарливостта да го пусне на Адам в кабинета си, преди да провери какво съдържа. Е, ще се радвам нещата да си останат така — нашата малка тайна. Нищо няма да разгласим. Можеш да се прибереш у дома, да си получиш ордена и да решиш дали искаш да възобновиш кариерата си. Ако предпочетеш да се насочиш към друг сектор, ще ти напиша прекрасна препоръка.

От друга страна, можеш да отидеш при главния инспектор или при който друг поискаш, и можеш да повториш измислените си обвинения. В този случай няма да отрека, че има възможност записът да бъде разпространен в Лангли, където, ако не ме лъже паметта, сексът с агент, докато си под прикритие, се смята за достатъчно сериозно нарушение и основание за уволнение. А и кой знае още къде може да се озове записът. Изглежда, един британски таблоид вече е надушил за него — попитай съпруга си. И така, казах достатъчно. Няма нужда да ми съобщаваш решението си, но то е в твоите ръце, Морган, в твоите ръце.

* * *

Морган отново беше в банята. След срещата си на четири очи в консулството лицето й беше бледо и не беше продумала нито дума. По време на нелепата официална вечеря в резиденцията на Дженифър Пъркинс тя три пъти става от масата — Адам беше сигурен, че отива да повръща. И вече сам се убеди — чуваше позивите й, макар че нямаше какво да изхвърля. Пусна водата в тоалетната и явно се опита да прикрие миризмата, като си изми зъбите. Най-сетне излезе, прекоси покрития с плочки под на стаята им, облечена с взета назаем пижама. Адам затвори дървените венециански щори, закривайки гледката към оградения с палми басейн и блещукащите кули на града. В стаята имаше само голямо легло, съвременен скандинавски гардероб и малко писалище от чам, цялото в петна. Морган триеше лицето си с кърпа. Адам забеляза, че очите й още са влажни.

— Извинявай — каза тя. — Не съм свикнала с толкова питателна храна. Но по-добре да я изхвърля сега, отколкото в самолета.

Той стана и посегна да я прегърне.

— Възстановяването ще отнеме време. Като имам предвид какво си преживяла, никак не ми е чудно, че ти е толкова трудно. Обаче имаме време. Колкото ти е необходимо. Ела тук.

Тя го отблъсна.

— Не, Адам, не искам да ме прегръщаш. Остави ме на мира. След няколко часа трябва да ставаме. Нека се опитаме да поспим.

— Опитвам се да помогна. Обичам те, Морган. Моля те, допусни ме до себе си. Ако започнем да споделяме всичко това, ще ни бъде по-лесно.

Забрави, ясно? — внезапно избухна тя гневно. — Ти ме предупреди, че ще стане така, а аз не те послушах. И ето че се случи. Както винаги се оказа прав. Сигурно ти е приятно. — Тя седна на леглото, а той я последва и се настани с кръстосани крака до таблата.

— Морган, споровете, които имахме, преди да заминеш за Газа, вече нямат никакво значение. Те са зад нас. Важното е ти да се оправиш и да преодолеем всичко случило се. А после ще се опитаме да поискаме сметка на онези, които са отговорни за отвличането ти.

— Спести ми адвокатските приказки, става ли? Няма да стане. А за преодоляването на травмата ще говоря с психолога в Управлението. Адам, време е да спрем да се преструваме. Получихме най-ужасното доказателство, че вече нямаме брак. Оценявам какво направи, за да ме спасиш. Без теб сигурно щях да съм мъртва. Но това не означава, че трябва да продължим да живеем заедно. Нека поне веднъж погледнем истината в очите. Вече не ни свързва нищо. Да не удължаваме агонията, защото така само влошаваме нещата. Признай го, всичко помежду ни приключи.

Още от мига, в който я видя пред асансьора, за Адам беше ясно, че възстановяването на връзката им ще бъде невъобразимо трудна задача. Ала му се струваше очевидно, че страданието и гневът на Морган имат съвсем скорошен източник — нов фактор, липсвал преди.

— Случи ли се нещо по време на тази среща? Когато отиде в онази стая след пресконференцията?

— Да, случи се нещо. Срещнах се с Гари Търмънд. Знам, че и ти си се запознал с него. Както обикновено той е много убедителен.

Адам преглътна.

— Е, какво ти каза?

— Както те помолих преди малко, време е да спрем с преструвките. Знам, че ти е известно за връзката ми, известно ти е също, че Гари също знае. В доста по-големи подробности, отколкото е добре за всички. Всъщност не бях влюбена в човека, с когото спах, но го смятах за мил и храбър и силно се увлякох по него. А проблемът, пред който трябва да се изправим, е, че причината за тази моя връзка е фактът, че с брака ни беше свършено. До днес, когато Гари Търмънд ми съобщи, нямах представа, че ти си научил, за което ужасно и дълбоко съжалявам. Но в крайна сметка и двамата трябва да поемем отговорност за случилото се.

— Знам защо си имала връзка — каза Адам. — И да, държах се като самовлюбен кретен, който винаги поставя себе си на първо място. Съзнавам, че трябва да се променя. Но ми позволи да го направя заедно с теб, Морган. Не сторих всичко по силите си да спася живота ти само за да те изгубя впоследствие. Можем да го преодолеем.

— Лесно е да се каже, Адам, лесно е да се каже. Но е много по-трудно да се направи. Колко пъти съм те чувала да обещаваш, че нещата ще се променят, обаче те не се променят? Този път поне ти имаш причина да сложиш край.

Той трябваше да я попита нещо, макар да се ужасяваше от отговора:

— Затова ли дори не се опитваш да скриеш, че още имаш чувства към Абдел Насър? Смяташ ли, че имаш бъдеще с него?

Тя застина.

— Да не искаш да кажеш, че не знаеш?

— Какво да знам? Да не си бременна?

— Боже, Адам! Какво ти става? Разбира се, че не съм бременна, по дяволите! Абдел Насър е мъртъв. Убиха го морските пехотинци, които спасиха мен, защото го помислиха за терорист. И за всичко съм виновна аз. Няма значение, че ми беше любовник. Той беше и мой агент, а аз не успях да го защитя. Сигурността му беше моя отговорност, а аз го подведох. Това също е причина да искам да се разделим. Дори да не бях преживяла онова, което преживях, вероятно не би било възможно бракът ни да потръгне отново. В момента нямам сили, а и, честно казано, не го заслужавам. Трябва да остана сама.

— О, Морган!

Тя се разплака, ридания разтърсиха тялото й. Може би една прегръдка щеше да й помогне да се почувства по-добре, но той не помръдна — знаеше, че Морган ще го отблъсне. Двамата бяха сами в скръбта си.

— Вината не е твоя — каза й накрая. — А на Гари и на всички други копелета, които работеха с него. Затова ги зарежи! Нека да платят за онова, което сториха.

Сълзите й постепенно секнаха и тя отново се извърна към него.

— Ти не разбираш, нали? Нищо не мога да направя. Затова беше срещата ми с Гари. Той съвсем ясно ми даде да разбера — ако кажа на някого какво подозирам, че е направил, видеозаписът ще бъде разпространен навсякъде — не само в Управлението, но и в пресата. Кариерата ми няма значение. Помисли какво ще причини това на децата. Той някак винаги успява — колкото и човешки съдби да бъдат съсипани, Гари винаги изплува.

Адам закри лицето си с ръце. Този път нямаше отговор. А още не беше направил своята изповед.

— Това не означава, че трябва да сложим край на брака си. В него има още много хубави неща, трябва само да ги преоткрием. Ти говориш за децата, но знаеш не по-зле от мен колко ще страдат, ако се откажем сега. И понеже сме откровени един с друг, трябва да знаеш, че и аз не съм съвсем безгрешен.

— За бога! Сега ли намери да признаеш най-сетне, че си чукал онази асистентка по време на едно от пътуванията си на юг? Наистина не ми пука. Спести си усилията. Отдавна се досетих. Не е важно.

— Всъщност грешиш за това, винаги си грешала. Но трябва да ти призная нещо, което се случи по-скоро. Всъщност се случи веднага след като гледах онзи видеозапис с теб. Почувствах се адски зле. Бях ходил в Газа само ден-два преди това и попаднах в престрелка. Едва не ме убиха. Може да се каже, че се почувствах уязвим.

— Е, какво стана? Не че съм в положение да те съдя.

Той си пое дълбоко дъх.

— Спах с Рони Васерман. Тя беше в Тел Авив. Случи се само веднъж и сексът наистина не беше страхотен, но се случи.

Не беше очаквал Морган да реагира така — тя се разсмя:

— Рони? Рони Васерман, безупречната домакиня? О, Адам, наистина ли мислиш, че не знам как те преследва от години? Казах, че не съм в положение да те съдя, но ми споделяш, че си чукал Рони Васерман, докато съм била заложница. Трябва да отбележа, че очаквах повече от теб.

— Знам, че не можеш да я понасяш. Но тя наистина не е толкова лоша. Преди, докато си бях още у дома, а теб те нямаше, тя беше опора на всички ни.

— Опора, а? Рони Васерман, която не се е трудила нито ден през живота си, освен за да пипне някой мъж? Чуй ме. Знам, че тя е страхотна готвачка и така нататък, но не се съмнявам как те е уверявала, че си най-великият адвокат от зората на правото. Повярвай ми, скъпи, след като се разведеш, ще имаш много подобри шансове. Знам, че си се почувствал наранен, но явно си бил и адски отчаян. Боже! Докато ме е изтезавал хладнокръвен убиец и безумец, ти си ми отмъщавал, като си правил секс с образцовата вдовица.

— Е, трябваше да ти кажа.

— Не ти се сърдя. Просто съм разочарована. Но освен това случилото се потвърждава всичко, което казах. След като можеш да си легнеш с Рони Васерман, значи наистина не трябва да си с жена като мен. А сега, ако нямаш нищо против, имам нужда от сън. Предстои ми полет, след това дълъг разпит и искам да съм свежа. Засега достатъчно. Както казват арабите — халлас.

Морган легна, изключи нощната си лампа и затвори очи.

— Лека нощ. Обичам те, Морган — каза Адам. — И наистина, ама наистина не искам развод. Да знаеш.

Тя не отговори.

Той не опита да я докосне. Легна в другата половина на леглото, а помежду им имаше широко разстояние върху матрака. Чу как дишането й стана по-ритмично, но знаеше, че не спи. Адам винаги спеше по корем, но сега легна по гръб и застина неподвижно, готов да посрещне поредната безсънна нощ. Най-неприятната от всички мисли, които се въртяха в главата му, беше, че Морган може и да се окаже права.

25.

Петък, 21 юли 2007 година

— Изглежда сме в капан — казва Адам. — Сигурно са повече от сто. Първият ти и единствен ден, когато взимаш децата от „Фил и Джим“, а изглежда ще закъснееш.

След дълги дни на сивкава непрогледност следобедното слънце кара влажната земя да изпуска пара. Най-сетне освободена от убежището на МИ6 — или по-точно от якобинско провинциално имение, — Морган придружава съпруга си на разходка, преди да приберат децата си в края на училищния срок. Откакто са я откарали в дома на родителите на Адам в началото на седмицата, тя се старае да не се набива на очи: Управлението не би желало никой да я разпознава, докато все още е в Англия. Обаче не й се струваше, че е твърде рисковано да отиде до училището само веднъж, пък и нали носи слънчеви очила. Поне ще види къде са учили децата и това е последният й шанс — в понеделник имат резервирани билети за полет на „Юнайтед Еърлайнс“ за летище „Дълес“. Шери и Роб ще ги посрещнат и после ще останат няколко дни, докато отново се настанят. Най-сетне ще бъдат заедно — някогашната жертва и екипът, направил освобождаването й възможно: съпругът и баща й.

За съжаление, преди да започнат сегашното си приключение, двамата с Адам не предвидиха последиците от неотдавнашните метеорологични събития. Преди три дни още дъждове се изсипаха върху вече подгизналата земя на Южна Англия и само за няколко часа се изля количество като за цял за месец. По това време на годината Порт Медоу, широката равнина, през която тече река Айзис на няколко километра от центъра на Оксфорд, би трябвало да е прелестно място, обрасло с трева и цветя, а реката да изглежда като лъскава панделка през средата. Вместо това се наложи „Темс Уотър“ да отвори шлюз нагоре по течението, за да не бъде наводнен градът, и ливадата се превърна в огромно пространство от мътна вода. Кравите, които пасат тук, бяха принудени да се ограничат до тесните ивици трева околовръст, където всичко, което става за ядене, е изядено бързо.

Точно над нивото на водата има тясна бетонна пътека, която води от сухата част на ливадата до Бриджис Фийлд, природен резерват, който се намира малко по-нависоко и поради това е останал сух. Тук пашата е забранена. Но когато съзират Адам и Морган, гладните животни поемат подире им. Главната висока порта на резервата е заключена и Адам и Морган са се промъкнали през тясната вратичка отстрани. Първата крава, тръгнала подире им, е последвана от всички останали. След като се разхождат из резервата, двете човешки същества се връщат до портата и установяват, че единственият им път навън е блокиран от хиляди тонове телешка плът. Вони силно. Докато стоят слисани на пътеката, обградени от две страни от придошлата вода, много от животните са изпразнили червата си.

Адам се покатерва на портата с пет пречки и размахва ръце:

— Марш! — провиква се. — Вървете си у дома. Маррш, ааааах, ялла!

Нищо не се получава. Той се провиква:

— Мууу! Ъъъъм! Мууу!

Една от кравите измучава в отговор. Той взема тежка пръчка, пресяга се през портата и потупва най-близкото животно.

— Еееей! Хайде де! Маррш!

Кравата съвсем бавничко започва да се приближава, поклащайки се леко на копитата си. Муцуната й се отърква в хълбоците на животното отпред и почти неусетно се понася вълна от движение напред, коли се измъкват от задръстване на пътя. Ще минат много минути, преди пътят да се изчисти.

Адам се обръща към Морган. Тя се смее искрено. От месеци не я е виждал такава.

— Покажи им, каубой! — казва тя. — Човек веднага ще се досети, че не си отраснал в ранчо. Но въпреки това ми е приятно, че пак ме измъкна от пленничество.

* * *

Морган трябва да признае, че разпитът й мина много по-добре, отколкото се бе опасявала. Чарингтън Хаус, домът, предоставен им от МИ6, се оказа истински рай, с тучни полета, където да се разхожда, когато не вали, отоплен плувен басейн и добре оборудвана спортна зала, където през два дни й правеха лечебен масаж мечта. Спалнята й с три огромни прозореца с оловни рамки, грамадно легло и нов телевизор с плосък екран, не би посрамила петзвезден СПА хотел. Храната, приготвена превъзходно от готвач ветеран от Северна Ирландия, беше не просто вкусна, но и старателно подбрана така, че да облекчи завръщането на храносмилателната й система към света на цивилизованата кухня. Морган престана да повръща и след като прекара тук шестнайсет дни, наддаде с три килограма и половина. Благодарение на редовните физически упражнения, мускулите възстановиха тонуса си и тя отново започна да усеща тялото си като свое. Един следобед я заведоха във фризьорски салон в Удбридж, където местна стилистка се справи доста прилично с косата й. Белите коси си останаха, но Морган се примири да се присъедини към милионите жени с изсветлени кичури. В миналото Чарингтън Хаус била използвана от избягалите от Съветския съюз и тя се забавляваше с мисълта, че обитава същите помещения като едни от най-известните шпиони от епохата на Студената война.

За нейно удоволствие Адам и децата три пъти получиха разрешение да я посетят, като в Съфолк ги караше кола на МИ6, която ги вземаше от Оксфорд. Обаче най-много й помогнаха сеансите с Ева Давид, израелска психоложка, която имаше опит с малтретирани пленници и сякаш интуитивно разбираше какво е причинило най-силно страдание на Морган. Тя не беше скована, каквато Морган очакваше да е една британка, и атакуваше проблемите директно: „Ти се обвиняваш за смъртта на агента си. Много пъти съм се сблъсквала с това при хора с твоята професия. Но няма да го върнеш, ако се наказваш, нито ако наказваш близките си. В крайна сметка ще приемеш този факт на дълбоко емоционално ниво. Засега го приеми с разума си и когато усетиш, че изпадаш в саморазрушителна меланхолия, отвърни на удара точно както си постъпила с похитителите си.“

Болката и вината не изчезнаха, но й стана по-лесно да ги преодолее. Доктор Давид я научи и на някои простички когнитивни техники. Морган вече бе достатъчно способна да се бори с демоните си. Естествено, не каза на доктор Давид, че Абдел Насър й е бил любовник: подозираше, че в ЦРУ поверителността между лекар и пациент е доста разтегливо понятие. От друга страна, в момента й се струваше, че точно тази нейна тайна още е в безопасност.

Разузнавателният елемент от престоя й в „Чарърс“, както го наричат някои от служителите в МИ6, също беше поносим. Не познаваше служителите, които я разпитваха, и те я уверяваха, че никога повече няма да ги види, освен ако отново не попадне в такова положение. Джоел, сериозният млад нюйоркчанин, и Пеги, същинска матрона от Небраска, бяха проучили предварително случая й с впечатляващо усърдие и много се стараеха срещите им да не задълбочават стреса й. Разговорите им никога не продължаваха повече от два часа и се провеждаха в удобна и проветрива всекидневна, с изобилие от превъзходно кафе и различни безалкохолни напитки.

Морган бе решила да капитулира пред заплахата на Гари. Просто нямаше друг избор. Ужасно й беше неприятно, но си каза, че понякога негодниците са твърде силни, затова не сподели нищо с Пеги и с Джоел за първото си пътуване до Ерес, за срещите си с Бен-Меир и за последния си разговор с Абу Мустафа. Те обаче не се интересуваха от тези неща. Искаха да разберат всичко, което тя можеше да им каже за самоличността на похитителите си, за техния произход, за организацията им, за реториката и комуникациите им, за връзката им с йеменците и — най-вече — какво си спомня, че е издала по време на разпитите. Те допускаха, че разговорите им са били предавани от Абу Мустафа на Карим, следователно са стигали до световната мрежа на джихадистите.

Когато им разказа за деня с водните мъчения, те изглеждаха впечатлени.

— Не са много хората, които могат да се справят с това — отбеляза Пеги. — Има случаи в литературата, но те са малко и са редки. Разбира се, щели са да отсекат главата на твоя агент пред очите ти, ако не си отстъпила. Не се налага да ти казват, че те така действат. Поне си дала шанс на горкия човек.

Що се отнася до Зейнаб, когато Морган описа изнасилването й и внезапното й заминаване от жилищния блок в Рафа, видя как очите им светнаха — дали не беше подходяща за вербуване от Управлението?

— Оставете я на мира — каза Морган. — Не е ли преживяла достатъчно? Но ако наистина искате да направите добро, осигурете й американска виза и стипендия за колеж. Ако някой заслужава шанса да започне нов живот, това е тя.

Джоел обеща да проучи въпроса. Морган обаче се съмняваше, че от това ще излезе нещо.

Към края на престоя й я попитаха как си представя бъдещето си в Управлението. Ако реши да остане, щяла да има възможност да избира задачите си.

— Още не мога да размишлявам над това — отговори им.

По-късно си каза, че Управлението не е единствената част от живота й, за която важи това твърдение.

* * *

След пристигането на съпругата му в Оксфорд Адам усети промяната у нея. Все още имаше периоди, когато беше раздразнителна и потисната, но двамата не се бяха връщали към темите, които обсъждаха през онази мъчителна нощ в Дубай.

Знаеше, че възстановяването й едва започва. По време на последното им посещение в Чарингтън Хаус, докато Морган се разхождаше в градината с децата, доктор Давид повика Адам вътре и го предупреди, че тя никога няма да заличи емоционалните белези и че никой не може да предскаже как ще се чувства след шест или дванайсет месеца. Посъветва го той също да потърси професионален съвет, докато се опитва да се справи с психологическите последици от собствените си преживявания. Не всеки вашингтонски адвокат се оказва принуден да убива, за да се спаси, макар че, изтъкна доктор Давид благо, това е нещо общо между него и Морган.

През последните няколко дни двамата постепенно си казаха всичко. Морган се ужаси, когато разбра как Адам се е разминал на косъм със смъртта. В същото време не можеше да не признае колко е впечатлена, че мъж, за когото преди най-голямата победа е била да цитира неясни съдебни казуси, е действал по такъв начин. В крайна сметка тя прие, че постъпката му е правилна.

— Съзнавам, че поех огромен риска — каза Адам една нощ, докато двамата седяха на верандата в градината и допиваха бутилка сотерн. — Знаеш също, че съм атеист. Обаче вярвах, че ще се оправя, че нещо ме закриля. И накрая точно затова не се поколебах.

Морган потръпна от думите му.

— Студено ли ти е? — попита той.

— Не, добре съм. Просто… ами, аз имах обратното усещане. Никога не съм го формулирала, но по време на това пътуване, в дните преди отвличането, имах усещането за опасност. И ако бях проявила смелостта да се вслушам в инстинктите си, щях да се кача на следващия самолет за къщи. Обаче не го направих поради всички глупави причини, които са ти твърде добре познати. Трябваше да доведа нещата докрай, каквито и да бяха обстоятелствата.

През онази нощ, за пръв път след освобождаването й, Адам се опита да я люби. Но макар да му позволи да я прегърне, Морган му каза, че не е готова.

— Още не. Не знам кога. Съжалявам, просто не мога да се отпусна.

Днес, точно преди да излязат на разходка, Адам провери пощата си и намери съобщение от Рони. Сподели съдържанието му с Морган веднага щом го прочете.

„Скъпи Адам — гласеше то, — най-напред искам да се извиня за нещата, които ти наговорих по телефона последния път. Ти преживяваше ужасен момент и последното, което трябваше да правя, е да увеличавам напрежението. Както и да е, исках да ти кажа колко се зарадвах на новината за освобождаването на Морган и знам колко много означава това за децата. Сигурна съм, че ти си изиграл роля за това и че тя много се гордее с теб. Предай й най-сърдечните ми поздрави — надявам се отново да бъдем приятели, когато се приберете у дома в Бетезда.

Аз още съм в Израел и голямата новина е, че се срещам с един човек. Казва се Яков, вдовец е и работи в нова хай-тек компания. Запознахме се преди четири седмици, когато Рейчъл покани приятели на вечеря. Подозирам, че се е опитвала да ме уреди. Както и да е, получи се. Кой знае? Може пък да се окажа и приемна сабра. Ще се видим на сватбата (голям смях)! Довиждане засега и приятен полет към дома. Предай обичта ми на Чарли и Ейми, ххоо, Ронит.“

— Вдовец значи — гласеше първата реакция на Морган. — Ще си държа езика зад зъбите по отношение на Рони, или по-точно Ронит. Ще кажа само едно — пресметни добре. Ако се е запознала с Яков преди четири седмици, бързо те е прежалила, нали? Щеше да е неприятно, ако тя страдаше по теб. Очаквам с нетърпение всички отново да си станем приятели в Бетезда — боже, тази жена няма срам! Е, да се надяваме, че сексът с Яков ще е по-добър, отколкото изглежда е бил с теб.

* * *

Най-накрая кравешкото задръстване оредява достатъчно, за да могат да поемат по бетонната пътека и те внимателно вървят по нея, между купчинките изпражнения, от които се надига пара.

— Имаме още няколко минути — казва Адам. — Училището е от другата страна на железопътния мост.

Когато пристигат пред редицата модерни сгради от червени тухли, пред отворената врата вече има тълпа от родители и деца, примижали на неочакваното слънце, стиснали саковете си със спортни екипи, кутиите за обяд и рисунките си. Запътват се към игралната площадка пред класните стаи. Всички се сбогуват помежду си и обсъждат плановете си за ваканцията.

Ейми първа излиза от класната стая заедно с Алис. Чарли притичва малко след нея заедно с Том.

— По-добре се сбогувайте — предупреждава ги Адам. — Алис, Том, ако не знаете, в понеделник се връщаме в Америка. Благодаря ви, че се грижихте за Ейми и за Чарли и че им помогнахте да си стъпят на краката. Много ги улеснихте и аз не знам как да ви се отблагодаря. Между другото, искам да ви запозная с един човек. Това е Морган, майка им.

— О! — възкликва Том. — Сигурно си много смела, като истинска героиня — протяга ръка той.

Морган я поема, широко усмихната.

— Приятно ми е да се запознаем, Том. И ти благодаря, че си научил Чарли да лови риба. Не е спрял да говори за това, откакто съм се прибрала.

Алис също протяга ръка.

— Приятно ми, госпожо Купър. Радвам се, че се върнахте невредима — всички приятели на Ейми се радваме. Обаче тя много ще ни липсва.

— Мамо? — пита Чарли. — Знам, че сега трябва да се сбогуваме, но не може ли да дойдем пак на гости? Например за Коледа или за Великден? Дядо и баба няма да имат нищо против. Не само ние с татко, а и ти. Можем отново да си направим рибарски пикник.

Адам и Морган се споглеждат.

— Не съм сигурна — казва тя. — Да видим как ще потръгнат нещата. Полетите са много скъпи, а татко не може да отсъства дълго от работа. Но ще помислим. Не казвам категорично „да“, обаче ще се постараем, скъпи, наистина ще се постараем.

— Значи сега може да отидем в Бънтърс?

— В Бънтърс ли? — поглежда Морган Адам, този път въпросително.

— Малък супермаркет с магазин за бонбони от другата страна на канала. Превърнало се е в нещо като местна традиция — всеки път се отбиваме там, за да им купим нещо на път за вкъщи.

— В такъв случай, разбира се. — Тя хваща Чарли за ръка и двамата се присъединяват към тълпата от семейства, които прекосяват тесния мост. Адам и Ейми ги следват.

— Мамо, направо няма да повярваш — имат „Магнум“ бял шоколад — осведомява я Чарли.

Бележка на автора

Това произведение е плод на фантазията, но основната история е достоверна. Наистина е имало тайна американска операция за снабдяване и обучаване на силите на ФАТАХ в Газа с намерението те да смажат ХАМАС през пролетта на 2007 година и разобличаването й е ключът към успеха на преврата на ХАМАС. Повечето подробности се съдържат в статията „Бомбардировките в Газа“ (The Gaza Bombshell), публикувана през април 2008 година в сп. „Венити феър“. Заедно с придружаващите видеоматериали и документи можете да я намерите на уебсайта на списанието. Едно от нещата, които ХАМАС установяват, след като завземат властта, е фактът, че палестинските врагове на групировката са правили тайни видеозаписи на интимния живот на противниците си, обикновено за да ги изнудват. В кървавите и безредни месеци, преди ХАМАС да завземат властта, има многобройни похищения от джихадистки групировки, най-известното от които е на репортера на Би Би Си Алан Джонсън. ХАМАС го освобождават малко след преврата. Разказът за мъчителното му преживяване „Отвлечен“ е издаден от „Профайл“. Американският кораб „Киърсейдж“ е щурмова амфибия, която патрулира в Червено море в различни периоди през 2007 година. Там наистина има операция на морската пехота, която спасява сунитски племенни бойци от „Ал-Кайда“ в град Ал-Кайм през май 2005 година, и началото на операцията действително е поставено от американски търговец на семена, който се обадил на познатите си в морската пехота от верандата на дома си. Името му обаче не е Роб Ашфийлд, а Кен Уишкемпър, а подробностите са разказани в статия от майския брой на сп. „Венити Феър“ от 2007 година, озаглавена „Семена на съмнението“ (Seeds of Doubt). Училището „Филип и Джеймс“ е основно училище в Оксфорд, а заместник-директорката му Кели Брейн има не само прекрасно име, но е и вдъхновяващ преподавател.

1

Здравейте, госпожо. Как сте? (ар.) — Б. пр.

2

Слава богу; слава на Аллах, (ар.) — Б. пр.

3

Негодници. Евреи, (ар.) — Б. пр.

4

Много благодаря, (ар.) — Б. пр.

5

Термин, назоваващ всички прибори и съдове, необходими в една професионална кухня (без уредите). — Б. пр.

6

Хайде; давай, тръгвай; побързай (ар.). — Б. пр.

7

Мюсюлманин, който обвинява други мюсюлмани в отстъпничество. — Б. пр.

8

Букв. стига, достатъчно; край; готово, (ар.) — Б. пр.

9

Разузнаване (ар.). — Б. пр.

Content

Дейвид Роуз
Похищението

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

Бележка на автора

1