Джак Кърли

Колекционери на смърт

Карсън Райдър   #2

Посвещавам този роман на Илейн,

която неизменно ми вярваше

Пролог

Съдът на окръг Мобил,

Мобил, Алабама, 14 май 1972

Детектив Джейкъб Уилоу отскочи, за да не го ударят с плакат с надпис „ПУКНИ ПРУКЛЕТ ОБИЕЦ“, ловко се промъкна под друг, който гласеше „ПОКАЙ СЕ, ГРЕШНИКО“. С рамо изтласка встрани свещеник с мършаво лице, който размахваше Библия, промуши се между две развълнувани дебелани с рокли, мокри от пот. След като се изтръгна от тълпата около съда, той се изкачи към входната врата, като взимаше по две стъпала наведнъж; опита да прескочи три, спъна се и отново запрескача по две. Хвърли цигарата си в сандъчето с цветя до входа и влезе в сградата. Делото се гледаше в залата на втория етаж — взе на бегом и тези стъпала, а като се озова горе, му прималя. Предпазливо надникна в коридора към залата — надяваше се поне днес да не види Плачещата.

Де такъв късмет — разбира се, че беше там! Седеше на дървена пейка, голяма колкото скамейка в църква, цялата беше в черно, носеше воал, подпряла бе лакти на коленете си, с длани закриваше лицето си. От чувството за вина стомахът на Уилоу се сви. Той извърна поглед от Плачещата.

Охранителят Уиндъл Латам седеше зад сгъваема масичка до стълбището — това бе нещо като пропуск, когато се гледаха важни дела. Беше се изпружил на стола и с ловджийски нож подрязваше ноктите си — бели полумесеци обсипваха униформената му куртка, опъната от закръгленото му шкембенце. За миг прекъсна отговорното си занимание и промърмори:

— Комай пак закъсняваш, детектив Уилоу. Ако начаса не влезеш в залата, току-виж си изтървал присъдата.

Джейкъб кимна към Плачещата:

— Все тук ли стои?

Пореден бял полумесец се отрони върху куртката на охранителя.

— След днеска няма да виси тука, Уилоу. Вече няма да има нищо интересно за гледане.

Джейкъб на пръсти мина край жената в черно — надяваше се тя да не отмести длани от лицето си. Ненавиждаше чувството за вина, което Плачещата му вдъхваше, макар да нямаше представа коя е тя. Някои казваха, че е майка на една от жертвите на Марсдън Хекскамп, други смятаха, че е сестра или леля; така или иначе тя прогонваше като досадни мухи всички, които й задаваха въпроси или се мъчеха да я утешат.

Много скоро посетителите и служителите в съда престанаха да забелязват странната посетителка с плътен воал и постепенно тя се превърна в гледка, позната като месинговите плювалници или пепелниците, претъпкани с угарки. Нито веднъж през трите седмици на процеса жената не влезе в съдебната зала — мраморните коридори бяха нейната зала на скръбта; заплака още при встъпителните пледоарии и продължи да плаче, докато преди седмица обявиха подсъдимия за виновен. Пазачите мислеха, че Плачещата е дълбоко сломена от мъка, затова проявиха нетипична доброта и не я прогониха от сградата на съда, дори от време на време й позволяваха да подремне в стаята на някой отсъстващ съдия. Уилоу тръгна към вратата на залата — стараеше се да стъпва леко, доколкото му позволяваха грубите обувки с дебели подметки. Като мина край Плачещата, тя вдигна глава. Воалът й се беше отместил, за пръв път той видя лицето й и остана поразен от очите й — в тях нямаше и следа от сълзи, погледът й бе решителен. Поразен бе и от младостта й — жената изглеждаше на около двайсет и пет години. Почувства, че очите й го проследиха, сякаш влязоха в съдебната зала заедно с гузната му съвест.

Опита да открие корена на чувството за вина, което най-често го обземаше в часовете преди зазоряване; каза си, че едва от две години е детектив в полицията на Алабама, и няма достатъчно опит да проумее опасната лудост, подчинена на интелекта. Напомни си колко пъти е влизал в пререкания с шефовете, докато се опитваше да ги убеди във връзката между наглед случайните жестоки престъпления в Южна Алабама и в необходимостта от мащабно разследване с участието на щатската и окръжната полиция, както и на служители на реда от град Мобил. Също като настойчивите му молби пред висшестоящите опитите му за намиране на рационално обяснение на усещането за вина се провалиха и тревогата от ранните утрини продължи да го измъчва по време на съдебния процес, изпълнен с ежедневни разкрития за сексуални извращения и насилие, довело до ужасна смърт.

Той кимна на охранителя до вратата, влезе в претъпканата зала и се добра до мястото си в галерията, като се извиняваше на хората, принудени да станат, за да го пропуснат. Не му остана време да се настани на стола.

— Станете! — извика съдебният пристав.

Присъстващите — повече от двеста души, се надигнаха като вълна.

Не помръдна само обвиняемият — слаб русокос мъж, който макар и със затворническа раирана униформа, се държеше така, сякаш носи скъп английски костюм. Марсдън Хекскамп беше кръстосал крак върху крак и се поклащаше сякаш в такт с бавна мелодия, която чуваше само той. Кичурът коса, паднал на челото му, насочваше вниманието към очите му, сини като океана. Той се обърна към галерията и се усмихна, все едно току-що беше чул духовит виц. Погледът му се спря на Уилоу и за частица от секундата усмивката му помръкна. Адвокатът го потупа по рамото и му направи знак да стане при влизането на съдията.

Марсдън Хекскамп извърна глава и се изплю в шепата му.

Уилоу видя как адвокатът потрепери от отвращение и избърса дланта си в панталона. Никой друг не забеляза малката драма — очите на всички бяха приковани в съдия Амброуз Т. Пенфийлд, който самоуверено вървеше към мястото си. Беше дребен на ръст, но липсата на внушителна фигура се компенсираше от гласа му, дълбок като кладенец, и ястребовите му очи, които гневно проблясваха дори при най-малкия признак на неподчинение. Изгледа заканително Хекскамп (който се усмихна и дружелюбно му кимна), намести очилата си, разгъна лист хартия и монотонно зачете:

— Днес сме се събрали тук, за да осъдим Марсдън Хекскамп. Най-сетне настъпи краят на седмиците, през които се сблъскахме с толкова гнусни подробности, че двама съдебни заседатели не можаха докрай да изпълнят задълженията си. Единият получи тежка нервна криза и още е в болницата…

Адвокатът на обвиняемия се изправи:

— Господин съдия, смятам за неуместно…

— Седнете! — сряза го Пенфийлд.

Адвокатът се подчини — изглеждаше облекчен, че с това ролята му е приключила.

— Потърпевши са не само съдебните заседатели — продължи Пенфийлд с гръмовния си глас, — но и всички, усетили миризмата на сяра, която досущ мъгла обгръща Марсдън Хекскамп…

Подсъдимият се престори, че вдига чаша за тост, веригите около деликатните му китки издрънчаха като камбанки. Съдията замълча за миг, втренчи се в него и заяви:

— Циркаджийските ви номера повече няма да безпокоят съда, господине. С властта, дадена ми от щата Алабама, постановявам да бъдете отведен в затвора „Холман“, където — надявам се в най-скоро време, ще бъдете умъртвен на електрическия стол. И нека Бог се смили над онова, което се гърчи във вас. — Той удари по масата с чукчето.

Марсдън Хекскамп се изправи и бръсна ръката на адвоката, който се опита да го задържи:

— Няма ли да разрешите на осъдения да каже няколко последни думи, господин съдия?

— Седнете, господин Хекскамп!

— Нямам ли право? Нима човекът, комуто предстои скоро да умре, няма право на няколко последни изречения?

— Давахте ли последната дума на вашите жертви?

Марсдън Хекскамп се позамисли, после развеселено се усмихна:

— Някои не спираха да говорят, господин съдия.

— Мръсник! — провикна се човек с грубовато лице и размаха юмрук. Изглеждаше пиян.

— Седнете и се дръжте прилично, сър, в противен случай ще наредя да ви изведат от залата — почти любезно каза Пенфийлд. Човекът се тръсна на стола и с длани закри лицето си.

— Е, господин съдия, ще ми разрешите ли да говоря? — настоя Хекскамп.

Уилоу забеляза как съдията изгледа присъстващите, застинали в очакване, и репортерите, които тръпнеха да запишат последните думи на жестокия убиец, поколеба се и посочи часовника си:

— Давам ви трийсет секунди, господин Хекскамп. Предлагам да кажете молитва за спасение на душата ви.

Усмивката на осъдения помръкна, очите му гневно проблеснаха.

— Избавлението е надеждата на безмозъчните глупци, съднико! Важното е не къде отиваме след смъртта си, а какво създаваме, докато разполагаме със скромното ателие на този свят…

— Убиец! — кресна някаква жена.

— Безумец! — провикна се друга.

Пенфийлд удари с чукчето:

— Тишина! Остават ви десет секунди, господине.

Хекскамп се обърна към галерията. Огледа присъстващите, за миг се втренчи в Уилоу, после отново погледна съдията:

— Творбите на нашия живот остават вечни — мигове, застинали във вечността като паячета в кехлибар. Само че като по магия те могат да пълзят. Да хапят. Да въздействат…

— Пет секунди. — Пенфийлд театрално прикри с длан прозявката си.

Лицето на Хекскамп пламна от оскърблението.

— ТИ си ГАДИНА! — кресна на съдията. — Жалко, презряно същество, нищожество… не, по-малко от нищожество, гнусен червей, възправил се срещу величието на ИЗКУСТВОТО!

— Времето ви изтече, господин Хекскамп — преспокойно заяви съдията. — Никога не позволявайте да ви обвинят в липса на красноречие.

Марсдън Хекскамп го изгледа изпод око, после с ловкостта на гимнастик скочи на масата…

— L’art du moment final! — изкрещя, устата му се запени, разхвърчаха се слюнки. — C’est moi! C’est moi! C’est moi!

Уилоу си припомни наученото в часовете по френски в гимназията и си преведе думите на безумеца: „Изкуството на сетния миг! Това съм аз!“

— Охрана, накарайте го да седне! — провикна се съдията, ударът на чукчето му глухо отекна по масата.

Внезапно Уилоу зърна как нещо се раздвижи зад Пенфийлд. Вратата на съдийската стая се отвори, той зърна бюрото, полиците с книги, ниската маса… след миг Плачещата застана на прага. Пристъпи в залата, застана пред масата, на която се беше покатерил осъденият. Присъстващите ахнаха. Измежду гънките на дрехата й се появи голям пистолет. Тя го вдигна, сложи пръст на спусъка.

Отново плачеше. Погледна в очите Марсдън Хекскамп.

— Обичам те — промълви.

Уилоу се хвърли през парапета и протегна ръце да сграбчи оръжието. Спъна се и се просна под масата. Проехтя силен гръм. На ризата на Хекскамп се появи още едно копче — червено и с размерите на дребна монета, гърбът му сякаш експлодира. Той се строполи до Уилоу. Някои от присъстващите залегнаха на пода, други с писъци се втурнаха към вратата и я заприщиха.

Марсдън Хекскамп изпъшка, вдигна глава, опита се да каже нещо. Детективът притисна ухо до устните му и се заслуша. Хекскамп затвори очи, главата му клюмна.

— Не умирай! — изкрещя Уилоу, сграбчи за ризата осъдения и го разтърси, сякаш да освободи думите, заклещени в гърлото му.

Клепачите на Хекскамп потрепнаха, той отново зашепна:

— Ти ще продължиш, Джейкъб. Длъжен си… — По устните му изби кървава пяна. — Длъжен… си… да продължиш…

— Какво? — извика детективът и се втренчи в замъгляващите се очи на умиращия. — КАКВО ДА ПРОДЪЛЖА?

Клепачите на Марсдън Хекскамп потрепнаха.

— Изкуството, Джейкъб — прошепна той, но се задави от кръвта, която се стичаше по брадичката му. — Преследвай… прекрасното изкуство.

Очите му се изцъклиха, устните му замръзнаха в страховита гримаса. Проехтя втори изстрел. На пода близо до Уилоу се строполи още едно тяло. Плачещата се превърна в Умираща.

Първа глава

— Тая работа с наградите е адски шибана — промърмори Хари Нотилъс, включи на скорост и насочи големият син автомобил „Краун Виктория“ по улицата пред Централното полицейско управление на Мобил. — Нищо хубаво няма да излезе от тия циркове.

— По-бодро, приятел! — Надникнах в огледалцето за обратно виждане и оправих вратовръзката си. — Ние сме избрани от кмета за полицаи на годината.

— Да, бе! А пък аз съм птичка, избрана от правителството за символ на Алабама. Чик-чирик!

Помъчих се да го вразумя:

— Наградата е чест за нас.

— Не е чест, а трън в петата. Ако питаш мен, тези награждавания ги организират с единствената цел политиците да си изприказват всичките тъпотии.

— Е, не унивай, поне ще закусим безплатно. — Погледнах си часовника — разполагахме с цели двайсет минути да стигнем до хотела, в който щеше да се състои голямото събитие. Вече бях освободил място на преградата между моята стаичка и тази на колегата, та да си окача наградата. За пръв път ме удостояваха с такава чест. — Как мислиш, редно ли е да спомена момчетата от отдела по криминалистика? — промърморих разсеяно и изпънах ръце. Зачудих се дали тъмносиньото ми сако се е смалило от последния път, когато го бях носил, или продължавах да раста, макар преди година да бях чукнал трийсетака.

— За какво говориш, Карсън?

— Обмислям речта си при награждаването.

Хари изръмжа като мечок. За да избегнем Гавърмънт Стрийт, която беше в ремонт, минахме през южния район на града, където в къщички и блокове живееха по-бедни хора. Взех да си лъскам ноктите на панталона, но изведнъж се сепнах — някаква жена изскочи от една странична уличка (розовият й пеньоар се развяваше зад нея като наметало на ездач) и се изпречи пред колата.

Сто и двайсет килограмовият Хари Нотилъс с цялата си тежест настъпи спирачката. Жената вдигна ръце, сякаш да се предпази от автомобила, който тежеше около два тона. Гумите изскърцаха. Задницата поднесе, колата й спря на сантиметри от непознатата.

— Тъдява има една, дето е гушнала букета — задъхано изрече тя и машинално придърпа пеньоара си. Беше на около трийсет години, кльощава като скумрия, говореше простонародно и със силен южняшки акцент. — Цялата е плувнала в кървища.

Свързах се с диспечера, Хари зави по уличката. Някаква жена с бяла блуза лежеше по корем на асфалта, ръцете й бяха протегнати. Видях издайническа пурпурна точка между плешките й. Тъй като не искаме да заличим някое веществено доказателство, спряхме встрани, слязохме от колата и затичахме към жената. В подобни случаи винаги спринтирахме с надеждата, че бързата ни реакция и оказването на първа помощ ще спаси жертвата.

Този път обаче положението беше безнадеждно. Като видя колко кръв е изтекла, Хари престана да тича, аз последвах примера му. Предпазливо се приближихме до жената, като внимавахме да не стъпим в алената локва на паважа. Кръвта вече се съсирваше, затова реших, че убиецът отдавна е изчезнал. В далечината се чу вой на сирени. Хари коленичи до трупа, аз огледах местопрестъплението — също като на всяка задна уличка и тук асфалтът беше осеян със счупени стъкла, боклуци и какви ли не други отпадъци. От двете страни имаше паянтови гаражи. Тревата между тях беше пожълтяла от сушата. Нещо ярко привлече погледа ми. Едър портокал се беше изтъркалял до вратата на един гараж на около пет-шест метра от протегнатите ръце на жената.

Още една „Краун Виктория“ зави по уличката, следваха я патрулка и линейка. От викторията слязоха детективите Рой Трент и Клей Бриджис. Втори район беше тяхна територия. През 99.9 процента от работното ни време с Хари се числяхме към Първи район, през останалия процент време — към Специалния отряд.

Набързо разказахме на новодошлите каквото знаехме. Бриджис дръпна настрани жената с розовия пеньоар и се опита да я успокои, за да я разпита. Трент се приближи до трупа, огледа го. Прокара пръсти през оредяващата си коса и промърмори:

— Да му се не види! Това е Жената с портокалите.

— Моля? — облещих се.

— Името й е Нанси или нещо подобно. Живее в приюта през една пресечка. Всяка сутрин отива на пазара и си купува по един портокал. Само един. Вечер прави същото. Веднъж я попитах защо сутрин не си купува два портокала или повече. Знаеш ли какво ми отвърна?

— Какво?

— Че на портокалите им харесвало да бъдат в магазина, защото така гледали хората. А в нейната стая виждали само хладилника, и то отвътре.

Хари се обади:

— Доколкото разбирам, този приют е за хора с умствени проблеми.

Трент кимна:

— Безобидни хорица, на които им трябва малко помощ, за да се оправят в живота. Вярно, че на Нанси малко й хлопаше дъската, обаче винаги беше усмихната, бърбореше с хората, пееше на френски… такива ми ти работи.

— Ето го сутрешния портокал. — Посочих малката оранжева топка до вратата на гаража. Приклекнах, прецених на око разстоянието между ръката на жената и портокала. После се проснах по корем, огледах уличката, забелязах канализационната шахта в средата й.

— Трябва ти вода, за да плуваш, Карс — подхвърли Трент.

— Както и ускорение, за да се претърколиш. — Станах, изтупах чакъла, полепнал по дланите и сакото ми. Трент се втренчи в трупа и поклати глава:

— Умът ми не го побира. Кой би я застрелял, както си стои на улицата?

— Не е стояла, а тичала — поправих го.

Той повдигна вежда.

— Портокалът е на около шест метра от нея, и то на малко по-високо място. Ако тя е стояла или вървяла, плодът може би е щял да се изтъркаля на няколко метра, но в обратната посока, към канала по средата на уличката. Разбира се, изстрелът я е отхвърлил напред. Обаче ми се струва, че е имало допълнително ускорение, та портокалът да се озове толкова далеч. Криминалистите ще направят изчисленията, но съм готов да се обзаложа на два долара, че жената е бягала презглава.

Трент се позамисли, после каза:

— Ако е тичала, значи е разбирала, че е в опасност; може би е познала извършителя. — Тръгна към патрулката да нареди на униформените полицаи да обградят с жълта лента местопрестъплението, ала спря, обърна се и подхвърли: — Хей, вярно ли е, че кметът ще обяви двамка ви за полицаи на годината?

— Глупости, това са само слухове — обади се Хари.

Трент се ухили:

— Подобна награда хич не ви пасва. Къде по-добре ще е да ви дадат титлата „Намаханите използвачи от СОППЛ“.

СОПОЛ беше прозвището, дадено от ченгетата на СОППЛ, специалния отряд по психопатологични прояви срещу личността — название, по-дълго от списъка на членовете на екипа, който се състоеше от двама ни с Хари.

Партньорът ми въздъхна:

— Не започвай, Рой.

Онзи се позамисли и пак подхвана:

— Не, хрумна ми нещо по-подходящо: „Царе на откачалките“. — Закиска се и понечи да продължи в същия дух, ала като забеляза погледа на Хари, изведнъж си спомни, че има работа и продължи към патрулката.

След като изиграхме малката си роля в до болка познатата драма, с партньора ми отново се качихме в колата. Предполагахме, че случаят с убийството на жената с портокалите ще бъде разрешен бързо; горката слабоумна беше разгневила някого и този някой си беше отмъстил. Застрелял беше в гръб бягащата жертва, и то посред бял ден, следователно престъплението беше извършено спонтанно, не грижливо планирано. Трент и Бриджис щяха да разпитат познатите на жената, да разберат кого напоследък е настъпила по мазола. И да го арестуват.

Фасулска работа.

Церемонията по награждаването се провеждаше в хотел в центъра на града. Когато с партньора ми влязохме в залата, на масите бяха останали само каните с изстинало кафе. Седнахме на местата си и кимнахме на колегите, за да се извиним за закъснението. На подиума в предната част на голямото помещение с нисък таван стоеше прекалено натруфена служителка от градския отдел „Чистота“, притискаше до гърдите си плакет и изричаше прочувствени слова по адрес на сметищата и санитарните ями:

— … да благодаря на всички микроорганизми, които се трудят толкова усърдно за разграждането на органичните отпадъци…

Кметът Лайл Едмъндс стоеше до нея, устните му бяха застинали в престорена усмивка. Дамата от отдел „Чистота“ приключи монолога и се върна на масата си. Кметът отново застана зад микрофона, но от високоговорителите не се чу нито звук. Той го почука с пръст, в залата се разнесе оглушително пищене. Двеста души, включително моя милост, се намръщиха. Кметът се приведе, опита отново:

— … роба. Проба. Това чудо проработи ли? Добре. Отново искам да благодаря на всички, че почетохте нашето тържество в чест на хората, променили в положителна насока живота в красивото ни пристанищно градче, и то в разстояние на една година, през която ние от градската управа също не стояхме със скръстени ръце…

Повечето мои сътрапезници се взираха в подиума — очевидно смятаха за свой дълг да изглеждат запленени от ораторското умение на кмета. Начело на масата (доколкото е възможно някой да бъде начело на кръгла маса) се беше разположил началникът на полицията Бърстън Плакет. От двете му страни седяха по двама от големите клечки. Ние с лейтенант Том Мейсън и Хари заемахме най-непрестижните места.

Кметът се наведе, огледа масата наградите, взе два плакета.

— Две награди! — прошепнах на Хари. — Ние сме! Какво да кажа в благодарствената си реч?

— Остави на Едмъндс да държи речи и проповеди, Карсън. Грабни дръвцето и бегом обратно на масата. — Той смръщи вежди, което означаваше: „Да не си посмял да припариш до микрофона!“

Кметът отново чукна микрофона, приведе се и заговори:

— Следващата награда е за полицай на годината. Имам удоволствието да ви съобщя, че тази година това отличие са заслужили двама служители от полицейските служби на Мобил, които наскоро спомогнаха за разкриването на убиеца от моргата, както и за залавянето на Джоуел Ейдриан преди две години. Детективите Нотилъс и Райдър от специалния отряд, известен като СОППЛ, или специален отряд по психо… психопато… ама че трудна дума. Накратко, двамата образцови полицаи са живото доказателство, че нито един град не превъзхожда Мобил по отношение на…

Той подхвана поредната самохвална тирада, насърчавана от медиите. Около подиума се бяха скупчили журналисти и оператори, имаше и един фотограф от „Мобил Реджистър“. Забелязах, че репортерката от Канал 14 ме наблюдава. Аз също се загледах в нея, тогава тя се извърна и се втренчи в кмета. Спомних си, че се казва Диди Данбъри. Беше русокоса, средна на ръст, с хубава фигура и прекалено големи очи. По времето, когато с Хари за малко бяхме попаднали в лъчите на прожекторите, Данбъри неизменно беше най-близо до мен, шепнеше ми и тикаше микрофона пред лицето ми. Натрапчивото й поведение ме дразнеше.

След още две минути прочувствено словоблудство кметът се огледа и забеляза слабия човек, който седеше до едрия широкоплещест чернокож.

— Уважаеми съграждани, имам честта да ви представя детективите Хари Нотилъс и Карсън Райдър. Заповядайте да си получите наградите, господа полицаи.

Присъстващите заръкопляскаха. Тръгнах към подиума след Хари. Днес партньорът ми носеше мръсножълт костюм, бледолилава риза и червена вратовръзка. Известен беше със слабостта си към ярките цветове, но не умееше да ги съчетава. Ръкувахме се с кмета, взехме плакетите. Някой се провикна:

— Изчакайте за снимка.

Вирнах брадичка и се постарах да заема героична поза, подхождаща на борец с престъпленията. Проблеснаха светкавици на фотоапарати. Пъхнах под мишница плакета и понечих да сляза от подиума. Микрофонът попадна в полезрението ми и въпреки предупреждението на партньора ми, не издържах на изкушението да кажа няколко думи:

— Първо, искам да благодаря на полицейската академия…

Микрофонът запищя като заклано прасе. Забелязах как присъстващите се намръщиха и потрепериха, неколцина машинално се приведоха, сякаш да се защитят. Някакъв келнер така се стресна, че изпусна подноса, препълнен с чинии — на пода се разхвърчаха парчета порцелан. Хари изръмжа, заби палец в бъбреците ми и ме изтика от подиума, лишавайки ме от краткия миг на слава.

Втора глава

Фотографията, заснета по време на награждаването, беше поместена във вестниците на следващия ден, когато бях свободен от дежурство. Видях я едва в сряда. Отидох на работа по-рано, за да наваксам изоставането с досадната документация. Някой шегобиец беше залепил за стола ми изрязаната снимка, отгоре имаше листче с надпис: „СУПЕР ДЕТЕКТИВИ“.

На фотографията двамата с Хари стискахме плакетите, кметът стоеше между нас. Под грамадните мустаци на партньора ми се долавяше тънка усмивчица. Моята поза на борец с престъпленията ми придаваше вид на глуповат герой от комикс. Поклатих глава, зарекох се никога повече да не приемам награди и прочетох текста под снимката.

„НАГРАДИ ЗА ПОЛИЦАЙ НА ГОДИНАТА — Кметът Лайл Едмъндс поднася престижните отличия на детективите от полицията на Мобил Хари Нотилъс (вляво) и Карсън Райдър (вдясно). Нотилъс и Райдър участват в елитния Специален отряд по психопатологични прояви срещу личността (СОППЛ) и се смятат за специалисти по серийните убийци и други психо…“

— Как мислиш, добре ли си излязъл? — с меден глас продума някой зад мен. Обърнах се и видях Том Мейсън, който се усмихваше… доколко бе възможно да се усмихва човек с неговото лице, набръчкано като разтегателна хартия. — Хм, изражението ти е забележително, Карсън. Някак… екзалтирано.

Почувствах, че се изчервявам като ученик, когото са спипали да прелиства порносписания, престорено небрежно хвърлих изрезката на бюрото. Том продължи, този път сериозно:

— Току-що някой се е обадил на 911, за да съобщи за труп в мотел „Коузи Кабинс“. Струва ми се, че случаят е по-особен. Свързах се с Хари, той вече пътува насам.

Станах, облякох си сакото:

— В какъв смисъл особен, Том?

— Човекът, който се е обадил, е говорел развален английски. Пък и няма смисъл да ти обяснявам, сам ще видиш за какво става въпрос. Съдебният лекар вече е на местопрестъплението, криминалистите скоро ще бъдат там. Казах на всички да бъдат спокойни, защото изпращам носителите на наградата „Полицай на годината“. Да знаеш, че много се зарадваха.

* * *

„Коузи Кабинс“ беше западнал мотел, състоящ се от дузина бунгала, разположени на площ от четири-пет акра, обрасли с високи дървета. През седемдесетте мястото вероятно е било очарователно, но градът се беше разраснал като метастази на злокачествен тумор; бунгалата вече бяха заобиколени от клубове за стриптийз, барове и автосалони за продажба на коли на старо. Сега мотелът се посещаваше предимно от влюбени двойки или от мъже, които искаха да предложат на платените си партньорки малко повече удобства отколкото задната седалка на колата. Завих по алеята и видях Хари да влиза в бунгалото, над чийто прозорец блестеше неонов надпис „КАНЦЕЛАРИЯ“. Натиснах клаксона. Партньорът ми спря на прага и се обърна.

Извиках:

— Каква е хавата?

Той поклати глава, сякаш речникът му беше беден, за да опише видяното, посочи най-далечното бунгало и влезе в канцеларията. Направих обратен завой и потеглих към дървената къщичка, която ми беше показал. Отпред бяха паркирани автомобилите на съдебния лекар и на криминалиста плюс една патрулка; полицай Лейтън Уидроу се облягаше на задната й броня и с носна кърпичка бършеше потта, избила по плешивото му теме. Спрях зад патрулката и слязох. В колата, снабдена с климатик, нетърпимата горещина не се усещаше, ала когато за пръв път вдишах нажежения въздух, едва не се строполих на земята.

— Какво имаме този път, Лейтън? — попитах задавено.

Той кимна към бунгалото:

— Влизай бързо, Райдър. Всеки момент ще запеят „Честит рожден ден.“

— Моля? Да не ти се е размекнал мозъкът от жегата?

Уидроу се обърна и впери поглед в колите, преминаващи по шосето, все едно не беше виждал по-вълнуваща гледка. Тръгнах към малкото бунгало и мимоходом отбелязах, че постройката отчаяно се нуждае от пребоядисване. Шефът на криминалистите Уейн Хъмбри стоеше на вратата с гръб към мен. Хъмбри беше трийсет и пет годишен, чернокож, кльощав като скелет, плешивото му теме бе увенчано с туфи коса. Чу стъпките ми, обърна се, печална усмивка озари лицето му, кръгло като месечина.

— Да пукна, ако някога си устроя вечеря на свещи — промърмори и отстъпи встрани, за да надникна в помещението.

Първото което видях, бяха свещи. Цели дузини. Поставени бяха на пода, върху разнебитените мебели и дори върху телевизора, закрепен с болтове за поставката. Цилиндрични свещи, четвъртити, осмоъгълни, триъгълни. Някои бяха ароматизирани, въздухът беше наситен със смесица от различни миризми. По-малките вече се бяха превърнали в езерца от восък, ала повечето — по-големи и по-дебели, още горяха и мъждукащите им пламъчета бяха като светулки в затъмнената стая.

Върху леглото, застлано с червена кувертюра, беше просната гола жена, покрита с увехнали цветя. Огромните й бели очи преливаха от кухините, мъничките зеници приличаха на червейчета.

— Господи! — прошепнах и се запитах как е възможно очите на жената да са се втечнили. Прекрачих прага и видях, че потресаващото впечатление се създава от разтопените бели свещи върху очите на жената — изгорелите фитилчета бяха като зеници, които се взираха в мен. Червилото й беше размазано, тя беше зяпнала, сякаш питаше: „Защо?“

Хъмбри подаде фотоапарата на един от подчинените си и тръгна към трупа между свещите; пристъпваше предпазливо като човек, който ходи бос върху натрошени стъкла.

Ръцете на жената, скръстени на гърдите, почти не се виждаха под розите, лилиите и другите цветя. Почти на всичките й пръсти бяха надянати евтини пръстени. Късата й коса, подстригана като на ученичка, и много чиста, рязко контрастираше с цялостния й облик. Застиналите капки восък върху й приличаха на вкаменени сълзи. Охлузванията на шията й, напомнящи тъмночервена яка, свидетелстваха, че е била удушена с примка. Нищо не подсказваше, че жертвата се е съпротивлявала. Ароматът на цветята беше примесен с мирис на разложение. Когато се превръщаме в прах, преходът е доста неприятен.

Хъмбри ме погледна:

— Колко години й даваш, Карсън?

— Някъде към четирийсетте.

Шефът на криминалистите натисна въображаем бутон, издаде звук, напомнящ сигнал в телевизионно състезание:

— Бъззз! Грешен отговор. Опитай с десет годинки отгоре. Минимум. — Наведе се над мъртвата, опипа бицепса й. — Отлична физическа форма, еластичността на мускулатурата е забавила процеса на остаряване. Колко проститутки на средна възраст в подобна форма си виждал?

С палеца и показалеца си оформих една голяма нула. Повечето уличници не доживяваха петдесетата си годишнина, а пък ако случайно оцелееха, приличаха на осемдесетгодишни старици. Коленичих до леглото, хванах ръката на жената.

— Явно е упражнявала физически труд — отбелязах, като видях мазолите по дланта и пръстите. — Работила е на открито, но нямам предвид обикалянето на улиците в търсене на клиенти. Да разгледаме пръстените. — Свалих евтините пиринчени и стъклени бижута. — Купувани са от магазините, в които всичко е по десет цента. Явно ги носи отскоро, иначе кожата отдолу щеше да е побеляла.

— Струват ми се доста странни — промърмори Хъмбри. — Този представлява нещо като възел, на другия е гравиран меч. А на този има луна.

— Има украшение и на един пръст на крака. — Посочих пръстена във формата на пентаграма.

— Означава ли, че е членувала в сектата на сатанистите? — Хъмбри повдигна кичур коса и посочи зад ухото на жертвата: — Преди да дойдеш, открих нещо, по което ще я идентифицираме.

На врата имаше белег по рождение — малко тъмночервено петно, което изглеждаше така, сякаш някой е излял върху кожата червено вино. Хъмбри насочи фенерчето към гънките на шията — изглеждаха, като че някой ги беше направил с писалка, пълна с ръжда вместо с мастило.

— Погледни тук. — Той освети свивката на ръката.

— Същото оцветяване. Каква ли е причината?

— Ще разберем едва след лабораторните анализи. — Шефът на криминалистите не беше от хората, които бързат да изкажат мнението си, а после признават, че са сгрешили; според мен предпазливостта му беше неоправдана, защото много рядко грешеше. По тона му познах, че има предположение.

— Стегни се, Бри, изплюй камъчето. — Лекичко го ударих по несъществуващия бицепс. — Няма да те поднасям, ако си сбъркал. Какво мислиш?

Без да откъсва поглед от ръката на жената, той избърбори:

— Мисля, че носителят на званието „Полицай на годината“ не трябва да бъде такъв досадник.

* * *

Влязох в задимената канцелария тъкмо когато Салем Хакам, управителят на мотела, обясняваше на Хари:

— Камериерка открила трупа. Втурва се в моя канцелария и пищи. Аз изпуска кафето на пода, звъня на 911. Леле, колко много крещеше камериерка!

Той седеше зад очукано бюро, пушеше цигара, която вонеше на горящи парцали, напоени с терпентин, от време на време тръскаше пепелта в празна кутийка от безалкохолна напитка. Беше едър мъж, може би затова ме досмеша, като видях как държи цигарата с трите си пръста, сякаш се страхуваше да не му избяга.

— Може ли да поговорим с нея? — попита Хари.

Хакам отново дръпна от цигарата:

— Камериерка крещи. Скача в кола, отпрашва. Пищи по улица. — Всяка негова дума беше придружавана от миниатюрно облаче тютюнев дим.

— Кога ще се върне?

Управителят печално поклати глава:

— Жена, дето така вика, няма върне се.

— На чие име е регистрирано бунгалото, господин Хакам? — попита партньорът ми.

Онзи извърна поглед. Хари въздъхна — ясно му беше какво е станало.

— Господин Хакам, няма да имате неприятности. Освен ако ме излъжете.

Арабинът враждебно примигна през димната завеса:

— Аз не лъжа полиция. Вчера рано сутрин някой обадил се по телефона. Иска наеме бунгало за вторник вечер.

Помислих си, че този номер е стар като света.

— Значи не знаете кой е бил в бунгалото? — настояваше Хари.

— Не видял. Дошли много късно.

— А как ви е платил?

— Каза, че пари намеря в пощенска кутия. Поглеждам. Пари там. Каза още: „Остави врата отворена и ключа на масата.“ Викам си: „Що не? Нали даде парите?“

— Видяхте ли колата?

— Не.

— Пазите ли плика, в който са били парите?

— Не. Изгорен вече с боклука.

Мъж или жена ли ви се обади?

Хакам поклати глава, вдигна ръка пред челото си:

— Глас не висок до тук като на жена… — Посочи чатала си и добави: — Обаче не и нисък като на мъж. Някъде по средата. — Той сви рамене.

Предположих, че човекът, който се е обадил, е използвал устройство за промяна на гласа.

— Каква сума имаше в плика, господин Хакам? — попита Хари.

— Петстотин долар.

— Около десет пъти повече от нормалната такса. Не се ли усъмнихте, че клиентът е търговец на дрога? Че се върти някаква сделка с наркотици.

Управителят извърна поглед и жадно вдъхна поредната порция отровен дим. Хрумна ми, че белите му дробове сигурно приличат на торби, пълни с кал.

— Моя работа давам бунгала под наем, не да пита хора с какво занимават се. — Той се намръщи, дръпна за последен път от цигарата и хвърли фаса в кутийката. Угарката засъска, от отвора на кутийката се издигна кафеникав дим, все едно проклетото нещо отказваше да се предаде.

Тръгнахме обратно към бунгалото, като се стараехме да вървим под дърветата, чиито сенки не даваха прохлада. Постъпката на управителя беше обичайна за подобни западнали квартали. Клиенти почти нямаше, затова Хакам с радост би предоставил бунгалото на човек, който плаща, за да не го безпокоят, независимо дали е производител или търговец на синтетични наркотици, или наема къщичката за снимки на треторазреден порнофилм. Ясно беше, че арабинът дословно е изпълнил нарежданията, защото се е надявал клиентът да остане доволен и отново да потърси услугите му.

Като завихме по алеята към бунгалото, Хари се вкамени, дръпна ме за сакото и ме накара да спра:

— Погледни! Лешоядите вече се събират и на работа се намират.

Партньорът ми имаше слабост към римуването, която от време на време така ми писваше, че я наричах негов недъг. През петте години на приятелството ни се научих да дешифрирам поне наполовина мъдростите му. Този път обаче не се налагаше да тълкувам думите му. Знаех за какви лешояди говори. Надникнах иззад рамото му, за да се уверя в предположението си.

Репортерите бяха надушили сензацията.

Лейтън Уидроу едва ги удържаше пред вратата на дървената къщичка. Не знам дали подслушваха полицейската радиочестота, или някакъв закърнял инстинкт ги привличаше към всяко местопрестъпление, както мухоловката привлича досадните насекоми. Дошли бяха репортери от два телевизионни канала и от една радиостанция, не липсваха и представители на печатните медии.

Хари печално кимна:

— Виждам, че са довтасали Курвата и Ръката от Канал 14.

Погледнах го и повдигнах вежда. Не беше от деликатните, но по принцип избягваше ругателните думи.

— Ъъъ, за когото говориш?

— За оная Данбъри от Канал 14 — оная дума с „п“ й приляга съвсем точно. С нея винаги се влачи един дребен оператор — той е Ръката. Така им викат някои колеги. — Той отново погледна към бунгалото. — Навремето имаше едно телевизионно предаване „Скрита камера“. Отива някой да си пусне писмото, изведнъж от кутията изскача ръка и сграбчва плика — такива глупости. През цялото време реакцията на хората се заснема със скрита камера.

— Искаш да кажеш, че операторът от Канал 14 се крие в пощенска кутия ли?

— Мисълта ми е за начина, по който работи Курв… онази Данбъри. Изстрелва въпрос след въпрос, за да постави хората натясно, а Ръката заснема объркването им.

— Как така я познаваш толкова добре? Да не си станал запален телевизионен зрител?

Партньорът ми беше страстен почитател на музиката — грамофонни плочи със записи на блус и джаз бяха разхвърляни из цялата му къща. Едва напоследък бе започнал (и то с голямо нежелание) да колекционира компактдискове. Използваше телевизора си — старомоден апарат с черно-бяло изображение и мъничък екран, за да подпира вратата.

— Преди три-четири години Курв… кучката ми създаде големи ядове. Неволно се изпуснах пред нея, че трупът, който бяхме намерили, е на известен наркопласьор. Веднага разбрах, че съм сгафил, и я помолих да не го разгласява. Тя се съгласи, обаче вечерта името на човека беше съобщено по новините.

— И?

— Нямах представа, че от отдела за борба с наркотиците дебнат този тип, надявайки се да ги отведе до голяма пратка от Колумбия. След като по телевизията съобщиха, че онзи е пречукан, куриерите се скрили вдън земя. Ако оная патка ме беше послушала, стоката щеше да падне право в ръцете на федералните агенти.

— Олеле!

— На косъм се разминах да не ме направят регулировчик в някое задръстено градче с една улица. И до ден-днешен като видя тази жена, започвам да скърцам със зъби… Е, Карсън, бегом!

Щом ни видяха, репортерите се втурнаха към нас.

— Кой е в бунгалото?

— Без коментар.

— Обир ли е имало?

— Без коментар.

— Някакви предположения за мотива?

— Без коментар.

Тичахме с наведени глави — знаехме, че ако срещнем погледа на някой репортер, това ще му подейства както кръвта действа на акула и ще подсили истерията. Пък и отговарянето на журналистически въпроси не беше наша работа, а на костюмарите от отдела за връзки с обществеността, които ги биваше в увъртането; ние винаги бяхме прекалено заети да търсим истината.

— Това разследване на СОППЛ ли е, детектив Райдър? Затова ли сте тук с детектив Нотилъс?

Последният въпрос ме стресна. Обърнах се — на сантиметри от лицето ми се изпречи микрофон. Иззад него в мен се втренчиха големи сиви очи, озаряващи симпатично женско лице, обрамчено от светлоруса коса — Диди Данбъри, репортерката от Канал 14. Краката ми престанаха да се движат, докато Хари не ме смушка отзад:

— Кажи „Не“, да му се не види!

— Не — повторих като папагал.

Тя повдигна вежда:

— Струва ми се, че двамата сте извън вашия район.

Хари ме изблъска в бунгалото. Хъмбри наблюдаваше как помощниците на съдебния лекар изваждат свещите от очите на жената. Показа ни прозрачно пликче за веществени доказателства, в което имаше нещо като едри песъчинки:

— Намерих ги в косата на жертвата. Приличат на веществото, което се е набило в гънките на врата и в свивката на ръката й, също под ноктите и в пъпа й.

Тонът му беше странен. Огледах се — само ние с Хари бяхме достатъчно близо да го чуем.

— Стегни се, Бри, никой не ни слуша. За какво мислиш?

— Зомбита — прошепна той и загадъчно се усмихна.

Трета глава

Още беше ранен следобед, но с Хари взехме снимките и заобикаляхме из съседните улици, за да разпитаме така наречените „дами на нощта“. Всъщност „нощта“ не отговаря на истината; повечето жени, които продават живота си на порции от по десет минути, използват някакъв наркотик, за да издържат, а пристрастеният жадува за дрога двайсет и четири часа в денонощието. Срещнахме се с много момичета и един травестит. Повечето поглеждаха снимките и поклащаха глава. Някои се позамисляха, после изтърсваха: „Тц, не е тази, за която помислих“ или по-баналното: „Никога не съм я виждала. А вие, ченгета, що не се разкарате, че ми пречите да бачкам?“

С Хари няколко часа си търкахме подметките, но напразно. Щом влязохме в участъка, Том Мейсън ни пресрещна, преди да влезем в общото помещение:

— Шефът ви търси, момчета. Чака ви в моята канцелария.

Не благоволи да ни съобщи каква е целта на посещението на голямата клечка. С партньора ми се спогледахме и неохотно затътрихме крака към канцеларията на Том. Плакет, издокаран с костюм на тънки райета, стоеше с гръб към нас до прозореца и се взираше в Гавърмънт Стрийт. Видях как вдигна гладката си длан и приглади идеално подстриганата си тъмна коса. На китката му проблесна златен часовник. Докато се обръщаше към нас, изражението му претърпя метаморфоза — намръщената му физиономия се замени от широка усмивка.

— А, ето ви и вас. — Здрависа се с мен (като всеки политик с престорена сърдечност раздруса дланта ми), повтори процедурата и с ръката на Хари. — Ето ги моите специалисти.

Хари изръмжа, но толкова тихо, че само аз го чух.

— Специалисти ли? — попитах.

— Специалистите от Отряда по психопатологични прояви срещу личността. Разбрах, че имаме доста странно убийство — проститутка, свещи, ритуали. Ще задействате СОППЛ, нали? Надявам се да унищожите в зародиш тази лудост.

Насилих се да не направя кисела гримаса. СОППЛ, който беше замислен като трик за хвърляне на прах в очите на обществеността, и се състоеше само от двама ни с Хари, миналата година беше провел само една акция. Въпреки че повечето колеги бяха настроени срещу нас, ние се справихме успешно. Ала активирането на СОППЛ — „задействането“ му, както се беше изразил Плакет, се оказа по-трудно, отколкото предполагахме, и създаде политически и логистични проблеми, които с партньора ми не желаехме да си навлечем повторно освен в краен случай.

— Смятам, че засега подновяването на дейността на специалния отряд не се налага, сър — заявих.

Той повдигна вежда:

— Защо мислиш така, детектив?

— Има известни доказателства, че престъплението е извършено от човек с разстроена психика. Но според мен всяко предумишлено убийство е дело на безумец, защото нито един нормален човек не би рискувал да загуби свободата или живота си, което неизбежно ще се случи след залавянето му. Не отричам наличието на по-особен елемент в…

Хари ми се притече на помощ както винаги, когато се впуснех в безсмислено бърборене:

— Карсън иска да каже, че за момента случаят е доста неясен, сър. Разполагаме само с непотвърдена информация. Предлагам засега да се разследва от колегите от съответното районно управление. Трима души са предостатъчни.

Плакет отново се обърна към прозореца:

— Обадиха ми се много репортери, господа.

Зачакахме да продължи, неизреченото ни „И какво?“ — сякаш увисна във въздуха.

— Мисля, че вие, момчета, трябва да се заемете с разследването. Ако в града ни вилнее психар, не бива да ни обвинят, че от самото начало не сме ви възложили случая. Не искам да ни хванат със смъкнати гащи.

След залавянето на интенданта на моргата, който се оказа коварен убиец, шефовете бяха подложени на жестока обществена критика; някои хора ги обвиниха, и то основателно, че не са дали своевременно зелена улица на СОППЛ.

— Ще ви обясня защо засега с Хари предпочитаме да останем настрана, сър. Участието ни в разследването предизвиква нежеланото внимание на медиите. Репортерите ни преследват като хрътки.

Плакет се поколеба. Том, който от двайсет години играеше ролята на умиротворител, плесна с ръце:

— Ето какво предлагам. Ще подготвя нещата така, че ако се наложи, да дадем повече свобода на Хари и Карсън, да променим структурата на командването. Засега предлагам да възложа на тях това разследване, а случаите, с които се занимават, да пренасоча към други колеги. — Той ни погледна и сви рамене, сякаш казваше: „Повече не мога да направя за вас.“

Плакет неохотно кимна и излезе, оставяйки след себе си вълна от задушлив одеколон.

* * *

С Хари тръгнахме към нашите работни места.

— Мамка му — избърбори той. — До вчера шефовете се преструваха, че СОППЛ не съществува, днес ни направиха ръководители на отряда. Какво е станало, да му се не види?

Взех от бюрото си снимката от церемонията по награждаването и я почуках с пръст:

— Узакониха ни, братле.

* * *

Въпреки нетърпимата горещина свалих стъклата на колата, докато шофирах към къщи — надявах се да „изчистя“ съзнанието си случилото се през този гаден ден. Живея на остров Дофин — дълго и тясно парче земя в океана, отстоящо на петдесет километра от Мобил. Мъничката ми къщурка е монтирана върху високи дървени стълбове, от прозорците се вижда заливът. За мен „наколното“ ми жилище олицетворява съвършеното убежище. Островът е населен предимно от тузари и при нормални обстоятелства не бих могъл да живея тук, но след смъртта на майка ми преди няколко години наследих сума, достатъчна за подобен лукс. Отначало мислех да купя малък апартамент в евтин жилищен блок и с останалите пари да живея като скромен рентиер. Ала един ден отидох за риба на остров Дофин и зърнах бъдещия си дом — металният му покрив блестеше като излъскана рицарска броня, просторната тераса беше с изглед към океана, на алеята за коли беше поставена табела с надпис „ПРОДАВА СЕ“. През нощта почти не мигнах, а всеки път, когато за малко се унасях, сънувах, че къщата е лодка, с която плувам към тихо и безопасно пристанище. След две седмици закарах мебелите си (на стойност около двеста долара) в новата си къща на брега на океана, за която бях платил четиристотин хилядарки.

Завих по алеята, посипана с пясък, смесен с натрошени мидени черупки, и водеща към дома ми, който се намираше между двете къщи на съседите; около сградите се издигаше рехава горичка. Отдалеч видях някакъв непознат хамър — яркочервен като противопожарна кола, с грамадни гуми и лампи на покрива; регистрационните номера бяха на щата Невада. Зърнах и двама души на тясната пясъчна ивица между къщите, която според нотариалния акт беше моя територия. Само че нямаше обозначителни табели, пък и въобще не ми пукаше. Непознатата жена вдигна ръка. Махнах й и продължих към моята къща, без да намаля компактдисковото устройство — гласът на Джон Лий Хукър продължи да гърми от колоните.

Повечето мои съседи през горещото лято заминават на север, а къщите си дават под наем на туристи. От май до септември съм заобиколен от непознати хора — някои остават по седем дни, други повече. Джон и Мардж Амбърли например предоставят на желаещите елегантната си двуетажна къща, която е три пъти по-голяма от наколното ми жилище, срещу „скромната“ сума от две хилядарки на седмица. Временните ми съседи обикновено са свестни хора — наемите са прекалено високи за студенти, излезли в лятна ваканция, и за малоумници, които си устройват барбекю в дневната, защото там климатикът е най-силен.

Щом слязох от колата, някой зад мен се провикна:

— Хей, тъпако, кой ти е дал шофьорска книжка?

Обърнах се и видях жена на около трийсет и пет години. Беше привлекателна като всички дами, които полагат големи грижи за поддържане на външността си; косата й, изрусена на кичури според повелите на сегашната мода, беше старателно оформена на букли, кожата й беше гладка като коприна, тенът й беше равномерен, сякаш беше нанесен с бояджийски пистолет. Жълтата й плажна рокля не беше конфекция, а изглеждаше скроена така, че да подчертава пищния й бюст. Доколкото разбирах от дизайнери, дрехата беше дело на Дау Корингс. Единствените физически недостатъци на непознатата бяха кривите й крака и тънките й гневно стиснати устни. Забелязах, че леко се олюлява, и реших че може би е ударила няколко питиета.

— Моля? Какво обичате? — попитах учтиво.

— Премаза ни фризбито! — процеди тя. — Изкрещях ти да внимаваш, но ти мина право през него. Бас държа, че го направи нарочно, задник такъв!

Обърнах се да погледна синия диск на алеята и заявих:

— Грешите, мадам. Прегрешението ми е съвсем неволно. Отдавна се каня да си купя лепенка за задната броня с надпис: „Не мачкам фризбита“, но все не ми остава време.

— Не се гъбаркай с жена ми, умнико, че да не ти се стъжни — обади се мъжки глас.

Ненадейно на сцената се появи нов актьор — мъжленцето на госпожата, ако се съдеше по еднаквите им венчални халки. Беше висок близо метър и деветдесет, тежеше около сто и двайсет килограма и се мъчеше да „глътне“ корема си — задача, несъвместима с усилието му да се прави на мъжкар. Прошарената му коса беше късо подстригана и с бретон като на римските императори в холивудските филми. И неговият тен беше съвършен, сякаш бояджийският пистолет бе напръскал дори бръчиците около малките му очи. Носеше черни плувки „Спийдо“ — неуместен избор за човек с бирено коремче.

Жената вдигна съсипаното фризби и го запрати към мен. Пластмасовият диск се удари в коленете ми.

— Шест долара! — заяви тя и вдигна шест пръста.

Познавах тези хора, по-точно — техния местен еквивалент. Живееха на кръстовището на Голямото Богатство и Лошото Възпитание — район, който напоследък май все повече се разширяваше. Подмазваха се на по-заможните от тях, подиграваха се на по-безимотните и бяха живото доказателство, че думичката „измет“ върви и без определението „беден“. Хобито им да притежават вещи беше в основата на настоящата малка драма. Макар че вероятно бяха милионери, двамата щяха да настояват да получат шест долара за глупавата играчка, за да докажат превъзходството си над мен. Мизерната сума не ги вълнуваше, важното беше моето подчинение.

Мъжленцето се усмихна:

— Съветвам те да се бръкнеш, приятел.

— Ами ако не искам?

Шишкото се ухили, отпусна ръце, взе да свива и да разпуска юмруците си.

Нямах никакво желание да се занимавам с тези типове — животът бе прекалено кратък, а днешният ден — прекалено дълъг. Позамислих се, после се наведох и взех сплескания диск. Разгледах го, доближих го до ухото си, наклоних глава и се заслушах.

— Какво правиш, мамка му? — попита дебелакът.

Притиснах пръст до устните си:

— Шшшт! Слушам.

— А? — изръмжа онзи и озадачено се облещи.

Направих опечалена физиономия.

— Още е живо — промълвих, поклатих глава. — Много го боли. Чувате ли как стене?

— Какви ги дърдориш? — изкудкудяка жената.

Внимателно оставих фризбито на земята и докато се изправях, измъкнах глока от кобура под сакото ми, махнах предпазителя и сложих пръст на спусъка.

— Божичко! — прошепна непознатата и пребледня като платно. Мъжът й даде на заден ход, без да откъсва от мен ужасените си очи. Коленичих до фризбито и нежно го погалих.

— Ще го избавя от мъките — казах и внимателно се прицелих в сплесканата пластмасова играчка. — Запушете си ушите.

Когато отново вдигнах поглед, двамата си бяха плюли на петите и бързо се отдалечаваха.

* * *

Индикаторът на телефонния секретар показваше, че имам две съобщения. Свалих сакото и кобура с пистолета, преметнах ги на облегалката на един стол, сложих си къси гимнастически гащета и тениска. Понечих да натисна бутона за прослушване на съобщенията, но на вратата се почука. На площадката отвън стоеше Джими Джентри от полицията на остров Дофин — върлинест и червенокос мъж на около трийсет и три — с една-две години по-възрастен от мен. Беше израснал в дълбоката провинция в семейство на баптисти и макар че от пет години работеше в полицията на остров Дофин, още не проумяваше защо богаташите не благодарят непрекъснато на Всевишния, задето им е поднесъл всичко на тепсия. Махнах му да влезе:

— Сядай, Джими. Ще пиеш ли нещо газирано?

— Не, защото ще се наложи да спирам на всяка крачка, за да пикая. Обадиха ми се, че си заплашил с оръжие Бловайнови.

— Кого?

— Хората, дето са наели съседната къща. Жената май има доста остър език, а?

Разказах му какво се е случило. Той се смя, докато му потекоха сълзи, които избърса с ръкава на ризата си.

— Ще ги предупредя да не те закачат — каза. — Кога се връщат Джон и Мардж?

— След цяла вечност. Мисля, в средата на октомври.

— И семейство Мартин ли ги няма? — поинтересува се той за другите ми съседи.

— Заминаха на гости при внуците си в Северна… или май беше Южна Дакота.

Джими се усмихна:

— А може да е Западна Дакота. Дали ли са вилата под наем?

Свих рамене и отидох до прозореца. Къщата на семейство Мартин беше малка едноетажна постройка с блестящ метален покрив и беше копие на моето наколно жилище, само дето беше боядисана в тъмнорозово, а скромното ми обиталище — в бяло. Щорите бяха спуснати, в нито един прозорец не се виждаше светлина. На алеята нямаше кола.

— Май няма никого — отвърнах.

— В такъв случай ще ти досаждат само едни съседи — отбеляза Джими, стана и тръгна към вратата. — Всичко хубаво, Карсън. И се постарай да не застреляш двамата Бловайн. Писането на рапорти и обяснения ще ме довърши.

* * *

Той спря да поговори със съседите. Съпрузите изглеждаха горчиво разочаровани, че не ме е извел, окован във вериги. Като зави по улицата, Джими два пъти натисна клаксона, за да ми сигнализира, че умира от смях. Аз също се изкисках, приближих се до телефонния секретар и натиснах бутона за прослушване.

Добър вечер, детектив Райдър. Обажда се Диди Данбъри от Канал 14. Става въпрос за днешната жертва в мотела. С детектив Нотилъс бяхте извън вашата територия, нали? Искам да знам дали разследването ще се води от СОППЛ, моля ви да дадете изявление. Между другото, видях снимката ви във вестника — изражението ви е доста странно…

Гневно натиснах бутона за изтриване, гласът на Диди Данбъри секна. Зачаках второто съобщение. Механизмът изщрака, в стаята проехтя гласът на мъртвата ми майка:

Карсън, мама се обажда от рая. Знаеш ли какво, синко? Батерията на клетъчния телефон — онази малка играчка, с която се сдобих преди време, почти се изтощи. Току-що научих, че в рая няма зарядни устройства. Какво да прави една жена, ако не може от време на време да разговаря с любимия си син? Разбира се, имам и друг син, но той е ПРЕВЗЕТ МРЪСНИК И МИ СЕ ЩЕ ДА ИЗГНИЕ В АДА…

Строполих се на креслото до телефона. Говореше брат ми Джереми. По-точно едно от превъплъщенията му. Гласът на майка ми продължи:

… помня как понякога се стараех да шия красиви рокли и ОНОВА МАЛКО ЛАЙНО ДЖЕРЕМИ НЕ ПРЕСТАВАШЕ ДА ВРЕЩИ: „ПОМОГНИ МИ МАМО, ТАТКО ИСКА ДА МЕ УБИЕ, ПОМОГНИ МИ МАМО!“ Как да си вършиш работата, когато трябва да се занимаваш с ЕГОИСТИЧНО МАЛКО ЧУДОВИЩЕ? О, Карсън, да знаеш колко се измъчих! Тук, в рая, е много хубаво — върху всеки малък облак има шевни машини. А ти можеш да зарадваш майка си, като й се обадиш по всеки небесен телефон, след като чуеш това съобщение, и да й кажеш откъде да си намери зарядно устройство. Трябва й много бързо. Благодаря ти и Бог да благослови всички освен онзи СКАПАНЯК ДЖЕРЕМИ — НЕГО ДА ИЗПРАТИ ДА СЕ ПЪРЖИ В АДА! Моля те, обади ми се още довечера, скъпи Карсън. Предай поздрави на приятелката си госпожица Ейва. Дочуване, скъпи.

Връзката се прекъсна.

Обаждането на брат ми беше нарушение — като всички обитатели на странната клиника и той нямаше право да притежава клетъчен телефон. Ала освен способността да имитира гласове, той имаше и ловки пръсти и беше измъкнал телефона от джоба на един санитар. Не знам защо, но не съобщих на управата на клиниката за придобивката на брат ми.

Изтрих съобщението му. Вече не бях гладен. Излязох на терасата, легнах на шезлонга и удавих мислите си в черните съскащи води на залива.

Четвърта глава

На сутринта се събудих от писъците на чайките и кехлибареножълтата светлина на слънцето, проникваща през завесите. Както обикновено изпреварих будилника, настроен да ме събуди в шест без петнайсет, може би защото мразех противния му звук, все едно свиня се опитваше да чурулика. Заредих кафеварката и я включих, неохотно навлякох бански гащета и нагазих във водата. Навлязох около осемстотин метра навътре в океана, после с усилие заплувах обратно към къщичките на брега. Вместо обичайните шест километра пробягах девет, докато се мъчех да залича от съзнанието си обаждането на Джереми. Взех душ, сложих избелели джинси и бяла риза, облякох вехтото си бежово сако, за да скрия кобура с оръжието, седнах зад волана и потеглих към Мобил.

В общото помещение, разделено на малки кутийки без тавани и врати, заварих половин дузина колеги — двама обсъждаха някакво разследване, другите говореха по телефона. Хари беше на среща с областния прокурор във връзка с дело, което вече се гледаше в съда. Едва седнах зад бюрото, телефонът ми иззвъня. Беше Бърти Уагнъл, който координираше обажданията за детективите.

— Познай какво стана, Райдър. По обедните новинарски емисии на местните телевизионни станции съобщиха за мъртвата проститутка. Оная мръсница Данбъри от Канал 14 каза, че имало слухове за някакви свещи, намерени на местопрестъплението. Търси те два пъти, настоява да дадеш изявление.

— Свещи ли, Бърти? — попитах и наум изругах. С Хари изрично бяхме забранили достъпа до местопрестъплението.

Уагнъл мощно се оригна и поясни:

— Кучката каза, че има слухове. От обяд насам нашите съграждани счупиха телефона — настояват да разговарят с теб или Нотилъс. Видели са снимката ви във вестника и държат да споделят с вас проникновенията си.

Въздъхнах:

— Обичайните откачалки ли?

Той се изкиска:

— Изненадан съм от цинизма ти, Райдър. Говорим за видни наши съграждани, които са загрижени за реда и закона в прекрасния Мобил. Ето един пример.

— Бърти, затрупан съм с работа. Записвай им телефонните номера и…

В слушалката се чу изщракване, после зазвуча гласът на възрастна жена, която се мъчеше да надвика телевизора си:

— Ало? Чувате ли ме? Там ли е оня, дето се занимава с ненормалните? Да му кажете, че курвата не е била убита от някой психопат, а е била покосена от меча на всемогъщия Бог. Точно тъй е станало. В Библията пише, че…

Хвърлих слушалката на бюрото и разтърках слепоочията си. Миналия месец на Хари се обади някакъв човек, който бил изчислил по своя схема, че сборът от цифрите, отговарящи на буквите от фразата „вода, обогатена с флуор“, съставлява числото 666. Човекът остана изумен от отказа ни да арестуваме всички, работещи в компанията за водоснабдяване.

След около минута взех слушалката. Благословена тишина. В мига, в който върнах слушалката на вилката, телефонът зазвъня. Изругах под нос Уагнъл и се обадих.

— Да му се не види, защо принуждавате гражданите да чакат толкова дълго? — Гласът беше на мъж — силен, но и леко писклив като на възрастен човек. — Разкажете ми за проститутката, която е била убита в мотел „Коузи Кабинс“. По новините съобщиха, че е била заобиколена от свещи. Интересувам се дали сте намерили нещо, свързано с изкуството. Нямам предвид стенописи, а нещо по-незабележимо — да речем скица или картина.

— Изкуство ли? — Тази сутрин май всички откачалки се бяха наговорили да контактуват с мен.

— И-З-К-У-С-Т-В-О. Може би си чувал за съществуването му, драги — картини, цветове, форми?

Затворих очи — очертаваше се ден, в който щяха да са ми необходими поне дванайсет аспирина.

— Ало? Знам, че не се затворил, синко Джим — чувам пръдните на ченгетата. От нездравословната храна е — опитайте с фибри, може да си оправите стомасите.

Заговорих с официален тон:

— Ще отговоря на въпроса ви, сър. Лично направих щателен оглед на стаята, също и нашите криминалисти. Не намерихме нито едно произведение на изкуството. Благодаря ви за…

— Един час не е Бог знае колко време. Напълно ли сте сигурен?

— Сто процента, сър.

— Е, не беше толкова трудно, нали? — Човекът от отсрещната страна на линията прекъсна връзката.

Затворих телефона и въздъхнах. Един от колегите ми шумно изпусна газове.

Хари не знаеше кога ще се освободи, затова отидох в клиничната лаборатория. В колбите кипяха различно оцветени течности. Принтерите бълваха лист след лист. На пултовете проблясваха лампички. Миришеше на белина, но острата й миризма не можеше да прикрие едва доловимата воня на развалено месо. Влязох в най-голямото помещение и видях Хъмбри да отваря малка центрофуга, от която извади химикалка. Пусна я в джоба си и ми намигна:

— Ще те отворя на един трик, Карсън — центрофугирай три секунди изсъхналата химикалка и ще пише още цяла седмица.

Кимнах, все едно съветът му беше променил живота ми в положителна насока.

— Случайно да си разбрал коя е дамата от мотела, Бри?

— Разреши ми да перифразирам един брадат виц — в мотела нямаше дама, а неидентифицирана мъртва жена.

— Пръстовите й отпечатъци не са ти от полза, така ли?

— Няма полицейско досие. Може би е била начинаеща. Миналата седмица гледах по телевизията репортаж за хора по на петдесет-шейсет години, които решават да се върнат на студентската скамейка — ей така, за удоволствие…

— Не те съветвам да го правиш, Бри. Някакъв резултат от другите отпечатъци?

— Имам още малко работа. Скоро ще свърша. — Той се облегна на дългия бял плот и лукаво се усмихна. Тънката му усмивчица неизменно ме вбесяваше.

— Чакаш да те попитам нещо друго, нали?

Хъмбри повдигна вежди:

— Ъхъ.

— Научил си нещо интересно, свързано със свещите, така ли?

— Ами, интересно! Свещи като свещи, продават се в милион магазини. Снощи изчислихме времето на горене. Изглежда, онези, които още бяха запалени, са горели между осем и десет часа.

Лукавата усмивка все така озаряваше лицето му, обло като месечина. Явно имаше интересна информация, но си играеше с мен като котка с мишка.

— Какво ще кажеш за пръстените? — попитах.

Той подсвирна. След секунда се появи стройна млада жена. Беше около двайсетгодишна, косата й беше боядисана в синьо и оранжево, явно беше голяма любителка на пиърсинга. На едното й ухо имаше мъничко местенце, което бе останало свободно, но може би хубавицата го пазеше за по-особени случаи, например за коледна дрънкулка.

— Това е Мелинда. През този семестър стажува при нас. Мелинда, запознай се с Карсън Райдър. Наскоро кметът го обяви за полицай на годината, обаче нашият човек още не знае как да си среше косата.

— На мен пък ми харесва — отбеляза Мелинда, след като обстойно ме разгледа. — Пънкарските прически вече не са на мода, обаче има хора, на които адски пасват.

— Прическа ли? — изкиска се Хъмбри. — Всеки може да я постигне, ако свали страничното стъкло на колата и остави вятърът да издуха косата му. Миличка, разкажи на детектив Райдър за бижутата на жертвата.

— Евтини боклуци. Символите не са излети, а щамповани.

— Означават ли нещо? — попитах.

— Истински миш-маш. Например мечовете и пентаграмите са готически символи, а феите са свързани с Нова епоха. Някои са кръстоска между символите на двете течения.

— Искате да кажете, че бижутата не са подбрани така, че да отправят сатанистко послание.

— Ако това е била целта на жената, то тя не е знаела езика.

Хъмбри нареди на нашата консултантка да продължи работата си. Като я гледах как предпазливо пристъпва, се запитах на коя ли друга част от анатомията има пиърсинг.

— Остава ти един въпрос, Карсън.

— Какво е червеникавото вещество в гънките на кожата?

— Бинго! Това е най-важният въпрос. Веществото е червена глина.

— Най-обикновена пръст ли? — Позамислих се. Внезапно разбрах защо, докато гледаше мъртвата, спомена нещо за зомбита. — Искаш да кажеш, че жената е станала от гроба и е отишла в мотела ли?

Той се ухили:

— На някои хора им е трудно да решат какво искат.

Върнах се в общото помещение и съобщих новината на Хари.

— Шантава работа. — Партньорът ми подръпна вратовръзката си, която бе толкова жълта, че и лимоните биха й завидели. — Цветята и свещите не ме учудват — да речем, че извършителят си пада по мелодрамата. Ама предположението, че жената е възкръснала от гроба, ми идва малко в повече.

Телефонът иззвъня, аз грабнах слушалката. Обаждаше се Хъмбри:

— Жената още остава пълна мистерия, Карс. Но едни от отпечатъците в бунгалото са на някой си Рубин Койл, който преди три години е подал молба за издаване на нов паспорт. Адвокат е в юридическата кантора „Хъмърли, Мелбин енд Раус“. Има сини очи и кестенява коса. Четирийсет и четири годишен. Висок е един седемдесет и осем, тежи петдесет и…

— Как се добра до тази информация?

— Обявен е за изчезнал. От полицията в Мобил. Да се чуди човек дали вие, момчетата от различните отдели, изобщо общувате помежду си.

Пета глава

— Скапани зеленчуци — изръмжа полицай Джим Смитсън, който с погнуса се взираше в нещо неугледно, поставено върху салфетка на бюрото му. Облегнал беше лакти на плота, с юмруци подпираше заоблената си брадичка и дори не погледна двама ни с Хари, когато отворихме вратата му с табелка „Безследно изчезнали“.

— Извинявай, за какво говориш? — попитах.

Смитсън печално поклати глава, двойната му гуша се разтресе:

— За шибаната диета. Сурови зеленчуци и плодове. — Посочи предмета върху салфетката и добави: — Как ти харесва сутрин да се събудиш и да видиш това?

— Пържено картофче ли е?

— Резен пащърнак, Райдър. Само че е покафенял. Сигурно не е пресен. Отгоре нямаше етикетче със срок на годност.

— Хм, не знаех — промърморих. — Никога не съм си купувал пащърнак.

Смитсън изгледа на кръв парченцето зеленчук:

— Тази жалка хапка ми е обядът. Докторът ме посъветва да сваля поне пет кила, защото качвам захар.

— Ами… съжалявам — избърборих, защото нищо друго не ми дойде на ум.

Смитсън изгрухтя, взе подострен молив, набучи на него парчето зеленчук и потръпвайки от отвращение, го хвърли в кошчето за смет.

Хари проговори за пръв път:

— Вредно е да гладуваш, Джим.

— Не бери грижа за мен. В джоба имам парче алабаш — опечалено заяви Смитсън. — Намести се на креслото, а изкуствената материя, от която беше ушит панталонът му, изскърца при търкането с найлоновата дамаска. Беше прехвърлил петдесетте и докато чакаше да се пенсионира, работеше в отдела за издирване на изчезнали хора, и то сам — от време на време му помагаше по някой от начинаещите детективи. Погледна накриво Хари и добави: — По работа ли сте дошли, или да ме зяпате, докато се храня?

— Проверил си отпечатъците на мъртвата от мотела, но не съвпадат с тези на хората от твоята картотека, така ли?

Той забели зачервените си очи:

— Точно. Жената е с кестенява коса и кафяви очи. Средна на ръст, с нормално тегло.

— На възраст около петдесет години. Ти ли си го добавил в справката?

— Да, и какво от това? Да не искате да се обадя на Американския съюз на пенсионерите?

— Предполагаме, че навремето се е занимавала с тежък физически труд. Както казах, може би е упражнявала професия, която изисква да се стои на открито… например работа на полето или в строителството. Съобрази ли се с тези фактори?

— Колко пъти ще ми го повтаряш, да не съм малоумен? Опитах всичко, но не се получи. — Смитсън се оригна и неохотно закълва с два пръста по клавиатурата. — Повтарям… Открих данни за монахиня, която не се е върнала от градската отпуска, но манастирът се намира чак в окръг Чилтън. Една служителка във флота е обявена за издирване, ала тя е едва на деветнайсет. Имаме и няколко бягства на тийнейджъри. Търси се и застрахователна агентка на име Бей Минет, само че в описанието й се посочва, че тежи сто двайсет и осем килограма…

— Имаме ново развитие на събитията — прекъсна го Хари. — Изглежда, сред стотиците пръстови отпечатъци в бунгалото с мъртвата, са били открити и тези на някой си Рубин Койл. Току-що научихме, че и той е обявен за издирване. Кога е съобщено за изчезването му?

Смитсън отвори друг файл, примижа към монитора и обяви:

— Преди пет дни. Не отишъл на работа, нямало го и вкъщи. Молбата за издирване е подадена от Лидия Барстоу, неговата помощничка.

Хари се намръщи:

— Не видях рапорт за този Койл. Да не си забравил да ни го изпратиш?

Смитсън изръмжа, грабна попълнената бланка и я размаха пред очите му:

— Разбира се, че ти изпратих копие. Сигурно си го забутал някъде, а може да е заровено под похвалните грамоти на бюрото ти.

Грабнах листа хартия и тръгнах към вратата. Джим въздъхна, извади от кошчето парчето пащърнак; преди да изляза, го видях как се готви да го пусне в устата си.

* * *

Адвокатската кантора „Хъмърли, Мелбин енд Раус“ се помещаваше в пететажна сграда със светлоотразяващи прозорци встрани от шосето за летището. Докато пътувахме натам, заваля дъжд, но бурите преминават през Мобил за времето, необходимо да преброиш монетите в джоба си, и сега слънцето вече си пробиваше път през облаците. Движението към летището беше натоварено — приличаше на буен метален поток. Изгорелите газове, смесващи се с изпаренията от дъжда, превръщаха въздуха в отровна смес, затова с Хари побързахме да влезем в сградата с огледалните прозорци.

На петия етаж слязохме от асансьора и се озовахме във фоайе, притихнало като погребално бюро посред нощ. Минахме край врати с табелки, които указваха, че това са обиталища на счетоводители, землемери, финансови консултанти. Отвъд портала беше кантората на юридическата фирма; елегантната обстановка дискретно намекваше за преуспяваща дейност — красиви, но ненатрапчиви копринени тапети, бежов мокет, лампи със сивкави абажури, абстрактни картини в пастелни цветове; дори тромпетистът, чиято музика звучеше от скритите високоговорители, свиреше под сурдинка.

Прие ни сравнително възрастна жена, която се оказа секретарката. След секунди през страничната врата влезе Лидия Барстоу. Вероятно беше на около четирийсет години, имаше зелени очи, обло лице, изящни устни и красиво носле, косата й беше кестеняво руса. Носеше старомоден кафяв костюм, бежова блуза, кремав чорапогащник, кафяви обувки с нисък ток. Всичко в нея сякаш беше приглушено. Единственият признак за женска суета беше дискретното й червило. Притискаше ръце около раменете си, сякаш й беше студено.

Помолихме я да разговаряме в кабинета на Рубин Койл. Тя кимна и въпреки деловото й изражение, забелязах, че погледът й е на човек, който едва не е бил убит от мълния. Поведе ни по дълъг коридор, от двете страни бяха бърлогите на адвокатите. Кабинетът на Койл беше в дъното, през прозореца се разкриваше изглед към едно от хубавите предградия на Мобил.

— Научихте ли нещо за господин Койл? — обнадеждено попита госпожица Барстоу.

— Не, съжалявам. Детектив Смитсън може би ви е казал, че…

— Разбирам, че ръцете ви са вързани, след като няма доказателства за… насилие. Все пак се надявах… — Тя не довърши фразата.

Хари се извини, че повтаря въпросите, които й е задал Смитсън, разпита я относно изчезването на Койл, а помощничката потвърди, че го няма от пет дни, през които нито се е обадил, нито е изпратил съобщение по електронната поща.

— Няма жена, нали? — намесих се.

— Отдавна е разведен. Не поддържа контакти с бившата си съпруга.

— Има ли приятелка?

Лидия Барстоу се поколеба, ръцете й затрепериха, но тя ги притисна към коленете си.

— Аз… тоест…

Поведението й и фактът, че беше попълнила формуляра за издирване на Койл, ми подсказаха, че е била нещо повече от помощничка на адвоката.

— Вие ли сте неговата приятелка, госпожице Барстоу? — настоях.

Опитът й да се усмихне завърши с пълен провал.

— Ами… сигурно съм аз — измънка.

— Какво означава това? За такива неща съмнение няма.

— Койл… е прекалено погълнат от работата си. Почти нямахме възможност да се срещаме извън кантората, да ходим на кино или на ресторант. Най-често само… ъъъ…

Изведнъж я обхвана паника, сякаш беше сгрешила посоката и бе попаднала на непознат път.

— Нямаме намерение да надничаме в личния ви живот, госпожице Барстоу — побърза да се намеси Хари. — Ако научим повече подробности, може би ще помогнем.

Лидия изглеждаше така, сякаш всеки момент ще избухне в сълзи.

— През повечето време не излизахме — прошепна. — Така предпочиташе Рубин. — Извърна очи и прехапа устни.

Доколкото разбрах от изказванията й, шефът й е предпочитал интимните разговори пред ходенето на кино или на ресторант.

— Господин Койл някога споменавал ли е пред вас мотел „Коузи Кабинс“, водил ли ви е там?

Изражението на изненада се имитира най-трудно — обикновено хората преиграват, блещят се и зяпват глуповато. Объркването на Лидия изглеждаше неподправено.

— Защо питате?

— Изглежда, наскоро е бил там.

— Не съм го чувала да говори за този мотел.

— Напоследък забелязахте ли някаква промяна в отношението му към вас, в ежедневието му?

Лидия дълбоко си пое въздух:

— За последен път бяхме… заедно в петъка преди две седмици. Рубин се държеше както обикновено… — Тя се огледа, затвори очи. — Може ли да продължим разговора другаде, детектив Райдър? Чувствам се неловко тук.

— Разбира се.

Лидия ни поведе към вратата; забелязах, че не изключи осветлението, сякаш остави запалена свещ на прозореца, та да служи за ориентир на моряка, изгубен в океана. Влязохме в нейната малка канцелария; кошчетата с входяща и изходяща поща бяха препълнени с папки и документи.

— Само за господин Койл ли работите? — попитах.

— Не, и за други адвокати. Честно казано, Ру… господин Койл не ме товареше с много работа — най-често ми възлагаше да пиша писма.

— Налага се да ви зададем още един задължителен въпрос — познавате ли човек, който има причини да мрази господин Койл, да организира отвличането му?

Тя поклати глава:

— Рубин… господин Койл е толкова… толкова мил.

— Не познавате клиенти, които са му имали зъб заради загубени дела, така ли?

— Той не се занимава с уреждането на спорове. Негова специалност са преговорите и посредничеството. Често казва: „Лидия, ако ми се налага да влизам в съдебната зала, то е, защото съм се провалил.“ Според него призванието му е да води преговори — и двете страни си тръгват доволни или поне са склонили на разумен компромис.

С Хари не бяхме открили никакви доказателства, че някой е имал зъб на Рубин Койл. Всъщност аз дори бих го нарекъл „антиадвокат“ — стараел се да укрепва отношенията между партньорите, за да сключват взаимноизгодни споразумения, използвал всяка възможност да създава хармония и радост. На седмия ден си почивал, от време на време в компанията на госпожица Барстоу.

— Какво ще ни кажете за тримата съдружници, които са собственици на фирмата? Предполагам, разговаряли сте с тях. Знаят ли нещо?

Тя поклати глава:

— Господин Хъмърли е старшият съдружник, Рубин се отчита само на него. Днес дойде в кантората и се опита да поработи, но сърцето пак го сви и сега е в болницата под наблюдение. Горкият човек е на седемдесет години.

— Какво каза по повод изчезването на адвокат Койл?

— Все повтаряше, че Рубин е решил да си вземе малка отпуска, за да си почине, и след ден-два ще се върне.

— Последен въпрос, госпожице Барстоу. Спомняте ли си нещо необичайно да се е случило през седмицата, предшестваща изчезването на господин Койл? Помислете си важни са дори най-незначителните подробности, били те за хубаво или лошо.

По очите й разбрах, че си е спомнила нещо.

— Няколко дни, преди да… престане да идва на работа, Рубин беше на среща с клиент. По пощата пристигна пакетче за него, отдолу беше написано „Лично и поверително“. Нямаше адрес на подателя. Рубин настоява да отварям цялата му поща, затова отворих пакетчето. Вътре имаше дебел плик, в който се намираше още един, но по-малък — все едно да отваряш от онези руски дървени кукли. В малкия плик в полиетиленова опаковка бяха увити парчета картон, прикрепени едно към друго с прозрачна лепенка.

— Какво имаше помежду им?

Лидия разпери палеца и показалеца си, обозначавайки нещо, широко колкото три пощенски марки, поставени една до друга:

— Ей толкова малка рисунка…

Побиха ме ледени тръпки.

— Извинете, госпожице Барстоу — прекъснах я. — Миниатюрна картина ли имате предвид? Произведение на изкуството ли?

Тя кимна:

— Да. Краищата бяха разръфани, все едно картинката беше изрязана от по-голямо платно.

Стори ми се че чувам дрезгавия глас на човека, който тази сутрин ми позвъни по телефона: Интересувам се дали сте намерили нещо, свързано с изкуството.

Само че шантавият тип питаше за местопрестъплението, нали?

— Какво беше нарисувано на картината, госпожице Барстоу? — попитах.

— Не беше изображение на нещо конкретно, а някакви заврънкулки и странни форми. Цветовете бяха зашеметяващи.

— Нямаше ли писмо или обяснителна бележка?

— Не. Стори ми се странно, но сложих пакетчето при входящата кореспонденция.

— Оттогава виждали ли сте го?

Лидия поклати глава:

— Той сигурно го е взел.

— Шефът ви любител на изкуството ли е? — попитах. — Колекционира ли картини?

Тя печално се усмихна:

— Веднъж го помолих да ме заведе на изложба на импресионисти в Музея на изкуствата. Посочваше ту едно, ту друго платно и непрекъснато питаше: „Какво означава това, Лидия? Нищо не разбирам.“ Тръгнахме си след двайсет минути.

— Кажете ми нещо повече за миниатюрната картина, която е пристигнала по пощата.

— Беше великолепна. Никога няма да забравя невероятните цветове и как формите си прилягаха. Въпреки това…

Направи ми впечатление, че шепне; отместих очи от бележника и я погледнах:

— Какво, госпожице Барстоу?

— В нея имаше нещо странно. Нещо, което усещах, но не виждах.

— Помъчете се да го опишете — намеси се Хари.

Тя озадачено ни изгледа, после промърмори:

— Струваше ми се, че ако гледам по-дълго картината, ще сънувам кошмари. Глупаво е, нали?

Шеста глава

След посещението в юридическата кантора повторно навестихме Хакам. Заварихме го в задимената му канцелария. Хари поиска книгата с резервациите и я запрелиства.

— Изглежда, мотелът е любимото място за срещи на хора с имена Смит и Джоунс — отбеляза по едно време.

Управителят сви рамене:

— Не контролира кои имена хора казват.

Хари, който с показалец следеше записките, посочи едно име:

— Ето! Рубин Т. Койл. Регистрирал се е преди три седмици. Записал е истинското си име и адрес. Сигурно е единственото вярно сведение на страниците на този тефтер. Обясни ли ви защо наема бунгало, след като живее в града, господин Хакам? Може би е казал, че ремонтира жилището си.

Най-баналното обяснение на местни хора, които наемаха стая в хотел в собствения си град, бе: „Боядисват апартамента ми, не мога да търпя миризмата. Тук сме с… жена ми, ето я там, седи в колата.“

Управителят се позамисли:

— Каза, че работи тука. Изследване. Попита колко време трябва обади предварително, за да запази шест-седем бунгала.

— А вие какво отговорихте?

Хакам маниерно дръпна от цигарата си:

— Двайсет-трийсет минути.

Върнахме се при колата. Седнах отзад, Хари се настани зад волана. Щом потегли, се проснах на седалката, подпрях глава на скръстените си ръце и се загледах в синьото небе и върховете на дърветата, които пробягваха отстрани. Когато в детството ми у дома започнаха трагедиите, на пръсти излизах от къщата и се скривах в старата ни кола. И до ден-днешен за мен задните седалки са чудесно място за размисъл. Пътуването отзад имаше и още едно предимство — спестявах си ужаса от шофирането на партньора ми. Той обожаваше карането на кола, но не му беше хванал цаката, също както не беше хванал цаката на съчетаването на ярките цветове в облеклото си. Бяхме изминали стотици километри заедно и досега не ме беше убил, но скапаното шофиране му беше нещо като втора природа.

— Не мисля, че Койл е имал среща с проститутката — каза той на огледалцето за обратно виждане. — Бил е в мотела единайсет дни, преди тя да се появи. Не се е криел, регистрирал се е под истинското си име. Може да е бил с жена, която е чакала в колата. Или дори с мъж. Не е бил лудо влюбен в госпожица Барстоу. Тя обаче го обожава. Доста е наивна, както биха казали някои, включително аз. Може би господин адвокатът е изпаднал в криза на средната възраст, за която имаме много примери. Да речем случилото се с Дейл Брайсън.

Дейл Брайсън беше невзрачен трийсет и осем годишен строителен инженер, който преди няколко месеца беше обявен за издирване. След като се разбра, че някой е използвал кредитната му карта в магазин за алкохол, в който бяха застреляли един човек, възложиха разследването на двама ни с Хари. Два дни по-късно заловиха убиеца, но тъй като вече се бяхме захванали, проследихме Брайсън и го открихме в шикозен мотел на магистрала 1-10. Пред стаята беше паркиран нов-новеничък червен биймър кабриолет. Издирваният лежеше гол във ваната, в която беше излял пет каси шампанско от по четирийсет долара бутилката. Леглото беше покрито с плюшени мечета. Брайсън ужасно се сконфузи и не даде никакво правдоподобно обяснение, само промълви:

— Изпитвах необходимост да го направя.

Този случай, макар и доста краен, не беше изключение. Мъжете от висшите слоеве на средната класа сякаш са програмирани да превъртят периода между трийсет и петата и четирийсет и петата си годишнина. Изчезват за около седмица и най-опасното, което могат да направят, е да изпразнят банковите си сметки, за да си купят я моторница, я спортен автомобил. По всяка вероятност Рубин Койл се забавляваше някъде и нямаше нищо общо с жената в бунгалото.

— Има нещо, което ме смущава, Хари.

Колата кривна вдясно, удари се в тротоара, после продължи напред.

— Какво, братле? — попита партньорът ми.

— Сутринта се случи нещо странно. Някакъв старец ми телефонира и попита дали около мъртвата е било намерено някакво произведение на изкуството. Реших, че е поредната откачалка, и го пратих да пасе.

— В бунгалото наистина не беше намерено нищо подобно, Карс.

— Да, обаче Койл е получил по пощата нещо като картина.

Хари махна с ръка:

— Не сме сигурни какво точно е било. Ако искаш да знаеш, първата ми съпруга непрекъснато получаваше по пощата какви ли не боклуци — мостри за тапети, тапицерия или завеси.

— Първата ти съпруга ли? Мислех, че си бил женен само веднъж.

Хари много рядко споменаваше развода си, а пък аз не го разпитвах. Той тежко въздъхна, сякаш си спомни нещо неприятно:

— Така е. Но понякога ми се струва, че съм имал поне пет жени.

Той ме остави пред моргата. Детектив от Трети район беше присъствал на аутопсията на непознатата от мотела, състояла се преди около два часа. Оттук насетне разследването поемахме двамата с Хари, затова исках да разбера какво е заключението. Намерих доктор Клеър Пелтиър в спартанския й кабинет, чието обзавеждане беше само една идея по-луксозно от това на общото помещение в полицията. Знаех, че тя е извършила аутопсията и сега вероятно пише доклада. Открехнах вратата и надникнах в кабинета. На бюрото на Клеър имаше ваза с рози — единственото цветно петно в помещението.

— Готов ли е докладът от аутопсията на неидентифицирания женски труп, Клеър?

Всички наричаха Клеър „доктор Пелтиър“. Само аз се обръщах към нея по име още от деня на запознанството ни — тя ми го връщаше, като ме наричаше само Райдър. Беше директорка на местния клон на щатския отдел по криминалистика и според мен беше една от най-способните в този бранш. Беше на около четирийсет и пет години — поразително красива, с късо подстригана смолисточерна коса и невероятни сини очи; общо взето погледът й беше смразяващ, но от време на време в очите й проблясваше изненадваща топлота.

Седнах на единствения стол пред бюрото й. Тя си сложи очилата, които носеше окачени на верижка, и намръщено се загледа в листа хартия. Миризмата на розите беше толкова силна, че ми се стори осезаема.

— Открих охлузвания, предизвикани след смъртта, които може би са от лопата. И посмъртни петна, които нямаше да ги има, ако жената беше умряла на леглото в мотела. Като се прибавят следите от глина по тялото й, стигаме до логичното заключение, че…

Кимнах:

— Че е била изровена от гроб.

— Разбира се, прочетох доклада на криминалистите — цветя, свещи и прочие. Ти какво мислиш, Райдър?

Свих рамене:

— Свещите и цветята са носители на определени символи. Обаче не съм сигурен, че това е работа на ненормален.

— Установихте ли със сигурност, че жертвата е проститутка?

— Ами… беше гола и се намираше в мотел, чийто оборот вероятно е само от бунгала, наемани за по един час.

Клеър почука с нокът по листа хартия:

— Половите й органи не са на проститутка, Райдър. Няма охлузвания, абразии, нито признаци да е страдала от венерическа болест. Въпреки възрастта й гениталиите й изглеждат така, сякаш още са в гаранция. Освен това през онази нощ не е правила секс.

Направих „колибка“ с пръстите си, притиснах ги до устните си:

— Има и още нещо странно, Клеър — тя няма досие при нас. От друга страна, може да е нова в занаята. Когато нямаш пари за наркотици, си готов на всичко.

Тя прелисти доклада си:

— Слушай внимателно, Райдър. Смъртта е настъпила от задушаване в периода между дванайсет вечерта в събота и дванайсет по обяд в неделя…

— Видях белезите по шията й…

— Само че не си видял вътрешните увреждания — прекъсна ме Клеър. — Въжето е било затягано и отпускано няколко пъти.

— Била е изтезавана. — Стомахът ми се преобърна. Така постъпваха престъпници, които изпитваха удоволствие от насилието. Доктор Пелтиър продължи да чете:

— Вероятно жертвата е била погребана в неделя. В понеделник през нощта трупът е бил изваден от гроба. Измили са го.

— Пренесли са мъртвата в бунгалото, което е било ангажирано предварително — продължих вместо нея. — Някой е запалил свещите, покрил е с цветя мъртвата.

— Нищо ли не открихте при огледа на бунгалото?

— Бри трябва да провери един милион пръстови отпечатъци по мебелите. По свещите няма следи, шкафчето до леглото е грижливо избърсано. Убиецът е бил много предпазлив. Съмнявам се, че ще намерим нещо. Криминалистите минаха мокета с прахосмукачка. Призлява ми, като си помисля, че ще трябва да разгледам всичко, което са събрали.

Клеър повдигна веждата си, напомняща тъмен полумесец:

— Май ви се е паднал костелив орех, Райдър.

Спомних си разговора с началника на полицията. Той искаше да се изтъкне пред обществеността с дейността на Специалния отряд, аз предпочитах да останем извън радара на медиите. Ала предварителните доклади от аутопсиите се разпространяваха за вътрешно ползване и репортерите по някакъв начин се добираха до тях.

— Какво ще пише в официалния доклад, Клеър?

— Смърт чрез удушаване. Ще включа и стандартните клинични заключения.

— Ще споменеш ли свещите върху очите й, изтезанията? И това, че е била ексхумирана?

Тя ме погледна изпод око:

— Не искаш да стане обществено достояние, така ли?

— Да. Може да ни е от полза по-късно.

— Засега всичко е в областта на предположенията. Ще се постарая, доколкото е възможно, да пропусна повечето подробности.

— Благодаря, Клеър.

— Имай предвид, че мога да го скривам не повече от седмица, най-много две. След това обществеността ще получи пълния доклад и ще започне циркът.

Притиснах длани до коленете си и се изправих. Вече бях стигнал до вратата, когато Клеър подхвърли:

— Райдър, Ейва обаждала ли ти се е?

Ейва Даванъл доскоро беше помощник-патолог в моргата. Запознах се с нея миналата година, когато тя безуспешно се мъчеше да се избави от алкохолизма. Неволно бе замесена в случая, който разследвах, и едва не загина. Станахме любовници и бяхме заедно няколко месеца — може би най-щастливия период от живота ми. Вярвах, че тя споделя чувствата ме, ала преди месец Ейва внезапно обяви, че напуска Мобил, работата и приятелите си. Всичко.

Ненадейно се превърнах в част от миналото й.

Тя се върна във форт Уейн, Индиана, където беше прекарала детството си. Решила бе да изкара допълнителен курс на обучение за патолог в болница и да зареже работата в клинична лаборатория.

— Искам да работя с живи хора, не с мъртъвци — каза ми на сбогуване.

След заминаването й три пъти се чухме по телефона, но разговорите ни бяха безсмислени и пресилено жизнерадостни като разговори между куклите Барби и Кен.

В крайна сметка и те се разделиха, нали?

— Райдър, чу ли какво попитах? — Гласът на Клеър ме изтръгна от мислите ми.

— Не съм я чувал цяла седмица — измънках. — Дано е щастлива. Заслужава го.

Клеър ме изгледа:

— А ти как се чувстваш? Преодоляваш ли… раздялата?

Очертанията на стаята се размиха пред погледа ми. Без причина краката ми се подкосиха. Обърнах се, махнах за сбогом и се изнизах възможно най-бързо, за да не стана за смях. Някак си се добрах до тоалетната. Наплисках си лицето. Две-три секунди се взирах в отражението си в огледалото. Дълбоко си поех въздух и излязох. Изненадах се, като видях Хари до бюрото на секретарката Вира Брейдън — навел се беше към нея и явно й разказваше някакъв виц. Като ме зърна, се изправи и с палец посочи към вратата:

— Лешоядите са отвън, братле. Реших да те предупредя, че да не те хванат по бели гащи.

Тръгнахме към външната врата. През стъклото видях, че отвън дебнат неколцина представители на медиите. Учудих се, че двойката от Канал 14 не е сред тях. Хари, който вървеше след мен, сложи лапа на рамото ми:

— Нещо интересно от аутопсията, братле?

— Кофти новини — промърморих. — Жената е била изтезавана.

Погледнах разкривените лица на репортерите, притиснати до стъклото; наистина бяха лешояди, скупчили се около моргата, за да научат най-новото, с надеждата да е толкова отвратително, че да повиши тиража на съответния вестник и рейтинга на съответната телевизия, което пък щеше да увеличи приходите от реклами. Ненадейно изпитах отвращение от моргата, от любовници, които ме изоставят без предупреждение, от хора, превръщащи в цирк смъртта на една жена.

Може би се отвращавах и от себе си, задето не бях достатъчна причина Ейва Даванъл да остане в Мобил.

— Майната им на тези изроди, Хари. Да изчезваме от тук.

Щом излязохме, все едно ни връхлетя вълна от влажна горещина. Като по сигнал репортерите закрещяха едновременно, въпросите им се сливаха в неразбираемо бръщолевене.

— Открихте ли оръжието… че обстоятелствата са необичайни… кой е извършителят… време на смъртта… съдебният лекар… улики… най-близките роднини?

Нахалниците ни последваха, но бързо се отказаха. С Хари затичахме към колата. Вратата на черния джип, паркиран наблизо, се отвори, отвътре изскочиха Данбъри и Ръката. Репортерката насочи микрофона към нас. Дребничкият оператор, издокаран с джинсово облекло, вървеше редом с нея, стъкленото око на камерата се насочваше ту към мен, ту към партньора ми, сякаш устройството недоумяваше към кого да се обърне.

— Кого виждат очите ми? — възкликна Данбъри. — Погитата!

— Какво е „поги“? — сопнах се.

— Съкращение от „полицай-гений“. Държа да получа интервю от най-добрите пазители на реда. Какви са резултатите от аутопсията? Необходимо ли е случаят да се разследва от СОППЛ?

— Без коментар — изръмжах; и без това ми беше кофти, а като гледах тези две типични конски мухи, ми призляваше още повече.

— Детектив Райдър, има ли нещо по-особено в престъплението, за да се намеси Специалният отряд? Има ли обезобразяване? Странни обозначения? Нещо сходно с…

Блъснах микрофона, който се измъкна от ръката на досадницата и падна на тротоара. Тя се облещи.

— Върви на майната си! — изкрещях. — Също и тая маймуна, операторът!

— Карсън! — изръмжа Хари.

Операторът се ухили и насочи камерата към мен:

— Днес сме доста кисели, а?

Заобиколих кашата кола, но преди да се кача, Данбъри отново ме нападна:

— Как ще обясните защо сте тук вие, а не детективите от Трети район?

Намръщих се:

— Не можахте ли да си намерите друга работа? Колко получавате да се гаврите със скръбта на хората?

— Съветвам ви да се обърнете към психиатър, господин детектив. Очевидно имате проблем с контролирането на гнева — подхвърли операторът и се усмихна още по-широко. Ръцете ме засърбяха да му натикам камерата в гърлото. Вместо това се качих в колата и го изгледах кръвнишки. Той ми намигна. Хари включи двигателя. Като натисна съединителя, колата поднесе, забуксува, чу се шум, все едно кожено знаме заплющя под напора на бурен вятър.

— Втасахме я — измърмори партньорът ми. Удари спирачки, отвори вратата и огледа гумите. — Тук всичко е нормално. Провери от твоята страна, братле.

Изскочих навън. Предната гума беше сплескана.

Хари извади мобилния си телефон:

— Качвай се, Карсън. Ще се обадя в гаража да изпратят някого да смени гумата. Ще стане за минути.

Намирахме се на около два метра от Данбъри и шимпанзето й. Проклетият маймуняк спринтира към мен и навря камерата в лицето ми:

— Хей, детектив, пуснете една хубава усмивка за нашите зрители — нека всички видят какъв симпатяга е полицаят на годината. Ще бъде страхотна реклама за цялата ви служба.

— Чупката! — изсъсках и усетих, че нещо става в гърдите ми… всъщност не беше усещане, по-скоро бе като звук от пречупване.

— Качвай се, Карсън — повтори Хари, този път по-силно.

Данбъри се приближи и подвикна на оператора:

— Борг, престани. Не снимай повече.

— Моля ви, господин Райдър — прошепна операторът така, че само аз да го чуя. — Направете физиономията на кораво ченге като на снимката във вестника. Скъпата ви майка хареса ли фотографията? Ами гаджето ви? „О, чукай ме, сладък, но преди това ме погледни като кораво ченге…“

— Карсън! Качвай се, мамка му! — изкрещя Хари.

Само че беше прекалено късно. Вече бях сграбчил за ризата оператора и му обяснявах какво ще направя с камерата му, ако имаме възможност да се усамотим някъде.

Проклетият маймуняк не преставаше да се хили.

Като се прибрах у дома вечерта, индикаторът на телефонния секретар проблясваше. Знаех, че съобщението е от Джереми, може би защото това щеше да бъде връхната точка на един свръхгаден ден. Натиснах бутона за прослушване и изпитах горчивото удовлетворение, че съм бил прав.

„Карсън, мама чака новото зарядно устройство“ — напевно произнесе Джереми. Тонът му беше като на щастлив и безгрижен човек.

Седма глава

Не знам защо, но началникът на полицията Плакет държи в кабинета си голям глобус от онези, които се поставят на пода. Свят с размерите на плажна топка. Взирах се в синия Тихи океан и ми се щеше да бъда там. Плакет се беше настанил зад широкото си блестящо бюро и ме оглеждаше. Утринната мъгла още не се беше вдигнала и светът отвъд прозореца беше сивкав.

— Колко си висок, детектив Райдър?

— Ъъъ… метър и осемдесет и два сантиметра.

— А колко тежиш? Седемдесет и пет, осемдесет килограма ли?

— Нещо такова.

— Но си нападнал човек, висок… — Той направи справка в някакво писмо, разгърнато пред него. — … висок метър и петдесет и тежащ около петдесет килограма.

Писмото беше от управата на Канал 14 и беше пристигнало сутринта. Предположих, че началникът Плакет е разговарял най-малко един час по телефона с различни представители на тази медия.

— Сър — обади се Хари, който стоеше редом с мен, — мисля, че детектив Райдър беше предизвикан да…

Плакет вдигна ръка и го накара да замълчи, после продължи обвинителната си реч:

— Не само си го заплашил с физическо насилие, ами си осъществил заплахата.

— Не съм му направил нищо, само го хванах за ризата. Е, може би малко внезапно, но него и с пръст не съм го пипнал.

Плакет зачете пасаж от писмото:

— „Сграбчи го, вдигна го и го задържа така, докато лицето му почервеня.“

— На онзи шебек лицето по рождение си му е червено — намеси се Хари.

— Не се обаждай, Нотилъс!

— Слушам, сър.

— Вярно ли е написаното, детектив Райдър?

— Сър, ако изгледате видеозаписа, ще се уверите, че въпросният господин ме предизвика да…

Плакет запрати на бюрото писмото:

— Пет пари не давам какво ти е казал. Ти си ченге! Обсипвали са те с много по-злостни обиди, но си ги понасял.

Пъхнах ръце в джобовете си, наведох глава:

— Онзи ме хвана в лош момент.

Шефът отиде до прозореца, загледа се в колите по улицата и промърмори:

— За щастие от Канал 14 са готови да забравят случилото се. Наложи се да поискам услуга от хора, на които навремето съм услужвал, обещах да направим едно или друго. Ясна ли ти е картинката?

— Не много, сър.

— Длъжници сме им, задето няма да повдигнат обвинение срещу полицията. Или още по-лошо — да излъчат записа с просташкото ти поведение, което злепоставя цялата ни институция. Инцидентът се случва едва… едва три дни, след като ти е връчена наградата за полицай на годината. Едва ли трябва да ти казвам как ще ни насоли кметът, ако разбере какво е станало.

— Съжалявам, сър. — Не бях сигурен, че се разкайвам, но протоколът изискваше да го кажа.

— Мразя да съм длъжник на медиите, Райдър. Изтръпвам, като си помисля какво ще ми поискат в замяна. — Той се намръщи. — Докъде стигнахте със случая с мъртвата в мотела? Доколкото разбрах, именно този случай е предизвикал… хммм… пререканието с оператора.

— Оказа се костелив орех, но се надявам да…

— Нямате улики, така ли? Досега не сте се добрали до нищичко, а? Хубава работа! Очаквам резултати, детектив! Ти си нашият специалист.

Не отговорих веднага, после се чух да казвам:

— Работим по едно предположение, свързано с анонимно обаждане по телефона. Свързано е с изкуството.

— Солидна следа ли е?

— Само с това разполагаме в момен…

— Свободни сте!

* * *

— Изкуство ли? — промърмори партньорът ми, като излязохме от кабинета на Плакет (между другото, шефът гневно тресна вратата след нас). — Да не говориш за оная щуротия, дето я разправяше секретарката на адвоката?

— Говоря за стареца, който ми телефонира да попита дали в бунгалото сме намерили някакво произведение на изкуството.

— Откаченият ли?

— Не беше откачен, а по-скоро особняк. И не ме упреквай. Нима искаше да рапортуваме пред шефа с какви улики разполагаме в действителност? На практика те възлизат на ей това! — С палеца и показалеца си очертах една голяма нула.

— Имаш право, грознико-умнико. Ще се захвана с магазините за свещи. Представи си, че ненормалният е купил с кредитна карта петдесет свещи, после със същата карта си е напазарувал при цветаря. Мислиш ли, че може да е постъпил така?

Отидох в телефонната централа, където се записваха номерата на всички, свързали се с детективите. Оказа се, че „моят човек“ живее край магистралата за форт Морган от другата страна на залива. Името ми беше непознато, което не ме изненада. Пъхнах в джоба си листчето с адреса и се изнизах.

След около час излязох от магистралата и завих по изровен черен път, прорязващ гъсти шубраци. От двете страни бяха надвиснали клоните на високи борове. Изминах с колата още шейсетина метра, докато се озовах зад бунгало, боядисано в кремаво, чиито прозорци гледаха към залива. Изключих двигателя, автомобилът продължи по инерция и спря зад погребално черен пикап „Додж Рам“ с два декоративни накрайника на ауспуха като устройства за изстрелване на торпеда. На покрива имаше багажник, към който бяха прикрепени дълги пластмасови тръби, вероятно за рибарски пръти.

Огледах се и след като не забелязах нищо заплашително в пущинака, на пръсти заобиколих къщичката. На малката веранда имаше люлка, дървената седалка беше изтъркана от употреба. Откъм залива долиташе бръмчене на моторници. Чайки пищяха и кръжаха в небето. Водата се плискаше в дървените подпори на кей, простиращ се на около двайсет и пет метра навътре във водата.

Някой зад мен извика:

— Стой, не мърдай!

Застанах неподвижно:

— От полицията на Мобил съм. Търся…

— Шшт, синко Джим. Разпери ръце, като че летиш. Държа як револвер. Ако не слушаш, ще ти пробия в корема дупка, през която да хвърлиш котка.

Гласът беше на стареца, който ми се беше обадил сутринта, и когото мислено наричах „Художника“. Да му се не види, откъде се бе появил? От въздуха ли? Вдигнах ръце:

— Вижте какво, господине…

— Извади си с два пръста значката, синко. Посегнеш ли към оръжието, брой се за мъртъв.

Измъкнах значката и личната си карта и ги вдигнах високо.

— Редовен си — отсече онзи. — А сега — долу гащите! Да видим дали можеш да изпърдиш „Лунна река“.

— Какво?!

Обърнах се и се озовах лице в лице с човек на възраст между шейсет и пет-седемдесет години, среден на ръст, слаб, но с малко коремче. Очите му, надничащи изпод широкополата шапка, бяха с цвят на олово. Носеше карирана риза с къси ръкави, ръцете му бяха още по-загорели от лицето. Очилата му се кандилкаха на жълт шнур, провесен на шията му. Бежовият му панталон беше изпръскан с боя, маратонките му бяха на прага на издъхването. Облягаше се на едно дърво, скръстил ръце. Не беше въоръжен.

Почервенях от срам и от гняв, забравих всякаква учтивост и също заговорих на „ти“:

— В пикапа ли беше?

— Чух колата ти и набързо се вмъкнах в кабината. Ако беше по-умен, първо там щеше да погледнеш. — Той поклати глава. — Има още много да учиш, синко.

— Какво ще кажеш първо да науча името ти, а?

— Казвам се Джейкъб Уилоу и съм бивш служител от щатската полиция на Алабама. Тръгвай с мен, Райдър. Като те гледам, едно питие ще ти дойде добре.

Влязохме в дървената къщичка. Уилоу отиде в кухнята, аз останах в дневната — приятно и просторно помещение, в дъното на което беше обособена трапезария. Разгледах книгите на полицата — имаше няколко енциклопедии за риболов и яхти, около дузина биографии, но повечето томчета бяха романи, написани по действителни криминални случаи. Дебела папка беше облегната на „Пълна лудост“ — творбата на Винсент Буглиоси за убийствата, извършвани от сектата на Мансън. Уилоу се появи отново — носеше две чаши с лимонада.

— Сядай! — Посочи ми канапето, пред което имаше ниска масичка. — Не чакай да се правя на любезен домакин. — Подаде ми едната чаша, повдигна прошарената си вежда. — Дошъл си, защото някакъв дърт глупак ти се обади по телефона във връзка с едно убийство в мотел, така ли? Обаче изчака няколко дни, преди да си направиш труда да ме намериш. Толкова ли нямате за какво да се хванете, детектив? Май наистина сте в задънена улица, а?

— Предлагам аз да задавам въпросите — казах, и то сравнително любезно, макар още да ме беше яд на дъртия глупак, задето ми беше устроил засада.

Той ме изгледа, после кимна:

— Бива. Първо обаче да ти се представя…

Седна на стола от другата страна на масичката и заразказва. Научих, че е шейсет и осем годишен и че е работил в щатската полиция на Алабама двайсет и пет години — седем като патрулен полицай, а останалите като детектив. Така и не му предложили канцеларска работа, защото знаели, че няма да приеме. Празненството по, случай пенсионирането му било преди дванайсет години и той си тръгнал трийсет минути след началото.

„Представянето“ му отне три минути и той ми даде знак, че е приключил, като стана и се заразхожда напред-назад. Покашлях се:

— Изкуството, господин Уилоу. Спомняш ли си тази думичка? Именно затова съм тук. Обаче нито веднъж не я спомена.

— Първо трябваше да ти се представя. Важно е.

— Е, вече го направи. Давай по същество.

— По новините съобщиха, че убитата проститутка е била заобиколена от свещи. Исках да разбера дали е имало и нещо, свързано с изкуството.

— Не съм длъжен да ти отговарям. Въпреки това ще ти кажа, че в бунгалото не намерихме нищо, което да прилича на произведение на изкуството.

— Сигурен ли си?

— Най-добрият криминалист от щатската лаборатория извърши огледа на стаята. Повтарям, нямаше нищичко, свързано с някаква форма на изкуството. — Премълчах за странната пратка, която беше попаднала в ръцете на Лидия Барстоу, защото още смятах, че става въпрос за съвпадение. — Ще ми обясниш ли по каква причина си така обсебен тази идея?

С бавни стъпки Уилоу отиде до прозореца, загледа се в залива. Малко ято пеликани прелетяха над кея.

— От години чакам нещо подобно да се случи — промърмори той.

— Мъртва проститутка по някакъв начин да бъде свързана с произведение на изкуството ли?

— Не. Марсдън Хекскамп да се появи отново.

Името ми беше познато, но много смътно, като избледняла записка върху стар календар.

— Хекскамп… Не беше ли серийният убиец, който се е подвизавал през шейсетте?

Уилоу се обърна, приближи се до полицата, взе голямата папка, извади от нея друга, съдържаща изрезки от вестници:

— Чух по новините, че в мотелското бунгало е имало свещи. Първата жертва на Хекскамп беше проститутка. Оставил беше свещи в стаята й.

— Кога е било това?

— На 17 юли 1969 година.

Изгледах го озадачено:

— Този Хекскамп… нима още е жив?

— Беше застрелян на 14 май 1972 година.

Едва се въздържах да не забеля очи:

— Май е било доста отдавна, колега. Оттогава е израснало цяло ново поколение. Мисля, че вече е без зна…

Той ми подхвърли папката:

— Капка от отровата на миналото, детектив — изрезки от вестници от времето на Хекскамп.

От учтивост прегледах няколко дописки, повечето от които бяха придружени със снимки. Въпреки че в заглавията се повтаряха думи като „маниак“ и „извратен“, Хекскамп изглеждаше безобиден като манекен на детския отдел на „Гап“. Последното заглавие, написано с огромни букви, гласеше: Загадъчна „плачеща“ жена убива Хекскамп и се самоубива в съдебната зала.

— Доколкото виждам, материалите се базират повече на предположения отколкото на факти — промърморих. — Накратко, наблягат на сензацията. Май този Хекскамп и последователите му наистина са били откачени.

— В дописките само се намеква за лудостта му. Истината е, че той е убивал жертвите си бавно и с удоволствие. Твърдеше, че провежда изследване на сетния миг от живота, на върховната красота. Същият този садист беше светски лъв, охотно приеман във висшето общество, защото бе очарователен и начетен, отгоре на всичко беше завършил световноизвестна академия по изобразително изкуство в Париж. Някой ми каза, че е бил единственият американец, който е получил стипендия за следването си в престижното учебно заведение. Притежаваше ум като бръснач и огромно самочувствие. За съжаление обаятелността и красотата му също бяха невероятни. Привличаше и жените, и мъжете, както пламъкът привлича нощните пеперуди. Само че под прекрасната външност се криеше адско изчадие.

— Ясно. На такива хора, които за съжаление не са малко, им казват „социопати“.

— Вестникарските драскачи нямаха представа за язвата в съзнанието на изверга, детектив. Нито за въздействието му върху околните. Въздействие, което може да е смъртоносно дори сега.

— Марсдън Хекскамп отдавна е изгнил в гроба. Не виждам как един скелет може да оказва смъртна заплаха.

Уилоу тежко въздъхна, прокара длани по страните си:

— Носи се слух, че той е водил нещо като дневник, в който е описвал деянията си и е записвал мислите си. Нещо като представителен подбор от произведенията на художник. Визуален синтез на размислите му върху… смъртта. Говори се, че този дневник е запазен, и се предава от ръка на ръка в много тесен кръг от хора, които благоговеят пред посланието му. Както вече споменах, това са само слухове, въпросът не се обсъжда публично. — Той въздъхна, облегна се назад. — Няма доказателства за съществуването на тази „творба“.

— Очевидно хората вярват, че я има. А вие?

— Чувал съм някои да твърдят, че притежават части от неговата „колекция“.

— Много често около убийците-психопати възникват легенди, господин Уилоу. Спомнете си Джак Изкормвача.

— Или пък Джеси Джеймс, който се е обърнал против обществото, което не го е разбирало. Допринася за мистиката, създава тръпка.

— Знам. Но знам и нещо повече за онези хора. Бяха и са… заразени от отровата, ала не и склонни към преувеличаване.

— За кого говориш?

— За колекционерите на вещи на серийни убийци.

Имах известен опит с подобни типове. Докато следвах, няколко пъти смених специалността си, накрая се записах във факултета по психология на Алабамския университет; по време на обучението посетих доста затвори и психиатрични клиники в южните щати и разговарях с някои от най-ужасяващите психопати и социопати на планетата. Почти всеки имаше „клуб на почитателите“ — извратени мъже и жени, които водеха оживена кореспонденция с прочутите убийци и колекционираха техни вещи.

— И аз познавам неколцина — признах. — Например един събираше записките на затворници-психопати. Една жена пък предлагаше брак на всеки ненормалник, който й изпратеше нещо негово. Бяха жалки хорица. С болни съзнания, но иначе безобидни.

Уилоу кимна:

— Да, повечето са такива. Има и друга пасмина — също са с болни мозъци, но разполагат със средства и могат да си позволят да колекционират „по-екзотични“ и скъпи сувенири.

— Какви например? Детското столче на Дейвид Берковиц ли?

— Вещи от местопрестъплението. Или оръжия на убийството. Окървавен чук. Въже. Най-търсените артикули са дрехите. Още по-ценни са, ако вонят на лайна, защото жертвата се е изпуснала в момента на смъртта.

Изгледах го:

— Не се майтапиш, нали?

— Де да бях.

Спомних си рутинната процедура на всяко местопрестъпление — всичко се прибираше в пликове, надписваше се и се заключваше в помещението за веществени доказателства.

— Почти невъзможно е да се добереш до такива „сувенири“ — отбелязах.

Уилоу кисело се усмихна:

— Именно затова са толкова ценни.

— По какъв начин стигат до колекционерите?

— След приключване на съдебното дело веществените доказателства би трябвало да се съхраняват в специален склад. Любителите на сувенири плащат добре и… вещите изчезват.

Погледнах часовника си — вече бях изгубил два часа. Обратното пътуване до Мобил щеше да отнеме още час. Изправих се, благодарих за гостоприемството, поразкърших се и излязох от бунгалото. Уилоу ме изпрати до колата, изчака да се кача. Преди да затворя вратата, той се надвеси в купето — очевидно нямаше да ме пусне, без да чуе коментара ми. Реших да кажа истината:

— Не знам как да завърша разговора ни, колега. Научих доста интересни подробности.

Той се намръщи:

— Хората казват за някого, че е интересен, за да не го нарекат „откачен“.

Включих двигателя:

— Не подценявам информацията, която ми даде. Не можех да сторя друго, освен да те изслушам. Бил си детектив. Как би постъпил на мое място?

— Щях да се постарая да съм непредубеден. — Той тресна вратата на колата.

* * *

Малко по-нататък по пътя спрях и се обадих в службата. Нямаше нищо ново във връзка с мъртвата в мотела. Хари беше ударил на камък при издирването на магазина, от който са били купени свещите, което изобщо не го изненадвало, защото „във всеки четвърти магазин по света се продават проклетите восъчни щуротии“.

Излязох на магистралата и се насочих към спирката на ферибота — прекарах колата по рампата миг преди да я вдигнат. Фериботът пътуваше между форт Морган и остров Дофин, прекосявайки мястото, на което се е състояла прочутата битка за залива Мобил. Останки от жестокото сражение още лежаха на дъното; въпреки горещината колкото и пъти да прекосявах тези води, винаги ме побиваха тръпки.

Преминаването на залива има и друго значение за мен. Преди три години, дълго след като Джереми беше убил баща ни с ловджийски нож, намерих оръжието в мазето на старата ни къща. Пъхнах го под ризата си и се качих на ферибота, а когато навлязохме в дълбоки води, го хвърлих през борда — мислех си, че сред океана, видял толкова насилие, още едно свидетелство за ужасно деяние няма да бъде забелязано. От този миг насетне се почувствах по-добре… някак пречистен.

Насън съм хвърлял този нож поне сто пъти.

* * *

Тъй като пристанището се намираше на около два километра от дома ми, реших да хапна нещо, преди да разкажа на Хари странната история на Марсдън Хекскамп. Щом завих по алеята, видях пред къщата непозната бяла кола. Някой седеше до масичката за пикник под наколното ми жилище и се взираше в синевата на океана. Очертанията на тялото ми бяха познати.

Ейва! Беше се върнала!

Тя се обърна, като чу скърцането на чакъла под гумите на колата ми. Радостта ми помръкна — по изражението й разбрах, че не е искала да се срещне с мен. Колебливо ми махна, което потвърди предположението ми. Слязох, приближих се до масичката.

— Мислех, че си във форт Уейн — подхвърлих.

— Върнах се да уредя това-онова. Ще дам под наем къщата, докато… реша какво да я правя. Наех апартамент във форт Уейн. Ще ти хареса, Карсън. Малък е, но има големи прозорци и е много светъл. Намира се точно до парка Лейксайд…

Говореше забързано и прекалено жизнерадостно, все едно всичко помежду ни беше като преди.

— Нямаше да ми се обадиш, нали? — прекъснах я.

Тя затвори очи:

— Не и докато с теб…

— Какво? Докато сме в процес на раздяла ли? Или временно сме прекъснали връзката ни. Какви са отношенията ни? Обясни ми, ако обичаш.

По страната й се стече сълза. Щеше ми се да я бръсна с пръст, да усетя топлината на лицето й, допира на косата й. Не бях изпитвал подобно чувство към която и да било жена; усещах се, сякаш се намирам в чужда страна и никой не ме е научил на тайния й език. Въпреки това дълбоко в себе си се чувствах предаден, задето Ейва беше взела сама решение за нещо, което засягаше и двама ни.

— Не разбирам смисъла, Ейва — промълвих.

— Може би няма смисъл. Поне засега.

— Знам, че в съзнанието ти са запечатани ужасни преживявания. Ще избледнеят, но след време.

— Образите не избледняват, Карсън. Напротив, стават по-ярки. Страхувам се.

— Един луд се беше вманиачил по теб. В това се състои ролята ти в трагедията. Съдбата те избра и не можеш да промениш случилото се. Без значение колко бързо и надалеч ще… — Не довърших фразата, но вече беше късно.

— Щеше да кажеш „избягаш“, нали? Без значение колко бързо и далеч ще избягам.

— Остави, няма значение.

— Напротив, има.

Пъхнах ръце в джобовете си и се загледах във вълните, които се плисваха в брега и се връщаха обратно.

— Не е важно — измънках.

— Не се дръж така покровителствено. Кажи ми истината. — В гласа й зазвучаха гневни нотки.

Щом толкова настояваше, щях да й го кажа в очите.

— Днес си тук, утре те няма. На това му казвам „бягство“.

— Много си бездушен, Карсън.

Гневът като с бургия задълба стомаха ми:

— Мен ли наричаш бездушен? Бездушно е да ми съобщиш, че напускаш града и ме изоставяш, след като вече си го решила. Бездушно е да идваш тук, когато смяташ, че няма да ме завариш. — Думите се заизливаха от устата ми, подтиквани от усещането за безсилие, което ме гнетеше през изминалите три дни. — Ще ме осветлиш ли какво имаше помежду ни, Ейва? Малка сексуална игричка ли? Десетмесечна ваканция? А може би след като се отказа от алкохола, ти изглеждам различен. „Здравейте, казвам се Карсън Райдър. Щеше ми се да се запознаете с приятелката ми Ейва Даванъл, обаче тя изтрезня и избяга.“

Искаше ми се да предизвикам у нея силен гняв, вулканично изригване на чувства, чрез които тя да разголи душата си, да ми помогне да разбера причината за внезапното й решение. Ала тя само се загледа в океана. Очите й бяха по-зелени от влажни смарагди.

— Тръгвам си — прошепна. Машинално повдигна треперещите си ръце, понечи да ги протегне към мен, да ме прегърне, да ме притисне към себе си. Може би изпитваше необходимост от разбиране или само от утеха.

Не извадих ръце от джобовете си и се обърнах към водата, сякаш кротките вълни бяха много по-интересни. Ейва заплака; заслушах се в стъпките й, които се отдалечаваха, чух как се затвори на колата. Обърнах се едва когато автомобилът вече се отдалечаваше.

— Защо дойде? — извиках. — Само да погледаш водата ли?

След миг заглъхна дори шумът от двигателя на колата й.

Осма глава

Като малък обстоятелствата ме принудиха да степенувам нещата и неприятните да изблъсквам в дъното на съзнанието си. Запратих Ейва в най-забутаното кътче, придадох си делово изражение и отидох в службата да се срещна с Хари. Сменили бяха спуканата гума на служебната ни кола и докато партньорът ми шофираше към сервиза, за да остави „временния“ автомобил и да вземе нашия, аз му разказах за посещението си при Уилоу.

Той презрително изсумтя:

— Изкуството се връща от миналото, за да преследва хора и да ги убива, така ли? Съгласи се, че е невероятно, Карс.

— Не знам как да ти го обясня. Сега наистина изглежда неправдоподобно, но докато онзи дядка го разказваше, ми се стори интересно.

Хари рязко изви волана да избегне пощенски пикап, качи колата на тротоара, тръсна я обратно на платното.

— Каза ли ти кой извършва престъпленията? Може би серийни убийци от миналото, а?

— Не. Повечето, и то най-прочутите, вече са мъртви. Според Уилоу в престъпленията са замесени колекционери на вещи на масови убийци.

— Аха — записки от затвора, извратени рисунки и прочие. С теб сме виждали подобни шедьоври, братле.

— Старчето има предвид колекционери на много по-страховити сувенири, например вещи от местопрестъплението. Или странни, но стойностни произведения на изкуството.

— Като предполагаемия дневник на Хекскамп, така ли?

Свих рамене:

— Може би.

— Само дето нямаме никакво, ама никакво доказателство. Това, което ми разказа, е само теорията на бивше ченге, основаваща се единствено на слухове. Каква е връзката със сегашното престъпление?

— Първата жертва на Хекскамп е била проститутка. Очевидно със симпатичните му последователи са я удушили и са я оставили в бунгало в мотел, заобиколена от запалени свещи.

Хари форсира двигателя и профуча толкова близо до камион, превозващ бира, че спокойно можех да грабна една опаковка.

— Затова ли старчокът се е панирал? — подхвърли, без да се обръща.

— Вероятно.

— Стегни се, Карсън. Номерът със свещите е доста изтъркан.

Престъпниците, извършващи ритуални убийства, често използваха свещите като носители на едно или друго послание. За съжаление често използваха и проститутки, които заради професията си са най-уязвимите човешки същества на планетата.

— Така е — признах. Разказът на Уилоу започваше да изглежда фантастичен.

— Този човек е вманиачен, братле, поне така ми се струва от всичко, което ми разправи за него. Знаеш как е, като някой случай остане неразкрит — мухата ти се загнездва в главата. Същата муха мъчи дядката — след като се е пенсионирал, случаят се превърнал в смисъл на живота му, нещо отвътре непрекъснато го гложди.

— Смяташ, че не сме попаднали на вярна следа, така ли?

— Съчувствам на колегата, възхищавам се от упоритостта му. Но пак ти казвам — този човек е вманиачен, нищо повече.

Спряхме пред сервиза и влязохме да вземем колата. В голямото хале беше горещо почти колкото навън. Патрулки и автомобили без обозначение бяха строени в редици и чакаха механиците да им обърнат внимание. Въздухът беше просмукан с миризмата на боя и разтворители. Трясъкът на пневматичните чукове заплашваше да спука тъпанчетата ни. Петдесетинагодишен чернокож със синя униформа се приближи до нас, като бършеше с парцал ръцете си. На джоба на куртката му беше избродирано „Рафаел“.

— Хей, Хари, к’во ти трябва?

Аз отвърнах вместо партньора ми:

— Оставили сме едно небесносиньо мазерати от Формула 1. Казахте, че ще го пъхнете в микровълновата фурна.

Хари печално въздъхна и забели очи, сякаш казваше: „Виж с какво ме наказа съдбата“, после обясни:

— Колата ни е тъмносиня „Краун Виктория“, докараха я вчера със спукана гума.

Рафаел кимна към мен:

— Тоя твой партньор, Хари, сигур’ си докарва бая врагове, като се прави на смешник.

— Не знам. Никой не го е чувал да казва нещо смешно. Защо питаш?

Механикът ни помаха с пръст, обърна се и ловко се промъкна между две патрулни коли, покрити с кит, за да бъдат пребоядисани:

— Вървете подир мен, ама внимавайте да не се блъснете в мазератитата.

Последвахме го, като гледахме да не се изцапаме с боя; прескачахме пневматични устройства и маркучи и се придвижвахме към дъното на грамадното хале. Някаква автомобилна гума беше поставена на работния плот. Рафаел я завъртя към нас, удари я с длан:

— Грайферът беше разрязан. Все едно я бяха кълцали с ловджийски нож.

Наведох се да разгледам мястото, което посочваше механикът, и си помислих, че като се има предвид шофирането на партньора ми, физическото ни оцеляване е цяло чудо.

— Сигурно сме се ударили в тротоара или нещо подобно — подхвърлих. — Така е станала белята.

Рафаел погледна Хари и кимна:

— Е, туй вече е смешно.

Върнахме се в службата и взехме от дежурния листчетата с имената и телефонните номера на хората, които са ни търсили. Начаса изхвърлих две с името на Данбъри. Почти едновременно с Хари намерихме спешно съобщение от Смитсън от „Безследно изчезнали“. Извадих от джоба си клетъчния телефон и набрах номера на Смитсън.

— Защо го търсиш, като можем са се качим при него? — поинтересува се партньорът ми?

— Имаш ли желание отново да го видиш как се храни?

Хари потрепери. Чух гласа на Смитсън и казах:

— Обажда се Райдър. Чух, че си ни търсил…

— Слушай, Райдър, позанимавах се с това-онова, направих си труда да проверя веществените доказателства, доколкото въобще ги има. Жената в мотела… вече имаш доклада на съдебния лекар, нали?

— Само в общи линии, Джим. Обаче присъствах на огледа на трупа на местопрестъплението.

— Забелязахте ли нещо специфично, по което жената лесно може да бъде идентифицирана? Например…

— На врата й имаше тъмночервено петно, голямо колкото монета от десет цента.

— Май загазихме. Елате веднага. И се моли на Бога да съм сгрешил, Райдър. Имам сериозно основание да го твърдя.

* * *

— Монахиня ли е?! — възкликнах невярващо.

Смитсън приглади рехавата си коса, боядисана в черно, и сресана така, че уж да прикрива плешивината му:

— Сестра Ан Мери; истинското й име е… по-точно е било Мари Гилбо. В Чилтън има женски манастир, обитателките му се занимават със земеделие и животновъдство. Произвеждат и продават козе сирене, сладко от праскови и така нататък. Сестра Ан Мери е била „командирована“ в Алабама и Мисисипи да потърси магазини, които да пласират продукцията. Когато с Нотилъс бяхте при мен миналия път, споменах тази жена, но изобщо не я свързахме с вашия случай, което е съвсем естествено; кой би очаквал, че мъртвата, намерена в долнопробен мотел, е…

Хари взе рапорта, облегна се на стената и зачете:

— Белег по рождение с диаметър приблизително три сантиметра отляво на врата почти под косата… — Погледна ме, аз кимнах. — Доста убедително.

Внезапно всичко си дойде на мястото. Дланите на жената бяха загрубели и мазолести от работата в манастирската ферма.

— Трябва да уведомим монахините — промърмори Хари. — Може и по телефона, но ми се струва, че е по-добре да отидем дотам.

— Ако искаш, ще се обадим на колегите от Чилтън — нека те съобщят трагичната вест.

— Така е много по-лесно, нали?

Пред очите ми изникна трупът на леглото, зениците-фитилчета се взираха в мен, устата, раззината в предсмъртна агония, питаше: „Защо?“ Жената беше убита на наша територия, бяхме й длъжници.

— Ще докарам колата — казах.

Девета глава

— Откога Мари Гилбо е в манастира, сестро? — попита Хари.

Сестра Беатрис се втренчи в далечината. Сълзи блестяха в очите й.

— Повече от двайсет и пет години — промълви и прокара длан по страната си. — Не е за вярване, че е изминал повече от четвърт век.

Сестра Беатрис беше игуменката на женския манастир „Вила Мадона“ и вероятно бе на около седемдесет години. Очите й бяха зелени като листата на дъба, който хвърляше сянка над нас, кожата й беше прозрачна като пергамент и бръчките почти не й личаха. Късата й посребрена коса приличаше на блестяща шапчица. Ако не знаех, че тази жена с широки избелели джинси „Ливайс“ и бяла памучна риза е монахиня, щях да я взема за собственичка на ранчо в Оклахома. Още щом пристигнахме и израженията ни подсказаха каква новина ще съобщим, тя побърза да каже:

— Да излезем навън. Не искам тъжните новини да бъдат впримчени сред тези стени.

Поведе ни по коридор, прекосяващ голямата централна сграда, излязохме на задната веранда, над която имаше дървен навес. В градината цъфтяха бели, жълти и пурпурни полски цветя, ливадата отвъд се простираше до горичка от прасковени дървета. В далечината две жени поправяха ограда — едната придържаше коловете, другата опъваше телената мрежа. Около тях тичаха около дузина козички. Загледах се в рогатите палавници — изглеждаха щастливи, доколкото козите могат да бъдат щастливи.

— Не знам каква ви е системата — каза Хари, след като сестра Беатрис ни разказа за живота на Мари Гилбо през шестте години, прекарани в манастира. — По какъв начин Мари се е озовала при вас? Станала е монахиня, след като е завършила гимназия или колеж ли?

Игуменката седеше на люлеещ се стол, ние с Хари — на дълга дървена скамейка. През няколко секунди тя затваряше очи, сякаш да спре безумието, което бяхме донесли в това спокойно убежище.

— Беше захвърлено дете, детектив Нотилъс.

— Изоставено новородено ли? Някой го е оставил пред вратата ви, така ли?

— Наистина я намерихме пред вратата на манастира. Само че не беше бебе. В деня, през който за пръв път зърнах отчаяното й лице, тя беше двайсет и две годишна. Ала беше безпомощна като изоставените дечица в бордеите на Рио или Калкута. Попитах я защо е дошла при нас. Знаете ли какво отговори?

Хари се приведе:

— Какво?

— Заяви, че е последвала светлината. Говореше съвсем сериозно.

Партньорът ми кимна:

— Невъзможно е да отпратиш такъв човек.

— Започна като доброволка. Дадохме й подслон, а тя ни се отплащаше с работа. Трудеше се неуморно. Понякога й казвах: „Не бързай, Мари, почини си. Работата няма да избяга.“ Тя обаче се захващаше още по-здраво, сякаш не можеше да стои на едно място. По-късно призна, че само така забравя спомените.

— Спомени за какво?

Сестра Беатрис смутено извърна очи към ливадата. Двете жени тръгнаха към следващия стълб, козичките ги последваха.

— Преди да започне да изучава Божието слово, тя ми изповяда всичко. Житейската й история не бива да стане обществено достояние…

Въпреки отказа й долових вътрешната й необходимост да сподели тайната с някого.

— Уважавам чувствата ви, сестро — промълвих. — Твърде е възможно обаче епизод от живота й преди постъпването в манастира да е причина за смъртта й. Важно е да разберем защо на двайсет и две години е била като изгубено дете.

Зелените очи на монахинята гневно проблеснаха, гласът й стана суров:

— Била е изоставена след раждането й, детектив Райдър. Баща й е бил разглезен богаташ, който е водел разгулен живот. Майка й не се интересувала от нея. Двамата й натяквали, че никога не са я искали, докато на седемнайсет години тя избягала от тях.

Хари извърна поглед и въздъхна. Истории, които започваха по този начин, рядко имаха щастлив край.

Сестра Беатрис продължи:

— Мари беше заблудена, но интелигентна млада жена. Сподели с мен, че отначало свободата я опиянявала. Ала всички захвърлени деца търсят заместител на родителите си. Група студенти в академия по живопис станали новото й семейство…

— Академията в Париж ли се намира? — прекъснах я; сякаш някой прокара ледено острие по гръбнака ми.

Монахинята се изненада, погледът й стана подозрителен:

— Откъде знаете?

Вместо да отговоря, продължих да я разпитвам:

— Случайно да ви е известно дали един от тези студенти се е казвал Марсдън Хекскамп?

— Сестра Беатрис скочи на крака, празният стол продължи да се полюшва.

— Какво знаете за това? — прошепна тя.

— Почти нищо. Само името на този човек и че е бил убиец.

— Мари не е причинила зло никому, детектив. Когато новите й приятели напуснали Франция и се върнали тук, тя ги последвала — отровата на Марсдън Хекскамп вече била проникнала в душата й. Знам, че някои негови последователи са били убийци, детектив. Други са били само воайори. Хекскамп, това творение на злото, е практикувал различни… еротични забавления. За това са използвали Мари — да гледа и да участва в оргиите. За щастие й е било спестен допирът до по-ужасните аспекти на злото в онзи човек — убийствата.

— Нима ви е признала всичко това? — попитах.

— Тя се отдаде на Бог и между нас нямаше тайни. Извърна се от злото и погледна Всевишния, което й помогна да отхвърли срама. Говореше свободно пред мен, защото беше свободна.

Приведох се:

— Въпросът може да ви се стори странен, но е много важен — била ли е някога проститутка?

Сестра Беатрис любопитно ме изгледа:

— Не в буквалния смисъл. Баща й й е давал щедра издръжка само и само да я държи далеч от дома. Именно с богатството си привлякла вниманието на групата студенти. Казвам ви го, за да разберете, че не се е продавала за пари. Обаче казваше, че е била „курва на Хекскамп“. Затова в собствените си очи беше проститутка.

— Опишете ми последните й дни тук.

— Ставаше преди изгрев-слънце и се трудеше, както бе правила почти четвърт век. Обичаше да работи в градината, да приготвя сладка и компоти, да храни новородените козленца. Радваше се, че ще попътува и ще завърже нови познанства. После изчезна безследно.

— Ще разрешите ли да огледаме стаята й, сестро? — обади се Хари.

— Разбира се.

Последвахме игуменката; като минахме край отворената врата на малък параклис, зърнах дървени скамейки, наредени в полукръг около грамадно разпятие. Слънцето струеше през прозорците със стъклопис, които обагряха в алено златистите лъчи. Исус бе свел глава, вцепенен от болката си. Неволно запристъпвах на пръсти, докато се отдалечихме от параклиса и тръгнахме по друг дълъг коридор с врати от двете страни.

— Това е… беше нейната стая.

Атмосферата излъчваше спокойствие, прашинки танцуваха сред слънчевите лъчи, проникващи през прозореца. Обзавеждането се състоеше от легло, голям библиотечен шкаф, скрин, бюро и стол. По средата на пода имаше малък ръчно тъкан килим. Разпятието над бюрото беше умалена версия на онова в параклиса. Неволно се възхитих от изработката — въпреки че тръненият венец беше голям колкото венчална халка, всеки шип беше остър като карфица.

— Открихте ли нещо, с което да си обясните изчезването й? — попита Хари.

— Прегледах чекмеджетата на бюрото, но напразно. Преди няколко дни идваха от местната полиция, ала тогава тя още не беше… намерена…

Сестра Беатрис се разрида. Хари я заведе до стола, помогна й да седне. Приближих се до библиотеката. Томчета с религиозно съдържание и биографиите на светци бяха наредени до справочници по градинарство и животновъдство. Имаше и пет-шест криминални романи с меки корици. В гардероба намерих само работни дрехи, няколко рокли и костюми с панталон, две монашески раса. В чекмеджетата на скрина също нямаше нищо забележително (Хари тактично застана така, че сестра Беатрис да не гледа как ровя из бельото на покойната — много семпло и безупречно чисто). Надникнах под леглото и между дюшека и пружината — отново ударих на камък.

Обърнах се към бюрото — видях купчинка пликове, до един съдържащи рекламни материали. Вниманието ми привлече малък кафяв плик, върху който с печатни букви беше написан само адресът на манастира.

— Това ли са писмата й, сестро?

— Да, от последните няколко дни.

— Ще разрешите ли…

— Разбира се. Направете каквото намерите за добре.

Извадих от джоба си хирургически ръкавици, взех кафявия плик. Беше доста дебел, от пощенското клеймо ставаше ясно, че писмото е изпратено от Мобил миналата сряда — един ден, след като е било наето бунгалото в мотела. Отворих го, отвътре изпадна втори плик, също кафяв. Спомних си описанието на Лидия Барстоу на писмото, изпратено до Рубин Койл.

— Защо ли подозирам какво следва? — промърмори Хари.

Отворих втория плик, изсипах върху дланта си две парченца картон, омотани с прозрачна лепенка. Внимателно я отстраних, разделих картончетата.

В шепата ми сякаш изригна фонтан от ярки цветове. Разноцветни бои, нанесени върху парче платно с размерите на пощенска картичка, покрито с лак, който придаваше на изображението невероятна дълбочина и реалност. Картината беше неописуемо красива, поразителна. Ала като се загледах по-внимателно, видях бяла линия, подобна на счупена кост, от която изтича костен мозък. Повърхността гъмжеше от форми, които приличаха на позлатени червеи. Сестра Беатрис се приближи до мен, сякаш привлечена от магнит.

— Прекрасна е — прошепна и като хипнотизирана се втренчи в странното изображение. — Въпреки това…

Хари погледна часовника си:

— Имаме три часа път до Мобил. Предлагам да се обадиш на онзи Уилоу и да го предупредиш да чака гости.

Десета глава

— Една седмица след задържането на Хекскамп се преселих във фермата, в която беше живял заедно с бандата си мутанти. — Уилоу млъкна за миг и отпи от бутилката с бира. — Преди това там бяха работили половин дузина криминалисти и не бяха открили никаква улика. Само че аз месеци наред бях преследвал чудовището. Видях го, дълго време бях в сянката на невероятното му его, затова бях сигурен, че ще се натъкна на нещо. Например „сувенири“ от убийствата, извършени от него. Снимки. Някакви вещи. Не би могъл да мине без тях.

Седях на люлката, Уилоу се беше настанил срещу мен на тръстиков стол, Хари се облягаше на единия стълб на верандата. Лъчите на залязващото слънце позлатяваха кълбестите облаци, които бавно се носеха над залива. От запад духаше лек ветрец и жегата беше поносима.

— И така, заживях там — продължи Уилоу. — Държах дрехите си в гардероба на изверга и храната си в неговия хладилник. Една сутрин седях до масата в хамбара, който той беше преустроил в „ателие“. Допика ми се и тъй като в ателието нямаше тоалетна, а до къщата нямаше да стигна навреме, влязох в клозета на двора. Внезапно ми хрумна, че според един ненормален най-доброто скривалище за ценностите му е под куп изпражнения. След като се облекчих, взех фенерче и осветих дупката — едва тогава видях тънкото найлоново въже, което се спускаше вътре.

— Какъв беше уловът? — подхвърлих.

— Богат. Намерих навити платна, предназначени за колекцията, недовършени „произведения“.

— Ще ги опишете ли? — попитах и внезапно осъзнах, че шепна.

— На едното платно с невероятно майсторство беше изобразен човешки череп, на друго — гръден кош с разлагаща се плът. Имаше и няколко страници с философски разсъждения — потискащо четиво, сътворено от убиеца, докато е преследвал и залавял жертвите си. Написал беше и поема, посветена на последния миг от живота — произведение на извратен, болен мозък, облечено в красиви думи.

— Господи! — промълви Хари.

— Господ никога не е имал пръст в сътворяването на Марсдън Хекскамп. Той се беше пръкнал от ада.

— Ако си запазил тези доказателства, щеше да ни ги покажеш — продължи Хари. — Най-малкото щеше да ни предоставиш копия.

Бившето ченге поклати глава:

— Предадох ги за съхранение на полицията в Мобил, след два дни всичко изчезна. Изчезна безследно. За щастие ужасните „сувенири“ не бяха необходими за доказване на вината на изрода — той бе оставил след себе си широка кървава диря. Малко след като се натъкнах на находката, Хекскамп беше убит. Смъртта му беше толкова сензационна, че още дълго щеше да храни репортерчетата и собствениците на медиите, но ако познавате историята, знаете, че…

Допълних вместо него:

— Джордж Уолъс бе застрелян ден след смъртта на Хекскамп.

— Точно така — кимна той. — Случилото се беше като приливна вълна, която заля всичко по пътя си. Вниманието на обществеността беше изместено от жестокия сериен убиец, хората бързо го забравиха.

— А ти?

— Започнах да работя под прикритие, за да разследвам смъртта на един профсъюзен лидер. Годините минаваха, ала не можех да забравя кошмарните находки. Последните думи на Хекскамп бяха към мен, детектив Нотилъс. Каза ми: „Преследвай прекрасното изкуство, Джейкъб“, после се строполи и издъхна.

— Значи с това се занимаваш повече от трийсет години — преследваш изкуството — подхвърли Хари.

Уилоу разбра намека за вманиачаване. Гневно присви очи, но отговори, без да се горещи:

— През последните трийсет години правех същото като всеки от нас, детектив — работех, пазарувах, плащах данъци, ходех за риба, когато имах малко свободно време… все неща, обичайни за хората със здрав разум. От време на време обаче ми се падаше разследване, при което се сблъсквах с типове, живеещи на ръба — садомазохисти и прочие ненормалници. И вие ги познавате — това са хората без души.

Не отговорих, само кимнах. Познаваш ли тези хора, думите са излишни. Или недостатъчни.

Старият детектив продължи:

— Някои твърдяха, че са виждали колекцията. Известно време мислено се връщах към Хекскамп, после се задълбочавах със следващото разследване и отново изтласквах в най-далечното ъгълче на съзнанието си спомена за изверга. — Той дълбоко си пое въздух и попита: — Онова… произведение на изкуството, което сте намерили в манастира… носите ли го?

Поклатих глава:

— Предадохме го на колегите в Чилтън — манастирът е под тяхната юрисдикция. Ще го изпратят в централната лаборатория в Бирмингам и скоро ще имаме резултатите.

— Кажи ни нещо повече за жената, която е застреляла престъпника, после е захапала дулото — предложи Хари.

— Наричахме я „Плачещата“, но името й беше Шайен Уилдмър. По-късно разбрахме, че е била „главната“ любовница на Хекскамп. Казвам „главна“, защото проклетите сектанти като зайци се чукаха помежду си; бяха като голямо щастливо семейство — секс, любов и смърт.

— Нещо като сектата на Мансън, така ли? — попита Хари.

Уилоу кимна:

— Хекскамп принуждаваше последователите си да участват в престъпленията му, те се гордееха, че му служат. Само че Мансън имаше ум колкото кокошка, а Хекскамп беше гений — Ван Гог с наклонности на убиец.

Хари се намръщи:

— Да предположим… само да предположим, че „наследството“ му е скрито някъде. Защо някой би убил, за да се добере до него?

Уилоу презрително изсумтя:

— За престиж, детектив. Всеки обича да се фука, че притежава ценна сбирка, и да предизвиква завистта на околните. Единствената разлика е, че колекционерите на вещи на серийни убийци се ползват с авторитет сред по-тесен кръг. За сметка на това са много по-запалени, дори вманиачени. Разбира се, някои са обикновени откачалки, чиято психика е била изкривена още в юношеството им. Други са напълно сериозни като хора, които колекционират примерно вази от времето на династията Мин. Трети са богати — свръхбогати. За тях притежаването на колекцията на Хекскамп е равнозначно да притежават „Мона Лиза“.

— Да караме подред — предложи Хари. — Може да ни хрумне къде се намират проклетите боклуци.

— Да започнем с нещата, които си намерил в нужника — казах на Уилоу. — Имаш ли някакво предположение къде са?

Хари се позамисли, после промърмори:

— Щом папката е изчезнала от склада за съхранение на веществени доказателства, то кръгът на заподозрените се стеснява, нали така?

Възрастният детектив присви очи:

— От самото начало подозирам един човек.

— Който е бил свързан с Хекскамп ли?

— Не. Беше закъсал и отчаяно му трябваха пари. — Уилоу ме погледна. — При предишното ти посещение споменах, че любителите на гнусните сувенири плащат добре и вещите изчезват със съдействието на охраната на складовете.

— Оттогава са изминали повече от трийсет години — промълвих замислено. — Човекът, когото подозираш, още ли е жив?

— Името му е Амброуз Пол. Не съм му виждал името на страницата с некролозите. Макар че се надявам скоро да го видя.

Единайсета глава

Цяла нощ се мятах в леглото, няколко пъти се събуждах и отново се унасях, в седем станах и затичах по брега. Макар че беше събота и не бяхме на работа, с Хари бяхме решили следобеда да отидем при онзи Амброуз Пол. Намислили бяхме да вземем и Уилоу.

На брега почти не се виждаха хора — повечето курортисти се изнизваха от наетите вили едва към десет-единайсет. Често си мислех колко странен е този навик, след като през ранните утрини на плажа беше най-приятно и прохладно. Отминах неколцина запалени сърфисти плюс обичайни любители на разходки, които вървяха бавно с наведени глави и търсеха мидени черупки. Океанският бряг на Алабама е известен с пясъка, бял като захар, но цели черупки се срещат много рядко. Виждал съм мнозина да се прехласват, щом попаднат на малка раковина, която не е счупена.

Върнах се у дома, закусих, пометох пода, съставих списък за пазаруване, извъртях две смени пране, намазах с грес скърцащата панта на вратата на банята. Броях часовете и минутите, които оставаха до срещата ми с Хари и Уилоу. По едно време чух шум от приближаваща се кола. Погледнах през завесата — на алеята спря сребристо ауди. Чух отварянето на вратата, но не видях кой слезе. Реших, че е поредният клиент от туристическа фирма, който се интересува дали не желая от време на време да давам къщата си под наем. Стъпки проехтяха по външното стълбище.

Отворих вратата и едва не се сблъсках с Диди Данбъри, която тъкмо посягаше да почука. В първия момент не я познах. Носеше синя блуза без ръкави, бежов къс панталон с много джобове, пристегнат с плетен колан. Косата й беше прибрана на конска опашка, беше вдигнала на челото си тъмните си очила, на шията си бе провесила бинокъл.

— Напразно си си правила труда — подхвърлих. — Ще те допусна по-близо.

За миг тя озадачено ме изгледа, после сведе поглед:

— А, говориш за бинокъла. Почти не се разделям се него и понякога дори забравям, че го нося. Фразата е доста изтъркана — чувала съм жени да я използват, когато говорят за диамантените си накити, но това е самата истина.

Направих й знак да влезе, тя любопитно огледа украсата по стените, състояща се от плакати и плавеи със странни форми, изхвърлени на брега от прилива. Мебелите бяха от Швеция и на снимките в каталога изглеждаха по-хубави отколкото бяха в действителност, но пък бяха удобни.

— Жестока къща имаш, поги — отбеляза неканената гостенка. — Да не ти плащат комисионни за всяко разкрито престъпление?

— Не съм длъжен да обяснявам, но все пак ще кажа, че къщата е купена с пари от наследство. Какво те води насам, госпожице Данбъри?

Репортерката се престори, че не чула въпроса ми. Приближи се до остъклените врати към терасата, загледа се навън. Помислих си, че без силния грим и марковите дрехи изглежда горе-долу като нормално човешко същество. Тя вдигна бинокъла и огледа залива, после отбеляза:

— Ако през прозорците си виждах такава гледка, сигурно щях да напусна работата цял ден да гледам океана.

— Не знаех, че бинокълът е част от снаряжението на всеки репортер. А може би госпожицата си пада по воайорството, а?

Данбъри свали бинокъла и се тросна:

— Госпожицата си пада по наблюдение на птици. Така си почивам.

Казах си, че хобито не й пасва — представях си я като колекционерка на отровни растения.

Тя продължи:

— Дойдох на острова рано сутринта, после реших да се отбия тук и да проверя как стоят нещата.

Махнах към брега:

— Както обикновено. Имаме много пеликани, чайки, жерави…

— Мисълта ми е за нещата помежду ни, след като онзи ден се посчепкахме пред моргата.

— Дадох обяснения пред началството. Не съм длъжен да се отчитам пред теб. Бъди така добра да…

— Не съм се оплакала на шефовете, Райдър — прекъсна ме тя. — Давам си сметка, че понякога Борг е адски гаден. Не, не понякога, а през цялото време. Ако искаш да знаеш, казах на шефовете, че неговата версия не отговаря на истината.

— Не ми е притрябвала помощта ти, госпожице Данбъри.

Тя тръгна към дневната.

— Забелязах нещо, което ми се стори странно — докато говореше, той изключваше камерата, затова записът документира само твоето изявление за възможните анатомични отвори, подходящи за натикване на видеокамера.

— Нима съм казал нещо подобно?

— Предложенията ти бяха невероятно колоритни.

— Каква е истинската цел на посещението ти, госпожице Данбъри?

Репортерката кимна към канапето:

— Може ли да седна?

Без да изчака разрешение, тя се настани на дивана:

— Известно ми е как работите двамата с Нотилъс. Проучила съм методите ви.

— Нима? благоволиш ли да им дадеш оценка?

Тя се облегна назад, кръстоса крак върху крак. Имаше изящни колене, заради които човек забравяше закръглените й прасци.

— Вие двамата сякаш притежавате избирателна притегателна сила. Все едно виждам как необикновените случаи се озъртат, докато ви намерят, после се затичват с все сила и скачат право в ръцете ви. През повечето време изглеждате като патета, оплетени в кълчища, после — Бум! — престъпникът е заловен, снимките ви са във вестниците и всички се въртят около вас, та да ги огрее славата ви.

— Може би сме късметлии.

— Късмет е да ти провърви на покер. Тези престъпления можеха завинаги да останат неразкрити. Според моята статистика вие с Нотилъс имате късмет по отношение на откачените. Двамата сте магнити за извратени ненормалници.

— Не съм съгласен. Така или иначе не разбирам какво те засяга.

— Имам нюх за тези неща. Подушвам голяма сензация. Позволете ми да надникна през задната врата. Не го искам безвъзмездно. Услуга за услуга, господин Гениален полицай. Ще споделя с вас малкото, което знам, и ще продължавам да ви информирам за всичко ново. Знаеш, че ще се добера до повече, нали? Такава ми е професията.

— Не съм задължен да те информирам за каквото и да било, госпожице Данбъри.

Тя повдигна вежда:

— Споменах ли, че съм проучила двама ви с Нотилъс? Да? Може би пропуснах да кажа, че се съсредоточих върху теб. Направи ми впечатление, че се различаваш от другите полицаи и използваш някакви твои методи. Спомням си случая Ейдриан, как те изолираха от разследването и метафорично казано, те принудиха да влезеш през стената. Не ми се прави на човек, който спазва дословно служебния правилник, Райдър. Сподели с мен какво става. В замяна ще ти съобщавам всичко, до което се добера. Е, какво ще кажеш?

— Без коментар.

Данбъри понечи да каже нещо, ала само поклати глава. Изправи се, отиде до вратата, отвори я. Прекрачи прага, но спря и се обърна. Вдигна бинокъла и го обърна, за да ме погледне през лещите вместо през окуляра.

— Хм, странно — промърмори. — Не знаех, че си толкова дребен.

Дванайсета глава

Докато Диди Данбъри беше в къщата, не усетих парфюма й; ароматът се появи, след като тя си отиде. Беше деликатен, с леко ухание на екзотична подправка, може би карамфил или кардамон. Бавно прекосих дневната, душех, за да преценя къде миризмата е най-силна, питах се след колко време ще се разсее.

Ненадейно се почувствах като кръгъл глупак, застанах до прозореца и се загледах в брега. Плажът вече не беше безлюден. Семейство Бловайн също се бяха появили; госпожата беше легнала на плажната кърпа, свалила беше презрамките на банския си и едрите й гърди преливаха отвън; мъжът й се опитваше да лови риба, само че беше оплел кордата и след няколко опита да го оправи гневно хвърли въдицата на пясъка.

Най-сетне стенният часовник оповести пладне — време беше за срещата ми с господин Амброуз Пол. Хари и Уилоу ме чакаха в една закусвалня в центъра на Мобил, качихме се в служебната кола на партньора ми и след няколко пресечки завихме по уличка, от двете страни на която се издигаха дървета и къщички, построени през четирийсетте. Пред всяка имаше лехи с цветя, на алеите бяха паркирани солидни автомобили. Не се виждаха нито играещи деца, нито спортни коли. Някакъв тип седеше на верандата на една къща и се преструваше, че чете вестник. В другия двор възрастна жена с прошарена коса поливаше с маркуч моравата и декоративните храсти.

Уилоу кимна към човека с вестника:

— Това е Пол.

— Да го срещнем и да го шашнем — промърмори Хари.

Тръгнахме по алеята и преди да стигнем до къщата, Уилоу се провикна:

— Здрасти, Пол!

Онзи присви очи:

— Ти ли си, Уилоу?

— Същият. Призрак от миналото. Бууу!

Пол намръщено ни изгледа. Мрежа от вени се беше разпростряла по грубоватото му лице. Забелязах как предизвикателно вирна прекалено голямата си долна челюст, ала очите му нервно шареха ту към мен, ту към спътниците ми.

— Какво искате? — изръмжа.

Въпреки враждебното посрещане Уилоу безцеремонно се изкачи по стъпалата на верандата, сякаш се канеше да влезе в собствения си дом.

— Да те запозная с детективите Райдър и Нотилъс, Амброуз. Интересуват се от случая с Хекскамп. Искат да поговорите за него.

— Хекс… кой? Какви ги бръщолевиш?

— Не се прави, че страдаш от амнезия, Пол. Много добре помниш този случай, никой не може да го забрави. А пък аз най-добре си спомням как записките и двете картини, които намерих в къщата му, след два дни изчезнаха яко дим.

— Не съм виждал никакви записки или разни там картини.

— Нима? Не вярвам паметта ти толкова да е отслабнала. Лично ти ги предадох, после изчезнаха.

Пол сви рамене и плю през парапета:

— Беше преди сто години.

Хари се намеси:

— Наистина е било много отдавна, господин Пол, и вече не засяга никого. Няма да ви навреди, ако ни помогнете да запълним празнотите.

Онзи се премести заедно със стола по-далеч от нас и се загледа в улицата. Съседката, която поливаше моравата, пристъпи по-близо — знаех, че е наострила уши, за да не изпусне нещо. Хари отново заговори:

— Дълго време сте отговаряли за склада за веществени доказателства, господин Пол.

— Бях много кадърен. Когато човек си върши добре работата, си я запазва.

— Съгласен съм. Само че по онова време въпросната длъжност е била за полицаи, които са прекалено затлъстели и уморени, за да патрулират по улиците, или за неудобните личности. Назначили са ви, преди да навършите трийсет години, и сте останали на същата работа до пенсионирането ви. Истински рекорд.

— Какво ви бърка работата ми? — Що не се разкарате?

Хари свали тъмночервеното си сако, преметна го през ръката си, седна на перилото на верандата и невъзмутимо огледа улицата:

— Хубаво кварталче, господин Пол — тихо и спокойно. Бас държа, че тук живеят предимно пенсионери. Като госпожата, дето си полива моравата. Или онзи човек в отсрещната къща, който ни наблюдава през завесата.

— Да, наистина е спокойно. И ще стане още по-спокойно, като се махнете.

— Обзалагам се, че съседите ви умират да им разказвате за славното си минало като героичен служител на закона — например как сте залавяли обирджии на банки и успешно сте водили разследвания на прочути случаи. Амброуз Пол, страшилище за всички престъпници! Колко пъти едва не си загинал при изпълнение на служебния си дълг, Пол?

— Нямам идея за какво бръщолевиш. Мисля, че ти хлопа дъската. Да, това ти е проблемът.

— Сигурно разравяш, че си бил рицар със синя униформа. Или детектив, който слага в малкото си джобче мърлячи като Шерлок Холмс. Не вярвам да си признаваш, че повече от двайсет години си бил жалък чиновник.

Пол настръхна:

— Не разправям лъжи.

Приближих се до жената, която беше спряла водата, и се преструваше, че подрязва храста близо до верандата. Усмихнах й се любезно:

— Добро утро, госпожо. Как сте?

Лицето й грейна — толкова поласкана бе от вниманието:

— Много добре, детектив. От полицията сте, нали? Винаги познавам. — Посочи автомобила ни и добави: — Ченгетата все карат коли в бозаво. — Наведе се и надникна през парапета на верандата: — Добро утро, Амброуз. Полях ти доматите.

Той потрепери, но се насили да се усмихне:

— Благодаря, Мирна.

Жената повдигна изписаната си вежда:

— Сигурно ви помага при разследването на заплетен случай. Знам, че още съдейства на полицията. Вие, младите, има на какво да се научите от него.

Кимнах:

— Сигурно, госпожо. Бедата е, че той е толкова скромен, та рядко склонява да сподели с нас опита си.

— Ами попитайте го за онзи случай, когато се е натъкнал на крадец на коли и го е подгонил по покрива като в онзи филм с Кари Грант и Грейс Кели.

Престорих се на изненадан:

— Крадец на коли ли? Все си мислех, че господин Пол е бил…

— Хей, малкия! — излая Пол. — Няма защо да тръбим какво съм работил. — Въздъхна, наведе глава и добави: — Влезте. Ще ви разкажа това-онова.

Затътри крака и влезе в къщата, ние го последвахме. Хари, който вървеше най-отзад, спря на прага и се обърна към жената:

— Вашият съсед е изключително ценен кадър, госпожо. Не знам какво щяхме да правим без помощта му.

Тя отново засия.

Още в коридора ни лъхна миризма на кафе и пържена шунка. Седнахме до масата в трапезарията — по средата имаше купчинка изрязани от вестници талони за намаления на стоки.

— Гадна работа беше да си уличен полицай — изръмжа Пол. — По онова време климатиците в патрулките не бяха като днешните, по цял ден се пържех в собствения си сос. Един ден подхвърлих на заместник-шефа, че съм готов на всичко само и само да се отърва от проклетата сауна на колела.

— Накратко, купили сте си хубавата службица — отбеляза Хари.

Пол отново предизвикателно вирна брадичка:

— Какво ти купил! Загубих двайсет процента от надницата, обаче не ми пукаше. Пък и все някой трябваше да върши тази работа, нали?

— Двайсет процента не са малко.

— Живея скромно, не ми трябват много пари.

— Колко изкарвахте от търговийката?

Пол понечи да запростира, но Хари вдигна ръка да го прекъсне:

— Да изключим машината за приказки. Гарантирам, че нищо лошо няма да ви се случи, ако кажете истината.

Онзи се свлече на стола, загледа се в ръцете си:

— Че какво толкова? В склада имаше оръжия и разни боклуци отпреди петдесет години. Улики от приключени разследвания. Никой нямаше да забележи, ако чат-пат изчезне по нещичко. Продавах само по толкова, че да компенсирам двайсетте процента.

Уилоу се приведе към него. Очите му горяха, но гласът му беше студен като лед:

— Не ни интересуват далаверите ти, Пол, а вещите на Хекскамп. Какво стана със записките и картините?

Онзи притисна една към друга дланите си, загледа се в тях:

— Онзи случай беше различен. Обадиха ми се по телефона. Казаха ми, че ако изчезнат нещата, които този ден са били заприходени в склада, ще получа пет стотачки. Знаете ли каква сума представляваха петстотин долара по онова време?

— Сега се равняват на повече от две хилядарки — кимна Уилоу. — Радвам се, че макар и мошеник, не си се продавал евтино.

— Майната ти! — прошепна Пол, но гневът му бе заменен от примирение. Забелязах как Хари погледна Уилоу, за да го предупреди да пипа по-кротко, после меко попита:

— Къде отидоха вещите?

— Наредиха ми да опаковам всичко, абсолютно всичко, и късно вечерта да чакам пред задната врата. Пристигна някаква кола, подадох пакета, връчиха ми плик с парите.

— Как изглеждаше куриерът?

Пол притисна юмруци до очите си, сякаш това щеше да опресни паметта му.

— Не беше мъж — прошепна толкова тихо, че трябваше да се приведем, за да чуем думите му. — Беше жена, и то много красива. Същински ангел.

Излязохме и го оставихме да се взира в сключените си длани.

Докато вървяхме към колите, се обърнах към Уилоу:

— Каква е била тази красавица? Последователка на Хекскамп ли?

— Вярно, че на неговите обожателки им хлопаше дъската, но това не означаваше, че са грозни. Някои от най-красивите жени, които сте виждали, бяха готови да гладуват цял месец само и само той да им разреши да измият краката му.

— Какво се случи с тях? — попита Хари.

— Две бяха обвинени заедно с него и получиха доживотни присъди. Няколко бяха осъдени на по-малки срокове. Както сте чели, Плачещата се самоуби, след като застреля Хекскамп. Три-четири изчезнаха безследно. Говореше се, че между сектантите имало и двама мъже, но не се задържали за дълго. От цялата пасмина е останала само една жена.

— Как се казва?

— Клара Хъчинс. Живее близо до Чунчула. Сигурно е прехвърлила петдесетака.

— Не сте ли разговаряли с нея?

— Опитах няколко пъти, но по никакъв начин не можах да й развържа езика. Останах с впечатлението, че не желае да си спомня миналото.

— Лежала ли е в затвора?

— Две години. Освободиха я предсрочно, защото в крайна сметка Хекскамп беше осъден благодарение на показанията й. Беше сред най-нормалните му последователки. Което не означава, че не е кукувица.

Тринайсета глава

Клара Хъчинс живееше сред пустошта. Докато пътувахме натам, лежах на задната седалка, взирах се в тавана на купето и не мислех за нищо конкретно. Облаците се сгъстиха над нас, притъмня, заваля силен дъжд, но бурята бързо отмина като мисъл, която отлита, без да я запомните. На около пет-шестстотин метра разстояние малка горичка разнообразяваше скучния пейзаж, сред дърветата се гушеше сива къщурка. Като наближихме, видяхме някаква жена да простира пране в двора.

— Това трябва да е къщата на Хъчинс — промърморих, след като видях номера, изписан върху пощенската кутия. Хари зави по черния път. Жената ни изгледа равнодушно. Вероятно често й се случваше да упътва заблудили се шофьори как да излязат на шосето. Взе мокри джинси от кошницата на земята и ги тръсна — плющенето на панталона беше като контрапункт на бръмченето и жуженето на насекомите в полето.

— Добър ден, госпожо Хъчинс!

Тя се обърна — явно се стресна, щом чу името си. Носеше семпла синя рокля и бяла престилка с големи джобове. Босите й стъпала бяха затънали във високата трева. Беше много слаба, почти кльощава, ъгловатото й лице беше обрамчено от права коса, падаща до раменете й, която навремето е била руса, но сега бе прошарена. Не носеше грим или бижута и спокойно можеше да мине за фермерка от Оклахома по време на голямата депресия.

— Какво обичате?

— Аз съм Карсън Райдър, детектив от полицията на Мобил. Това е колегата ми Хари Нотилъс. Искам да ви задам няколко въпроса за… — Не знаех как да завърша фразата.

Хари ми се притече на помощ:

— За далечното минало, госпожо Хъчинс. Когато животът не е бил толкова спокоен.

Жената ни обърна гръб и отново се захвана с простирането. При всяко нейно движение щипките в джобовете на престилката й потракваха. Лекият ветрец развя изпраните дрехи, долових свежата миризма на лимон.

— Моля ви, вървете си — изрече тя. — Вече съм чиста.

— Извинете, госпожо Хъчинс, не разбирам — каза Хари.

— Чиста съм. Навремето бях мръсна, но сега се пречистих. Ако говоря за миналото, отново ще се омърся. Моля ви, оставете ме на спокойствие.

Хари докосна въжето, сякаш да се увери, че не е мираж.

— Боже, днес е същинска сауна — промърмори и избърса челото си с опакото на дланта си. — Докато вали дъжд, е прекрасно, обаче само след минути водата се превръща в пара. Не ви ли се пие нещо разхладително, госпожо Хъчинс… Карла. Разрешавате ли да ви наричам Карла и да ви говоря на „ти“?

— Не знам… Тоест… да, жадна съм. Обаче мога да ви предложа само чешмяна вода…

Той се обърна към мен:

— Бягай до магазина, който отминахме по пътя насам, Карсън. Аз искам диетична кока-кола. А ти, Карла?

— Не си правете тру… Може ли една оранжада?

Върнах се след няколко минути и видях, че Хари стиска между зъбите си щипки за пране и помага на жената да простре прането. Подадох им бутилките, отворих пакетче пържени фъстъци, седнах върху масичката за пикник и заслушах госпожа Хъчинс, която говореше със силен южняшки акцент, ала дикцията й беше изненадващо добра, а речникът — богат.

— Нямам представа къде са творбите му, детектив Нотилъс — каза тя и защипа на въжето ръкава на розова блуза. — Всъщност знам много малко за тях. Може би ще ви се стори странно, че го твърдя, след като живях там повече от година, но малцина бяха виждали цялата колекция. Сигурна съм за Калипсо, може би сред посветените беше и Терпсихора. Също и Персефона.

— Странни имена — отбеляза партньорът ми.

— Носехме имена на жени от гръцката митология. Идеята беше на Марсдън.

Хари защипа другия ръкав на блузата:

— А ти как се казваше?

Хъчинс се поколеба. Наблюдавах как устните й оформиха думата, после тя се насили да я изрече и дори леко заекна:

— М-мая. Като жената в картината на Гоя. Чувствам се много странно — от години не съм казвала това име. Понякога го чувам в сънищата си. Научих се да се събуждам, за да прогонвам кошмарите.

— Защо не ти е позволявал да видиш творбите му?

— Мисля, че не той, а Калипсо забулваше в мистерия творбите му. Виждахме отделни произведения. Изучавахме ги, славехме него и прекрасното му изкуство. Винаги преди… утвърждаване… ни показваха негови творби.

— Под утвърждаване разбираш, когато някой е бил убиван, така ли?

— Когато някой бе набелязан.

— Как ставаше изборът?

— Нямаше избор — просто ни съобщаваха. Започваше планирането, няколко седмици по-късно следваше голямото събитие. Калипсо отговаряше за всичко.

— Групата участваше ли в „събитието“?

— Всеки имаше роля. Мен така и не избраха за голяма роля. Само веднъж ми възложиха да стоя на пост в една телефонна кабина, за да предупредя за евентуална опасност. Можех да се обадя… на някого. Да съобщя какво ще се случи.

Ръцете й затрепериха, тя изпусна една щипка. Хари се наведе да я вземе и промърмори:

— Спокойно, Карла. Всичко е в миналото и няма да се повтори. Очаква те само почтен и прекрасен живот. В безопасност си.

От гърлото й се изтръгна стон, препъвайки се, тя пристъпи към Хари, хвърли се в прегръдките му и беззвучно заплака. Стояха така цяла минута, после Карла колебливо се отдръпна и с длани избърса сълзите си:

— Извинете, детектив Нотилъс. Вече… вече съм добре. Сигурно изпитвам необходимост по-често да чувам, че миналото е безвъзвратно отминало.

Той извади визитка, хвана ръката на Карла и пъхна картичката в шепата й:

— Вземи я. Винаги я дръж под ръка. Прииска ли ти се да поговориш с някого, обади ми се. Ден и нощ, призори и привечер.

Тя стисна картичката:

— Никога не спите, така ли?

Хари й намигна:

— Е, малко преувеличих.

Обърнахме се, когато по пътя мина зелен пикап „Субару“; мъжът зад волана носеше каубойска шапка, жената до него — бейзболна шапка с голяма козирка. И двамата извърнаха глави, все едно видяха нещо много интересно в отсрещната ливада, обрасла с трънаци. След като пикапът изчезна, оставяйки прашна диря, Хъчинс се приближи до кошницата на масата и напълни с щипки джобовете си.

— Коя беше жената, която е убила Марсдън? — попита Хари.

— Калипсо — отвърна тя. Говореше по-уверено, сякаш беше приела малко от силата му.

— Предполагам, че е била или много високо, или много ниско в йерархията — екзекуцията й е била възложена или като голяма чест, или защото животът й е бил без стойност.

Карла се загледа в слънцето, извърна очи:

— Беше желязна жена, детектив. Душевно и физически. Бдеше като орлица над него. Разгневеше ли я някой, беше готова с плесници да му откъсне главата или с думи да му разкъса сърцето. Драмата в съда се разигра по нейно предложение. Той знаеше, че ще бъде осъден на смърт и не искаше да умре в ръцете на държавните служители. Намислил беше някоя от нас тайно да му занесе отрова, която той да погълне пред очите на всички в залата. Възнамеряваше да произнесе последната си реч и да умре величествено.

— Обаче Калипсо е измислила план Б, така ли?

— Да. Предложи да се облече в черно, все едно е в траур, и да се гримира така, че да изглежда по-възрастна; беше на двайсет и няколко години, макар да съм готова да се закълна, че е била родена стогодишна — знаеше толкова много. Лицето й щеше да бъде скрито зад черния воал. Нито един охранител нямаше да се усъмни и да обискира жена в траур, която ден след ден си изплаква очите — нормално беше да се предположи, че е близка родственица на някоя от жертвите. Освен това беше невероятна актриса.

— Изглежда, отлично е познавала хората, знаела е как разсъждават.

— Познаваше системите. В лицето на неговите последователи виждаше система за неговото самосъхранение. За нея съдебната зала беше система, която позволява да дадеш воля на скръбта си.

— И все пак е невероятно, че ден след ден се е излагала на риск. Наистина трябва да е била от желязо.

— Опасността я възбуждаше. Връщаше се във фермата, където се криехме, и правеше секс. Отново и отново. Може би си казваше, че след като е обречена на смърт, трябва да получи онова, което й се полага за цял живот.

— Неутолима жена.

— Човек почти подушваше жаждата й да притежава всичко, най-вече… онзи човек. Изпитваше потребност да се грижи за него, да прави всичко възможно да подпомага работата му. Преструваше се, че ни дели с него, но всъщност го пазеше само за себе си. През повечето време се затваряха в хамбара, преустроен в ателие. Ние стояхме във фермата. Двамата си бяха изградили собствен свят. От време на време някоя от „елита“ им носеше храна или напитки. Калипсо ни караше лудо да я ревнуваме. Мисля, че в това се състоеше главната й цел — да привлече върху себе си гнева ни и да подсили благоговението ни към онзи.

— Сигурно наистина го е обичала, за да умре заради него.

— Всяка от нас щеше да го стори — бяхме жалки момиченца, готови на всичко, дори да умрем. Вярвахме, че по този начин вечно ще останем с него. Разбира се, той не правеше нищо да ни разубеди.

Хари поклати глава:

— Все едно говориш за днешните терористки-камикадзе. Не мога да си представя каква власт е имал Хекскамп над вас.

Карла поклати глава:

— Съгласна бях да загина на кладата само срещу една целувка от Мар… от него. Това говори ли ви нещо?

Беше с гръб към нас. Погледнах Хари и беззвучно изрекох „Уилоу“.

Той примигна, за да покаже, че ме е разбрал.

— Чувала ли си Хекскамп да споменава полицай на име Уилоу?

— Детектив Уилоу беше човекът, който свърза всички елементи от мозайката и откри истината. За съжаление, прекалено късно — много хора бяха загубили живота си. М-марсдън мразеше Джейкъб Уилоу, което беше равнозначно на уважение. — Тя млъкна, позамисли се, после добави: — Детектив Уилоу няколко пъти идва тук. Последния път беше миналата година. Не излязох от къщата. Той дълго стоя отвън.

— Разкажи ми за картините на Хекскамп.

— Държеше ги в ателието си, което винаги беше заключено. Монтирал беше няколко грамадни ключалки. Когато музата го обсебваше — тъкмо тази дума използваше, приличаше на човек, изпаднал в транс. Калипсо неизменно беше до него, за да го подсеща да се храни. Само тя или малцината избраници имаха право да му носят храна и материали, необходими за рисуването. Да изнасят… кофите с нечистотиите му. Често, увлечен в работата си, той се изпускаше. Като свършеше, дни наред не можеше да се съвземе от изтощението.

— Казваш, че е работил непрекъснато. Защо тогава не е продавал картините си?

— Твърдеше, че те ще бъдат неговия дар за света, неговото „наследство“, както често се изразяваше. Не за света на простосмъртните, а за онзи, в който имаха място само личности, за каквито се мислехме — способни да го интерпретират, да го използват. Казваше, че ако постигнеш съвършеното съчетание между думи и образи, въздействието ще бъде много по-силно, отколкото ако са поотделно. Понякога споменаваше, че е започнал да проумява истината още докато е бил в „Л’Енститю де Боз Ар“…

— Това пък какво е? — прекъсна я Хари.

— Прочута академия за живопис в Париж. Бил приет там със стипендия и непрекъснато се хвалеше с този факт. Понякога говореше на френски.

— Друг от групата ви знаеше ли този език?

— Само Персефона. Разбрах, че са се запознали в Париж, докато той е следвал в академията.

— Имаше ли в нея нещо по-забележително?

Карла поклати глава:

— Калипсо не би допуснала някоя от нас да бъде забележителна. Спомням си, че Персефона беше сред „избраните“, на които се разрешаваше да влизат в ателието и да изнасят кофите с нечистотии на великия художник. Представяте ли си, всички я смятахме за по-специална заради тази чест. — Тя печално се усмихна.

— Имаше ли нива в йерархията, нещо като кастова система?

Карла се позамисли и отговори:

— Не беше система. Две-три жени имаха право да влизат в ателието, за да носят храна, да изхвърлят кофите с урина и изпражнения, да чистят. Персефона беше сред „елита“… може би защото идваше от Париж. Само това знам за нея. Никога не говорехме за миналото или за бъдещето, само за… него.

Очевидно нямаше да научим повече за тази Персефона, чието истинско име със сигурност беше Мари Гилбо.

— Одеве спомена за отношението на Хекскамп към творбите му.

— Твърдеше, че ще разтърсят из основи света, детектив Нотилъс. Че изкуството му ще го прослави вовеки веков.

— Ще те питам още нещо, Карла. Напоследък виждала ли си негово произведение? Например да си го получила по пощата?

Очите й се разшириха от страх:

— Боже мой, не! Защо?

Хари махна с ръка:

— А, нищо, просто размишлявах на глас. Питам се какво е станало с тези творби, които са щели да разтърсят света — колекцията от бележки, картини и прочие. Имаш ли представа къде са се дянали след смъртта му?

Тя сви юмруци. Гневни пламъчета озариха очите й. Обърна се към Хари и задавено прошепна:

— Дано да са се вкопали в земята и да са отишли право в ада!

Така завърши разговора ни — повече не си казахме нито дума. С Хари потеглихме обратно, за да се срещнем с Уилоу.

Четиринайсета глава

Смрачаваше се, когато почукахме на вратата на къщата му. Той излезе, тримата отидохме на дървения кей и се загледахме в залива. Огърлица от светлинки блестеше на западния бряг. Полъхваше приятен ветрец, вълните се плискаха в дървените подпори, лодката се поклащаше и се думкаше в каучуковите буфери. Въздухът имаше вкус на солена вода.

— Хъчинс е виждала проклетото нещо — обясних на Уилоу. — Не е дневник, нито бележник, а нещо като сбор от отделни страници. На някои има само картини или рисунки, други са само с текст, трети — комбинация от двете.

— Именно това намерих в клозета на фермата. А Пол го е продал срещу петстотин долара.

— Тя ни разказа за кошмарния си живот в сектата на Хекскамп, където жените са били негови сексуални робини; само една му е била приближена… или пък е пазела портите на ада. Казвала се е…

— Шайен Уилдмър. По прякор Калипсо и Плачещата — прекъсна ме възрастният детектив. — Така и не научихме подробности за нея, въпреки че се самоуби в съдебната зала. Предполагам, че съдбата й е била като на другите последователки на маниака.

— В какъв смисъл? — попита Хари.

— Били са предимно от разбити семейства, наркоманки. Момичета без минало. Отначало в сектата е имало и двама мъже, но скоро са напуснали — сигурно им е било невъзможно да се конкурират с Марсдън.

— Хъчинс каза, че Калипсо била посредница между Хекскамп и момичетата. Ти го описа като спокоен и хладнокръвен. След разговора с нея научихме друга страна на характера му. Понякога се затварял в „ателието“ си и няколко седмици наред се отдавал на изкуството си. Почти не се хранел, надрисквал се, а след това бил като парцал.

— Хари въздъхна. — Какъв парадокс, а? Трийсет години по-късно картините, които маниакът е рисувал в пристъп на стомашно разстройство, се продават за хиляди долари.

— Това е цената за отделни „произведения на изкуството“, детектив Нотилъс — поправи го Уилоу. — Цялата колекция би струвала много повече.

— Колко горе-долу?

— Може би половин милион.

Прозвуча корабна сирена, обърнахме се и се загледахме в товарния кораб, който минаваше по канала — на фона на черната вода приличаше на сянка, светлините му бяха като мънички светулки. Наблюдавахме го как плува към устието на залива и мълчахме, използвайки момента да подредим мислите си.

— От Пол не научихме нищо полезно — казах на Уилоу.

— Има ли начин да се свържем с хората, за които говориш? Които имат сигурна информация къде се намират „сувенирите“ на изверга.

— Големите колекционери на вещи на серийни убийства са като членове на масонска ложа. За да се добереш до някого, друг от пасмината трябва да те препоръча.

— Разпръснати са из цялата страна, така ли? — обади се Хари.

— Двама имат къщи в нашия район, а един от най-големите търговци в страната — боклук на име Джайлс Уолкот, живее в Спаниш форт.

— Познаваш ли този Уолкот? — попита Хари.

Старият детектив изрита дървената подпора:

— Няма начин да се добера до него.

— Бил ли е обект на полицейско проучване? — намесих се.

— Не е забранено да притежаваш предмети, свързани с убийци. Уолкот си плаща данъците, дейността му е напълно законна. Той не общува с „активни“ убийци. Осъществява сделки с вещи на хора, които са мъртви или лежат в затвора, или с предмети с толкова неясен произход, че не може да бъде обвинен в разпространението на крадени стоки.

— Как да се срещна с този образцов член на обществото ни? Най-добре да се представя за колекционер-новак.

— Изключено. Необходими са години, за да си създадеш връзки, да станеш известен.

— На кръстопътя между алчността и парите всичко е възможно — настоях. — Има ли начин да ускорим нещата?

Уилоу се загледа в небето, почеса се по брадичката:

— Трябва да притежаваш много ценен предмет, за да накараш Уолкот да пренебрегне мерките за сигурност.

— Какво разбираш под ценен предмет?

— Нещо, специфично за даден убиец, което той е носил по време на извършване на престъплението. Чувал ли си за Уили Пейлмаунтин?

Кимнах. Пейлмаунтин беше хищник, който през четирийсетте е „действал“ между югозападните индиански резервати. Преди да убие с томахавка поредната си жертва, се преобличал с кожени дрехи, слагал на главата си украшение от пера и се надрусвал с мескалин. Навремето бях гледал филм, посветен на живота му.

— Преди около пет години едно от неговите украшения за глава се продаде за сто хиляди долара. Ето това е ценен предмет — обясни Уилоу.

— Корона от пера, носена от сериен убиец! Че кой ще иска да държи вкъщи такава гадост? — възкликна Хари.

— Нацистите избиха милиони човешки същества, детектив Нотилъс, превърнаха Европа в кървава баня. Само че колекционерите на драго сърце си разменят и търгуват с нацистки „сувенири“.

Приближих се до края на дървения кей, загледах се в блещукащата черна вода и промърморих:

— Не се знае, може да се добера до нещо ценно.

— Не превъртай, Карсън — предупреди ме Хари. — Може да поръчаме фалшификат.

Уилоу поклати глава:

— Няма да мине. Трябва да представиш убедителни доказателства за това как въпросната вещ е попаднала в ръцете ти. Всеки може да си наплеска ризата с кръв от заклано животно и да твърди, че дрехата е на Джефри Деймър. Фалшификатите заливат „пазара“; търговийката на Пол е вървяла, защото „стоките“ му са били с етикетчета за веществени доказателства, тоест със сертификат, издаден от полицията. Колекционерите искат писмено потвърждение от признати авторитети. Издъниш ли се, Райдър, никога няма да се добереш до Уолкот.

— Не го прави, Карс — отново се обади Хари, но аз се престорих, че не го чувам.

— Този Уолкот се интересува от оригинални и ценни вещи, така ли? Гарантирам, че ще му покажа нещо, от което сърцето му така ще се разтупти, че има опасност да получи инфаркт.

— Откъде ще го намериш? — недоверчиво попита Уилоу.

— Недей, Карсън — прошепна партньорът ми.

— Имам си начини — отвърнах.

Старото ченге беше достатъчно печено да престане да ме разпитва. Хари ми обърна гръб и се загледа в товарния кораб, който излезе от залива и се изгуби в непрогледния мрак.

* * *

Прибрах се вкъщи в девет и половина. На телефонния секретар имаше само едно съобщение. Натиснах бутона. Първо чух изпълнението на Дюк Елингтън, после гласа на Хари: „Не тръгвай по този път, братле!“

Машината се изключи.

Излязох на терасата, но ветрецът беше замрял. Замахах с ръка да прогоня комарите и се загледах към брега — под лунната светлина пясъкът сякаш блестеше. В съседната къща семейство Бловайн бяха надули до дупка двата телевизора. Отново прогоних досадните насекоми, влязох обратно и посегнах към телефона. Джереми криеше мобилния апарат на място, тачено от всички затворници. Набрах номера, но се включи гласовата поща.

— Обади ми се — казах, седнах и зачаках.

Той се обади след седемнайсет минути.

— Карсън! — изчурулика. — Знаех, че или си ти, или задникът ми е оставил съобщение за събуждане.

Представих си го в стаята му в приюта, оскъдно обзаведена като стая в студентско общежитие — легло, бюро, стол, скрин, огледало, което представляваше тънък лист полиестер и изкривяваше отраженията, все едно човек се оглеждаше в живак. Само че отвън не се виждаше дворът на кампуса, а солидни огради, заобикалящи сградата като концентрични окръжности.

— Намери по-удобно скривалище, Джереми.

— Намерил съм. Само те занасях.

— Добре.

Той се изкиска:

— Крия го в гащите на един приятел. Какво искаш, Карсън?

— Те ме потърси.

— БЕШЕ ПРЕДИ ДВА ДНИ! — изкрещя той. — КАЗАХ ТИ ДА СЕ ОБАДИШ, А ТИ ИЗОБЩО НЕ БЛАГОВОЛИ ДА МЕ ПОТЪРСИШ! — Престана да вика и заговори като обидено момченце: — Защо не ми се обади, братко? Не ме ли обичкаш? — Отново смени тона, този път беше учтив, дори любезен: — Здрасти, Джереми, как я караш? Граховото пюре харесва ли ти? Доволен ли си от хигиената в тоалетната? Да ти изпратя ли една каса шампанско? С КАКВО ТОЛКОВА СЕ ЗАНИМАВАШ, ЧЕ НЕ ТИ ОСТАВА ВРЕМЕ ДА СЕ ОБАДИШ НА ЕДИНСТВЕНИЯ СИ БРАТ?

Продължи в същия дух — ту крещеше, ту пееше, шепнеше, подражаваше на гласовете на други хора или говореше разумно. Човек никога не знаеше какво и кога ще му хрумне. Реших да карам направо — надявах се странната ми молба да го отрезви.

— Става въпрос за разследване, което ми е поверено, Джереми.

— ПОДРОБНОСТИ, КАРСЪН! Кажи ми ги, кажииии, кажиии…

— Не е… от онези, които те интересуват. Необходимо ми е нещо по-особено. Нямаш го, но може би можеш да ми го намериш.

— По-особено ли? Боже, целият настръхнах! КАКВО Е, КАРСЪН?

— Вещ, използвана при определено… събитие.

— Събитие ли? — замислено избърбори той. — Имаш предвид празник като например Четвърти юли, така ли? Искаш да ти намеря фойерверки, а?

— Имам предвид събитие като онези, заради които си там.

— А-ХА! Колко вълнуващо! Не ти трябват фойерверки, а онези прекрасни неща, които са осветявали самотните нощи на мнозина, преди да настъпи вечният мрак.

— Ще изпълниш ли молбата ми? Можеш да го направиш. Ако ли не, ще ми кажеш ли към кого да се обърна?

Джереми запя с нежния глас на момиченце:

— Знам какво си намислииил, знам какво си намислииил. Залагаш капааан, залагаш капааан.

— Грешиш. Тази вещ ще бъде нещо като ключ към една врата.

— Кой е от другата страна на вратата, Карсън? Любител на приключения ли? КРИЕШ ЛИ НЕЩО ОТ МЕН?

„Любител на приключения“ означаваше убиец-психопат; в изкривения свят на Джереми това бе равнозначно на приятел.

— Не е любител на приключения — отвърнах. — Най-обикновен човек. „Доколкото изрод като Джайлс Уолкот може да се нарече човек“ — добавих мислено.

— Показваш ми три карти — изсъска той. — Коя е четвъртата?

— Казвам ти самата истина, Джереми.

Стори ми се, че чувам как той отмерва сричките ми — беше като детектор на лъжата и никой не можеше да го измами.

След няколко секунди монотонно изтананика:

— Какво ти трябва?

— Вече ти казах — предмет, използван по време на… приключение.

— Има няколко категории. А — какъвто и да е предмет, Б — такъв, който се е намирал наблизо, и В — нещо, което е… било накиснато в сиропа.

Затворих очи и поклатих глава:

— Сигурно спада към третата категория. Трябва ми нещо забележително.

— Ах, скъпото ми братче говори със заобикалки. Налага се да проявя съобразителност. Какво ли ще е толкова забележително? Картина от Лувъра ли?

Не отговорих. Джереми звънливо се засмя:

— Май си загубил чувството си за хумор, братко. Препоръчвам ти клизма. Нищо чудно да изскочат мобилни телефони, както ще се случи тук, ако направят клизма на някого.

— Можеш ли да го направиш, Джереми?

— СИГУРЕН ли си, че няма да го използваш да вкараш в капана някой любител на приключения?

— Опитвам се да установя контакт с човек, който търгува с подобни вещи.

— ТЪРГУВА С ТАКИВА ВЕЩИ ЛИ? БОЖИЧКО, ТОВА Е ИЗВРАТЕНО, ПЕРВЕРЗНО. ИДВА МИ ДА СЕ ИЗПОВРЪЩАМ В… Каква е базовата цена, Карсън? Може ли вещите да се доставят по пощата?

— Чувал ли си за такива търговци, Джереми?

— Скъпи братко, ако можех да изнасям от тук подобни артикули, щях да си назнача секретарка, за да приема поръчките. Но да се върнем към настоящия въпрос — на теб ти трябва нещо необичайно, на мен — зарядно устройство. Достатъчно ли съм ясен?

— Ще си получиш зарядното. А ти ще ми услужиш ли?

— НЕ ЗНАМ. Не е като да влезеш в магазина и да си купиш определена стока. Ще поразпитам този-онзи, когато се съберем да пием кафе. ЩЕ ТИ СЕ ОБАДЯ. ЩЕ НАКАРАМ МОЯТА СЕКРЕТАРКА ДА СЕ СВЪРЖЕ С ТВОЯТА. Като заговорихме за момичета, братко, как е сладката ти приятелка госпожица Ейва?

— Във форт Уейн е.

— Боже! Че това е на… на хиляда и петстотин километра от Мобил! Предаде ли те, Карсън? Избяга ли от любовта ти? Даде й сърцето си, а тя ти се изплю в лицето, а?

— Откажи се, Джереми, няма да ме…

— Жените винаги ни предават, нали, Карсън? Колко пъти съм ти го казвал?

Той злорадо се изсмя и прекъсна връзката.

Петнайсета глава

Мобилният ми телефон иззвъня в седем часа и дванайсет минути сутринта, когато изминавах последните метри от обичайния ми крос. Отказал се бях от плуването и тичах с телефона в ръка. Брегът беше обезлюден. Съпрузите Бловайн излизаха на плажа едва към обяд, а от курортистите, които бяха наели къщата на Мартинови, нямаше и следа. На алеята пред къщата беше паркирана червена тойота, на въжето висяха проснати плажни кърпи, тениски, дамска блуза и къс панталон, няколко мъжки ризи размер XXXL.

Тичешком изкачих стъпалата към къщата си, влязох в коридора и натиснах бутона за приемана на разговора.

— Мисля, че се справих блестящо със задачата, която ми постави, Карсън — каза Джереми. — Естествено артикулът не е тук, но знам къде е. Знам къде е…

— Къде е… какво… Джереми?

— Май се задъхваш, братле.

— Тъкмо приключих утринния крос.

— Нима? Сигурен ли си, че не си лъскал бастуна? Сигурно често ти се случва, след като малката Ейва избяга от теб. ДЗЪН! ОСЕМ БЕЗ ПЕТНАЙСЕТ. ВРЕМЕ Е ДА ИЗДОИШ СМОКА. ДЗЪН! ОСЕМ И ДВАЙСЕТ. ВРЕМЕ Е ДА… Храни се добре, за да поддържаш силите си, братко. И сменяй ръцете, че да не ти се схване китката.

По отношение на сексуалните намеци Джереми беше останал в юношеските си години, когато уби баща ни.

— Престани! — изръмжах. — Какво си намерил?

— По-голямо е от кутия за хляб, по-остро от кучешки зъб, а нещата, които е видяло през краткия си живот, са…

— Нямам време за гатанки, Джереми.

— Последната маска на Трей Форие.

Вцепених се, после бавно се изправих. Трей Форие беше сериен убиец, изтезавал жертвите си, и беше затворен в същата психиатрична клиника. Като повечето убийци психопати, между които и Хекскамп, Форие предпочитал да използва нож. Точният брой на жертвите му не беше известен, тъй като имаше няколко неразкрити убийства, извършени с неговия почерк.

Във вманиачаването си беше стигнал дотам, че си изработваше маска преди всяко нападение. Така и не се разбра дали е носил маските или е предпочитал да „наблюдават“ жестокостите му. Веществените доказателства, открити в малкото му сутеренно жилище, показваха, че са били изработени четири маски, но само три бяха открити на местопрестъпленията. Никой не знаеше какво е станало с последната маска, а когато питаха Форие, той само се усмихваше.

Бе заловен преди около седем години. По онова време още бях студент по психология и случаят ме заинтересува. Години наред убиецът беше работил като мияч на чинии в долнопробни ресторанти, бившите му колеги го описваха като „абсолютен самотник“ и „фантазьор“. Нямаше приятели. Смътно си спомням, че имаше някаква физическа деформация. Навремето бях впечатлен от твърдостта, с която отричаше отправените му обвинения; ала когато замениха смъртната му присъда с доживотен затвор в приют за душевноболни, той се преобрази и на драго сърце се призна за извършител на всички приписвани му престъпления. Случаят беше повече от странен, затова предполагах, че маската на Трей Форие ще бъде моят пропуск към света на „колекционерите на смърт“, както ги наричах мислено.

— Сериозно ли говориш! — изхриптях, гърлото ми изведнъж пресъхна.

— Братко, сериозен съм като акула, попаднала в басейн с дечица. Доскоро.

Връзката прекъсна. Дълбоко си поех дъх, от вълнение краката ми се подкосиха. Тъкмо се канех да седна, отвън се разнесоха ужасни писъци. Хукнах към вратата и я отворих. Ято чайки кръжаха пред прозореца ми, спускаха се и отново излитаха нагоре. Някой се изкиска. Едва сега видях аудито на Данбъри Тя седеше на капака, държеше плик, от който изваждаше полуразложени скариди, използвани за стръв, и ги подхвърляше на чайките. Птиците се кълвяха, пляскаха с криле и се бореха за плячката.

Неканената гостенка хвърли последната скарида, плъзна се по капака и стъпи на земята.

— Позната гледка — промърморих и заслизах по стъпалата.

— И ти ли храниш чайките? — Данбъри свали тъмните си очила и ги пъхна в джоба на бялата си ленена блуза. Утринният ветрец развяваше русата й коса.

— Мисълта ми е за скаридите, разкъсвани от гладни кресливи лешояди.

Тя се позамисли, после се усмихна:

— Под лешояди разбираш представителите на медиите, нали? Сполучлива метафора, поги. Пълен си с изненади.

— Освен това съм много зает, госпожице Данбъри.

— Няма ли да ме поканиш вкъщи?

— Не.

Нахалницата размаха пръсти:

— Ръцете ми вонят на разложени скариди, Райдър. Нима ще ме оставиш да шофирам така чак до Мобил? Вярвам, че полицаят на годината е и джентълмен.

Посочих под къщата:

— До масичката за чистене на риба има маркуч, също и сапун. Приятно ми беше да си поговорим, госпожице Данбъри.

Неучтивостта ми явно не я трогна. Докато насапунисваше ръцете си, попита:

— Открихте ли нещо ново за жената в мотела? Чух, че била монахиня. Случаят става все по-странен, Райдър.

Изгледа ме, за да види каква ще бъде реакцията ми. Не се изненадах — още вчера бях разбрал, че от местната полиция са съобщили за смъртта на Мари Гилбо. Процедурата беше стандартна, подобна новина не можеше да се запази в тайна. Пресконференцията беше насрочена за днес следобед. Престорих се, че прикривам прозявката си:

— Днес всички ще научат новината. Твоят източник отново не ти е съобщил нещо важно.

Данбъри си изплакна ръцете, критично огледа захабената хавлиена кърпа, окачена на гвоздей, закован за масичката, после избърса длани от късия си панталон.

— Много добре знаеш, че не мога да контролирам информацията, до която се добирам. Или с която умишлено ме захранват.

Изгледа ме очаквателно. Изкушавах се да я попитам за какво намеква с това „умишлено захранване“, но само се почесах по гърба и подхвърлих:

— Къде е Ръката?

— Ръката ли?

— Онзи маймуняк, твоят оператор. Не трябва ли да е тук, за да заснеме вълнуващите ти разкрития?

— Казва се Боргурт Зипински и не е „мой“ оператор, а е назначен в телевизията. В деня, в който получа честта да прикрепят към мен оператор, с песен на уста ще напусна Мобил. Освен това предпочетох да не го взема — добави с усмивка. — Току-виж си го накарал да си пъхне камерата на някое неудобно място. — Тръгна към колата. Машинално забелязах колко грациозна е походката й. Седна зад волана, свали стъклото, подаде глава навън: — Скоро трябва да си поговорим насаме, Райдър. Предчувствам, че има какво да си кажем за този странен случай. — Усмихна се широко, белите й зъби проблеснаха. — Да, знам какво ще кажеш — без коментар.

— Без коментар.

Тя включи на скорост:

— Ставаш все по-добър в изкуството да избягваш репортерите, поги. Изкуство. Хм, каква интересна дума.

Избухна в смях и рязко потегли, изпод колелата се разхвърчаха пясък и натрошени мидени черупки.

Шестнайсета глава

По пътя към приюта, който се намираше близо до Монгомъри, два пъти ме спряха за превишена скорост, но като видеха значката ми, пътните полицаи преставаха да ми правят въртели. Пристигнах малко преди един часа следобед и минах през портала, където къщичката на охраната нарушаваше монотонността на оградата, покрита с бодлива тел.

Едноетажната сграда на приюта-затвор представляваше кафяв бетонен правоъгълник. В помещенията откъм фасадата бяха канцелариите и кухнята, прозорците им приличаха на присвити очи. Стаите на „пациентите“ бяха без прозорци. Малкият двор, където се разхождаха обитателите на приюта, беше обграден с висока телена мрежа. Видях в единия му край висок слаб мъж, който беше с гръб към мен и размахваше ръце, сякаш дирижираше симфоничен оркестър. Чу шума на двигателя и се обърна. Стори ми се, че има нещо странно в лицето му, ала побързах да извърна поглед и продължих към паркинга.

Доктор Еванджелин Проуз ме посрещна на вратата. Ванджи, както настояваше да я наричам, беше прехвърлила шейсетте, прошарената й коса беше късо подстригана, тъмнокафявите й проницателни очи сякаш озаряваха лицето й, излъчващо спокойствие. Походката й беше грациозна като на бивша бегачка на дълги разстояния, ръкостискането й бе като на мъж.

— Радвам се, че пак се виждаме, Карсън. Напоследък Джереми е много спокоен — може би съзрява. С удоволствие отмених известни забрани — сега той има право да гледа телевизия и да приема гости в стаята си.

Тръгнахме по дългия коридор към кабинета й. По стените през два метра имаше бутони с надпис „При спешни случаи“. Определено под „спешни случаи“ не се разбираше избухване на пожар.

Кабинетът на Ванджи беше просторен, полиците буквално се огъваха от книги, на пода беше постлан персийски килим. На лавица зад вратата бяха подредени статуетки, няколко рисунки, изписани страници, поставени в пластмасови рамки, фигурка, изработена от огънати метални устройства за почистване на лула.

— Тези май не съм ги виждал. — Взех нещо, което приличаше на око от пластилин.

— Наричам я „полицата на сувенирите“. Предметите са изработени от нашите питомци.

Скулптурката беше нескопосана и безинтересна. Върнах я на мястото й, наведох се да прочета написаното на една от рамкираните страници. Беше кратко стихотворение, в което се говореше за куче, морков и червено небе. Посочих „произведението“:

— Чувала ли си за хора, които колекционират подобни вещи — като хоби или дори като бизнес?

— И още как — въздъхна Ванджи. — Нямаш представа колко колекционери се опитват да подкупят служителите и санитарите, за да им предоставят рисунка или някакъв друг предмет, принадлежащ на нашите питомци.

— Как постъпвате в такива случаи?

— Законът не забранява търсенето на подобни вещи. Хората от персонала се оплакват, когато някой колекционер започне да ги преследва, по възможност аз се свързвам с него и заплашвам, че ще се оплача в полицията. По-наивните се отказват, другите ми се присмиват.

— Чувала ли си за Марсдън Хекскамп?

Тя се позамисли и кимна:

— Разбира се. Серийният убиец, който се беше обкръжил с поклоннички, отхвърлени от обществото. Доколкото си спомням, комуната му беше нещо като сектата на Чарлс Мансън.

— Само това ли знаеш за него?

Ванджи се усмихна:

— Беше убит, преди да бъде затворен в институция като нашата. Когато убийците са на свобода, те са ваша грижа. Мои са едва след като попаднат в клиника, където може да се направи дисекция на болните им съзнания.

— Чувала ли си за колекцията на Хекскамп?

Тя поклати глава:

— Не ми говори нищо. Какво представлява?

— Изглежда, никой не знае. Говори се, че е свързана с изкуството.

Ванджи взе металната фигурка, която изглеждаше така, сякаш е била направена от дете в детската градина:

— Повечето от хората тук наричат „изкуство“ подобни творения — наивни, осакатени от естетическа гледна точка.

— Осакатени като психиката на пациентите ви ли?

— Изкуството е емоция, нали? Онзи, който не изпитва нормални чувства, не може да сътвори стойностни произведения на изкуството. „Творбите“ на тези хора са отражение на представата им за изкуството. Разбира се, има изключения. От време на време попадаш на нещо оригинално. Мисля, че съществуват шепа творби, които са забележителни… дори силно въздействащи.

— Шепа… Искаш да кажеш, че са много редки, така ли?

Ванджи върна на полицата фигурката:

— О, да. Изключително редки. Готов ли си да се срещнеш с Джереми?

Човек от охраната ме поведе към дъното на сградата. Металните врати на стаите бяха с шпионки и с прозорчета от армирано стъкло. Спряхме пред стаята на Джереми. Погледнах през шпионката — той седеше на леглото и четеше книга. Не вдигна глава, макар вече да знаеше, че съм отвън.

— Искам да останем насаме — казах на охранителя, което означаваше, че трябва да затвори капака, закриващ прозорчето. Той кимна и отвори вратата.

Брат ми продължи да се преструва на погълнат от четивото. Сламенорусата му коса беше грижливо сресана. Той наследи бялата кожа и фините черти на баща ни, но не стана едър като него. Въпреки че бе с шест години по-голям от мен, спокойно можеше да мине за мой връстник, ако не и за по-млад.

Упорито се правеше, че не ме забелязва, макар да беше чул стъпките ни по коридора. По рождение имаше остри сетива, които с всяка година, прекарана в приюта-затвор, все повече се изостряха. Най-забележителен беше слухът му, превърнал се в нещо като инструмент за измерване; благодарение на него брат ми безпогрешно откриваше лъжите, прозираше истинските чувства, прикрити под престорено дружелюбие.

— Какво четеш, Джереми?

Без да вдигне поглед, той прелисти една страница, после вдигна изящната си ръка и отметна от челото си непокорния кичур руса коса:

— „Черно слънце“. Героите са мъж и жена, които взаимно се унищожават. Комична е. — Прочете следващата страница, като прокарваше пръст по редовете. — Как са нещата вкъщи, Карсън? В къщата на брега, която си купи с парите, завещани ти от мама.

Сърцето ми се сви от тревожно предчувствие. Размишленията на брат ми върху съответното ни положение в обществото винаги вещаеха зло. Пресилено се усмихнах и небрежно подхвърлих:

— Всичко е наред, Джереми.

Той обърна на следващата страница; знаех, че вече не чете.

— Не са те нападнали термити, така ли? Покривът не е пропаднал, дървените подпори не са изгнили. Известно ми е, че къщата ти е издигната върху подпори. Защо ли? Може би за да гледаш хората отвисоко.

— Наистина е на подпори. Като всички къщи на брега.

— Мислиш ли, че мама завеща парите на теб, защото ти седя до нея до последния й час?

— Може би донякъде това е причината.

Джереми запрати книгата в стената, извърна към мен очите си, които приличаха на сини огньове:

— Тогава ми отговори на един въпрос, Райдър. ГЛЕДАШ КАК ЕДНА ЖЕНА УМИРА И ПОЛУЧАВАШ КЪЩА НА БРЕГА. АЗ ГЛЕДАМ КАК УМИРАТ ПЕТ ЖЕНИ И МЕ ЗАТВАРЯТ ТУК. КАКВА Е ГРЕШКАТА В ТАЗИ КАРТИНКА?

— Джереми…

— БЯХА ПЕТ! ПЕТ!!! ЛОГИЧНО Е ДА ПРИТЕЖАВАМ ПЕТ КЪЩИ НА БРЕГА. — Сграбчи ме за китката, накара ме да седна до него, замилва ръката ми и заговори с гласа на нашата майка: — Толкова съм ти признателна, Карсън, че гледаше как умирам! Ето ти цяла бала пари, които баща ти спечели, преди да се върне у дома и да пребие Джереми. Защо не си купиш хубава къща на брега на океана? И още нещо, скъпи Карсън — моля те, прецакай го тоя твой брат Джереми. Аз няма да мога, защото скоро ще съм в гроба.

Скочи на крака и закръстосва из стаята. За миг застана пред огледалото, намигна на разкривеното си отражение, после рязко се извърна към мен:

— Разкажи ми за малката Ейва. Защо те чупи?

— Знаеш какво стана миналата година. Тя не издържа стреса. Трябваше да се откъсне от обстановката, която й напомняше за случилото се.

Той се ухили:

— Беше ти първата, нали? Не броя чекиите… — Закълчи се похотливо и заохка: — БОЖИЧКО, СКЪПА! ОХ, ОХ! С ТЕБ МИ Е МНОГО ПО-ХУБАВО, ОТКОЛКОТО С ВАЗЕЛИН В ШЕПАТА! Сладката Ейва беше първата ти голяма любов, нали? Две сърца, споени в едно, както се казва в песните.

— С нея бяхме близки — промърморих. — И още сме.

Джереми тичешком прекоси стаята, скочи на леглото и седна по турски до мен:

— Ако ИСТИНСКИ ТЕ Е ОБИЧАЛА, как можа да те зареже? ЛУДА СЪМ ПО ТЕБ, КАРСЪН, НО… БОЖЕ МОЙ! ИЗПИТВАМ НЕОБХОДИМОСТ ДА ВИДЯ ФОРТ УЕЙН, ПРЕДИ ДА УМРА. — Приведе се, сви дланите си на фуния, приближи ги до ухото ми и зашепна: — Винаги ни предават, нали? Ако чувствата й към теб бяха искрени, нямаше да те изостави. Много добре го знаеш. АКО ПОНЕ МАЛКО ДЪРЖЕШЕ НА ТЕБ, ЩЕШЕ ДА ОСТАНЕ.

Възкресяваше кошмара на семейната ни история, подтикван от безумната си и безпричинна омраза към мама.

— Майната ти! Не познаваш любовта.

— Познавам ПРЕДАТЕЛСТВОТО! В крайна сметка любовта се свежда именно до това… — Скочи от леглото, застана пред мен, закълчи бедра, главата му клюмна настрани:

— Ох-ох-ох…

— Престани, Джереми.

— … ох-ох-ох… БОЖИЧКО, СКЪПИ, ох-ох-ох…

— Казах да престанеш! — Гневът пробяга по тялото ми като електрически ток, ала се насилих да го потисна — нямаше да допусна негодникът отново да си играе с мен.

— Ох-ох-. МОЛЯ ТЕ, КАРСЪН… ИСКАМ ДА МИ СТАНЕ ХУБАВО ОЩЕ ВЕДНЪЖ, ПРЕДИ ДА СИ ТРЪГНА…

Скочих на крака, хванах го за рамото и го разтърсих:

— Мръсник такъв! Ще те…

Чух, че вратата се отвори и машинално се обърнах. На прага стоеше човекът, когото преди малко бях видял да „дирижира“ в двора. Лицето му изглеждаше така, сякаш е бил изваден с форцепс от майчината утроба — лявата му страна беше хлътнала като яма. Кожата му беше груба, гъстата му черна коса — разчорлена. Загледа се в мен, все едно се познавахме, и замляска.

Джереми се изтръгна от хватката ми, хвана за лакътя непознатия и го въведе в стаята:

— Какъв удачен момент да се появиш! С брат ми тъкмо говорехме как на човек да му стане хубаво и ето, че ти се появи. Карсън, това е един от най-талантливите обитатели на прекрасния ни дом. Запознай се с Трей Форие.

Човекът от охраната също влезе:

— Сутринта господин Брайдуел поиска разрешение господин Форие да го посети. Посещенията са наградата на брат ви за примерното му поведение през последните два месеца. Ако не желаете той да присъства, господин Райдър, веднага ще го отведа. Не се безпокойте, никога не е правил номера.

Намекваше, че Форие няма да опита да ме убие, след като вратата се затвори — нещо, което можеше да се очаква от повечето обитатели на приюта-затвор.

— Нямам нищо против — отвърнах. — Нека остане.

Охранителят кимна и затвори вратата, Форие продължаваше да ме наблюдава. Помислих си, че явно обича да се взира в хора или предмети.

— Трей, това е брат ми Карсън, когото избавих от ада — каза Джереми.

Промърморих, че ми е приятно да се запознаем и подадох ръка на Форие, но той сякаш не я забеляза.

— Трей е малко саможив — обясни брат ми. — Нали така, Трей? Не обичаш да общуваш с непознати.

Устните на Форие се изкривиха, той отново замляска.

— Казва ли нещо? — попитах.

— О, да. Че лицето ти е на добър човек. Има особено отношение към лицата и формите. Е, вярно, че е малко странен, но в никакъв случай не е като Човека слон например. Понякога дори ми се струва, че преиграва.

Форие отново заразмахва невидимата диригентска палка.

— Бил ли е някога диригент? — попитах.

Джереми се ухили:

— Да речем, че е дирижирал няколко изключително вълнуващи приключения.

— Какво казва?

— Че тук му харесва. Нищо не му трябва. Но на мен ми трябва подаръка, който ми обеща, братко.

Погледнах към вратата:

— Човекът от охраната…

— Той е в другия край на коридора. Преди минута се отдалечи от вратата. Дай ми подаръчето.

Извадих от джоба си зарядното устройство с размерите на кибритена кутийка, около което беше намотан тънкият кабел. Джереми го грабна от ръката ми, извърна се към леглото, след секунда предметът беше изчезнал. Той погледна мобилния телефон, който носех в калъфче, закачено на колана си.

— Дай да видя твоя, Карсън. Струва ми се, че е по-добър модел от моя апарат. На драго сърце щях да ти го покажа, обаче ще ми е доста трудно да го извадя.

Подадох му телефона. Той го подхвърли на дланта си, натисна няколко бутона, излъска го в ризата си, после заговори като актьор в реклама:

— Можеш да се обаждаш на когото и когато поискаш срещу ниска абонаментна такса. Обзалагам се обаче, че моят абонаментен план е по-изгоден.

— Не разбирам как можеш да използваш клетъчен телефон — промърморих кисело. — Кой плаща сметките?

— Според мен апаратът е незаконен. — Джереми повдигна вежди, намигна ми. — Може би затова собственикът не е съобщил за изчезването му. — Той ми подхвърли телефона.

— Аз спазих обещанието си, сега чакам ти да изпълниш ангажимента си — напомних му.

Той ме изгледа — беше олицетворение на невинността:

— Какъв ангажимент?

— Да ми посочиш едно място.

Форие се взираше в мен. Погледнах го, но ми обърна гръб.

Джереми се приближи до огледалото, разгледа разкривеното си изображение, прокара пръсти през косата си:

— Понякога нещата не стават, както сме ги запланували, братко. Понякога получаваш каквото искаш, друг път — нищичко. Време е да нанкам. Трей, кажи довиждане на добрия чичко Карсън.

Обичаше да ме върти на шиш, да си играе с мен като котка с мишка. Оставаше ми само да се върна в Мобил с надеждата Джереми да размисли. Половин час след като потеглих от приюта мобилният ми телефон иззвъня.

Гласът на брат ми се чуваше съвсем ясно:

— Работи много по-добре, когато е напълно зареден, Карсън. Сигурно мога да се обадя чак в рая и да поздравя скъпата ни майка. Само че тя няма да ми вдигне телефона.

— Защо се обаждаш? — срязах го.

— Нали не мислиш, че Трей ще предаде маската си в ръцете на всекиго, братко? Искаше първо да те види, да се увери, че разбираш. Хареса те, което е голяма чест.

— Какво да разбирам?

— Историята, братко. Имаш ли писалка? Ще ти продиктувам как да стигнеш до едно място.

След час и половина, нарамил кирка, навлязох в трънлива ливада на около петдесет километра от Мобил. Недалеч сред плевелите заплашително се издигаше някаква ръждясала селскостопанска машина. Насекоми жужаха във високата трева. Според инструкциите намерих основите на разрушена къща и тръгнах на юг. Преброих стъпките до малка купчина камъни близо до пресъхнал кладенец. Бях плувнал в пот от силното слънце, но с кирката започнах да отмествам камъните.

След двайсет минути почиствах пръстта, полепнала по вехто кожено куфарче. Изведнъж ме обзе необясним страх. Пъхнах куфарчето под мишница и затичах към колата. Без всякаква причина ми се доплака.

Щом се прибрах у дома, сложих масата куфарчето, но едва след като изпих две бири, се осмелих да го отворя. Ключалката беше ръждясала, затова с остър нож разрязах втвърдената кожа. Извадих запечатан найлонов плик. В него имаше още един, във втория — трети и така нататък. Последният беше увит с мека червена хартия. Отстраних я и извадих маската.

Беше много по-голяма от нормално човешко лице, носът беше като заострен планински връх, скулите — прекалено големи и изпъкнали. Беше боядисана в черно и лакирана. От устата, напомняща кървава рана, вместо зъби стърчаха парчета стъкло. Очните орбити бяха очертани с бяло — изглеждаше, сякаш гротескното лице е на човек, обезумял от гняв. Ако някое дете носеше тази маска по време на обикалянето на къщите на Хелоуин, сигурно щеше да събере няколко торби сладкиши; всеки би дал мило и драго това чудовище да се махне от верандата му.

Разгледах я внимателно — беше изработена от папиемаше. В пети клас със съучениците ми бяхме изработили пинята — фуния от папиемаше, която се окачва на тавана и се пълни с бонбони, после деца с превръзка на очите я удрят с пръчки и се стараят да я счупят. Ето защо познавах технологията — маската беше направена от ивици вестник, накиснати в лепило, получено от разтварянето на брашно във вода, и напластени една върху друга.

За частица от секундата се изкуших да я сложа, ала ми хрумна, че злото е по-скоро излъчване, страшна и бързодействаща отрова, която можеш да вдъхнеш. Върнах маската в куфарчето, затворих го здраво и си легнах. Едва след като се пъхнах под завивката, видях, че лампата в дневната свети. „Капнал съм от умора и не ми се става да я изгася“ — казах си, ала знаех, че се залъгвам; докато проклетото нещо беше в къщата ми, трябваше да има светлина навсякъде.

Седемнайсета глава

— Добро утро, фирма „Уолкот — предмети за вашето хоби“.

Човекът имаше дълбок добре модулиран глас и отчетливо произнасяше всяка сричка, сякаш му доставяше удоволствие да се слуша. Предположих, че телефонът му е с дисплей, на който се вижда номерът на обаждащия се, затова позвъних от кабина на Гавърмънт Стрийт.

— Добро утро. Търся господин Уолкот.

— На телефона. Кой се обажда, моля?

Знаех, че новакът би трябвало да е нервен, затова уж се поколебах, преди да отговоря.

— Казвам се… Карол Рансбърг, сър. Искам да се обърна към вас за оценка на една вещ.

Избрал бях малкото име, базирайки се на теорията, че мъж, който се представя под фалшива самоличност, няма да избере женско име.

— За някаква антика ли става въпрос?

— Не. Предметът е… по-особен.

От другата страна на линията настъпи гробна тишина — не се чуваше звук от радио или телевизор, нито от улично движение.

— Първо искам да знам кой ви посъветва да се обърнете към мен. — Уолкот сякаш не задаваше въпрос, а командваше.

— Един… приятел. Всъщност не е приятел, а човек, с когото наскоро се запознах. Каза, че само вие можете да ми услужите.

— Как се казва този ваш познат?

— Забрани да споменавам името му. Много е… потаен.

Тонът на Уолкот стана студен и дистанциран, все едно помежду ни се спусна метална завеса:

— Съжалявам, но работя само с препоръки от познати.

— Обещах да не издавам името му.

— В такъв случай не ми остава друго, освен да ви пожелая приятен ден, сър.

По отслабващия звук разбрах, че той е отдръпнал слушалката от ухото си и се кани да я остави на вилката.

— Обаждам се във връзка с Форие! — извиках. — Трей Форие!

Чух как той отново притисна слушалката до ухото си:

— Какво казахте, сър?

— Трей Форие. Притежавам негова вещ.

— Каква?

— Маска.

— Невъзможно. Лъжете.

Не казах нищо и зачаках да продължи.

— Опишете я! — изкомандва Уолкот.

Подчиних се, като се постарах да му съобщя всички подробности относно изработката. Той отново заговори и макар да се прикриваше, долових в гласа му нотки на възбуда:

— Как тази… вещ попадна в ръцете ви?

— Бях член на екипа, назначен да определи диагнозата за душевното състояние на Форие след залавянето му.

— Психиатър ли сте? — изненадано попита Уолкот.

— Аз съм… бях… психолог.

Нямах представа дали онзи разбира от психология, но при необходимост можех да му хвърля прах в очите с куп научни термини. Избрал бях ролята на корумпиран психолог и смятах, че ще бъда убедителен, защото познавах неколцина от тази пасмина.

— Моля, продължавайте.

— Работех като хипнотизатор по един проект, свързан с криминологията.

— Известно ми е, че дори под хипноза Трей Форие не издал нищо, което представлява интерес.

— В доклада ми не се споменава, че е казал нещо интересно — поправих го. — Има известна разлика, нали?

— Пазили сте тази вещ дълги години. Защо едва сега решихте да се обърнете към мен?

Престорих се на засрамен:

— Ами… знам, че за предмета може да се вземе някой и друг долар. Притиснат съм за пари, господин Уолкот. Струпаха ми се доста неприятности… отнеха ми разрешителното да практикувам, заради проблем с… известни вещества.

Онзи дълго мълча, после промърмори:

— Нямам представа за колко би могла да се продаде подобна вещ, господин Рансбърг. Спадът в икономиката се отразява пагубно и на нашата търговия…

Направи ми впечатление колко бързо забрави подозрителността си и се подготви да се пазари. Дадох „на заден ход“ с надеждата, че ще го накарам още по-здраво да захапе стръвта:

— Сигурно е така, господине. Може би моментът наистина не е подходящ. Извинете за без…

Той ме прекъсна и нареди:

— Донесете маската довечера в девет. Бъдете точен. В района на Мобил ли сте? Ще ви продиктувам адреса…

* * *

Домът на Джайлс Уолкот беше като всяка къща в престижен квартал — отпред имаше грижливо поддържана морава, посред която се мъдреше скъп, но кичозен фонтан във формата на делфин. Забелязах камера сред клоните на близкото дърво, над вратата имаше още една, скрита в бронзовия орел с разперени крила.

Чух бръмчене, електронното устройство отмести резетата. Отворих вратата и се озовах в просторно фоайе, осветявано от кристален полилей. Отвъд се простираше коридор със скъпа ламперия, тежки драперии закриваха високите прозорци. Чух познатия плътен глас:

— Заповядайте, господин Рансбърг. Тръгнете по коридора и завийте вдясно.

Подозирах, че ме наблюдава чрез друга камера, затова поспрях, сякаш се мъчех да преодолея паниката си, притиснах до гърдите си куфарчето с маската и последвах указанията. Прекрачих прага на слабо осветена стая. Стъпалата ми затънаха в плътния тъмнолилав килим. Човек на около шейсет години стоеше зад масивно бюро. Хрумна ми, че изглежда като изработен с матрица; главата и шията му бяха почти с еднаква обиколка, носът му беше сплескан, брадичката неоформена. Оредялата му черна коса бе пригладена върху лъскавото му теме. Раменете му, приведени към цилиндричното му тяло, подсилваха впечатлението, че не е бил роден от жена, а пресован.

— Вие ли сте господин Уолкот? — попитах, без да му подам ръка. Той кимна, изгледа ме любопитно и също не понечи да се здрависа.

— Защо ме гледате така? Нещо не е наред ли?

— Напомняте ми на някого, но не се сещам на кого.

Свих рамене и извърнах очи. На бюрото му стоеше нескопосано изработена керамична статуетка, изобразяваща мъжки полов орган. Неволно се загледах в нея. Уолкот повдигна вежда:

— Знаете ли какво е това, господин Рансбърг?

— Май се сещам.

— Разбрахте ме погрешно — попитах дали знаете кой е авторът. Не? Името му е Вон Рей Боди. Творял е, докато е… работел. Статуетката е примитивна, но много експресивна, не мислите ли? Датирана е между тестикулите — 14 май 1959. Четвъртото… деяние на Боди е било на 16 май. Това е единственият оригинален фалос, който не е в частна колекция.

Вон Рей Боди беше сериен убиец и изнасилвач, когото бяха арестували в началото на шейсетте. Побиха ме тръпки, ала се престорих на заинтригуван:

— Сигурно представлява голяма рядкост, господин Уолкот.

— Шест жертви, шест фалоса. Пазя го за предстоящ търг. Очаквам цената да бъде шестцифрена. Ще предложа още една вещ — тениска, носена от Винсент Канарио по време на пътешествието му с Теранс Суон.

„Пътешествие“ беше евфемизъм за лудешкото бягство на Канарио, който беше отвлякъл четиринайсетгодишния Суон. При полицейската акция бяха загинали и похитителят, и жертвата.

— За колко може да се продаде? — поинтересувах се.

— Очаквам сума между единайсет и четиринайсет хиляди долара. По време на пътуването е носил няколко тениски, което подбива цената им.

— Жалко, че е имал толкова богат гардероб.

Уолкот печално кимна, после се втренчи в мен:

— Да не губим повече време. Покажете какво предлагате.

Сложих куфарчето върху бюрото и извадих маската.

Той я постави под някакво устройство — комбинация между лампа и лупа, включи светлината. Внимателно разгледа маската, като я обръщаше ту на една, ту на друга страна и с малка линийка правеше измервания. На два пъти вдигна глава да ме погледне, после отново се захващаше с работата си.

— Боята е скъпа, на маслена основа, неувредена от времето. Забележете наситеността на пигмента. Дупките за очите са широки колкото е необходимо. Зъбите от стъкло са монтирани в специални вдлъбнатини. Човекът, който е направил маската, господин Рансбърг, е бил майстор и не си е гледал работата през пръсти. Погледнете… — С нокътя си той повдигна отлепило се парченце. — Направена е чрез напластяване на платно и хартия… от такъв материал се изработват банкнотите. Това е една от причините маската да е в толкова добро състояние. И е доказателство, че предметът е оригинален.

— Предлагат ли се много фалшификати, господин Уолкот?

— Във всяка област, от която могат да се изкарат пари, гъмжи от измамници и фалшификатори. — Той се усмихна, пусна линийката обратно в чекмеджето. — Аз се облагодетелствам благодарение на тях.

Изгледах го учудено, после разбрах за какво намеква.

— Вашата помощ е неоценима за колекционерите, защото установявате автентичността на предметите, така ли?

— Да, доколкото ми позволяват познанията и опитът. — Тонът му подсказваше, че малцина притежават неговите качества.

— В такъв случай можете да определите цената на маската — подхвърлих, но забелязах, че той отново се взира в мен. Този път обаче явно си спомни нещо, защото се намръщи.

— Извинете, господин Рансбърг — промърмори и излезе.

Ръцете ме сърбяха да преровя чекмеджетата и да претърся шкафовете, но се страхувах да не ме наблюдават със скрита камера, затова само огледах полутъмното помещение. Не забелязах други вещи, съпътстващи смъртта.

Уолкот се върна, носеше голям плик. Взе маската, въздъхна и я върна в куфарчето:

— Наистина ли е ваша, сър? Или е собственост на някое полицейско управление.

За миг сърцето ми престана да бие.

— Не ви разбирам, господине.

— Няма нищо сложно. Не сте онзи, за когото се представяте.

Насилих се да дишам нормално, равнодушно подхвърлих:

— Нима? Кой съм тогава?

Уолкот се подсмихна, посочи плика:

— Наскоро попаднах на информация, която ми се стори интересна. Става въпрос за двама души, които си пъхат носа в моя бизнес. — Извади от плика страница от вестник и ми я показа. Снимката от церемонията по награждаването! — Изглежда, имате двойник в полицията на Мобил, господин Рансбърг. Може би е ваш брат близнак, а?

Мислено проклех глупавата фотография и се постарах да запазя присъствие на духа:

— Тук съм не като полицай, а за да направя известни проучвания.

Той присви тъмните си очи:

— Не съм нарушил закона. Моля да напуснете. Притеснявате ме.

— Така ли? Човек, който държи на бюрото си фалос, изработен от сериен убиец, едва ли е толкова чувствителен.

— Това е керамична фигурка, един вид произведение на изкуството. Освен това не колекционирам подобни предмети, а посреднича при продажбата им. Аз съм само скромен познавач, нищо повече. Все едно търгувам с редки пощенски марки. Или монети.

— С монети не се извършват убийства.

Уолкот подигравателно се усмихна:

— Ако не вярвате, че хора са загивали заради златни дублони, значи сте непоправимо наивен.

Извадих портфейла със значката си и го сложих на бюрото:

— Отворя ли го, в стаята ще има полицейски служител и разговорът ни ще придобие друга насока, господин Уолкот.

Усмивката му стана още по-нагла:

— Съмнявам се, тъй като не съм сторил нищо нередно. Трябва ли да телефонирам на моя адвокат и да го помоля да ви разясни това-онова?

— Няма причина адвокатът ви да е тук, освен ако не проявява интерес към колекциониране на странни вещи. Имам към вас скромна молба — да се върнем малко назад във времето.

— Не разбирам…

— Интересува ме колекцията на Марсдън Хекскамп, господине.

Той отиде до прозореца и се загледа в гъстата гора зад къщата. Когато се обърна към мен, очите му бяха безизразни:

— Няма такава колекция, сър. Съществуването й е мит.

— Интересно, че нещо, което не съществува, привлича толкова внимание.

Уолкот отново застана зад бюрото, поставяйки помежду ни бариера от полирано дърво:

— Мнозина са чували за пощенската марка „Алена камбана“. Някои твърдят, че я има, други, че изобщо не е съществувала. Ала това не пречи на филателистите да я търсят. — Замълча за миг, после добави: — Каквито и предмети да се колекционират, винаги се носи слух за вещ, чието съществуване е съмнително и при споменаването й ви побиват тръпки. Така любителите има за какво да си шепнат.

— Кой шепне за колекцията на Хекскамп?

Той се усмихна — зъбите му бяха като длета:

— Всички любители говорят за нея.

— Какво по-точно?

— Няма никакво значение; сбирката е само плод на въображението, докато някой не докаже обратното.

— Някой като вас, така ли?

— Дори аз не се наемам да направя подобна оценка.

— В такъв случай се налага да продължа проучванията. Насочете ме към прочут колекционер, господине. По възможност човек, който живее в нашия щат.

Уолкот завъртя цилиндричната си глава:

— Ако го сторя, ще се дискредитирам пред клиентите си и ще ги загубя.

— Приемам отговора като „може би“.

— Грешите. Категорично отказвам.

— Дайте ми имената на няколко души, които да използвам за препоръка; обещавам да не споменавам вашето. Никой няма да разбере кой ме е изпратил.

Той посочи часовника си:

— Съжалявам, сър. Времето за срещата ни изтече.

— Господин Уолкот, много е важно да науча…

— Търпението ми се изчерпва, сър. Предупреждавам, че ако до десет секунди не напуснете дома ми, ще телефонирам на моя адвокат.

Сложи ръка на слушалката и невъзмутимо ме изгледа. Нямаше с какво да го принудя да промени решението си. Предполагах, че счетоводството му е изрядно и че редовно плаща данъците си, за да си няма неприятности с властите.

Но как щеше да изглежда в очите на обществеността?

Прекарвах толкова време сред убийци, които избухваха в смях, когато ги арестуваха, сводници, които се гордееха, че пребиват белите робини, наркопласьори, които караха скъпи автомобили, тапицирани с кожи от норка, че понякога забравях доколко хората държат на общественото мнение. Грижливо поддържаната морава пред къщата на Уолкот, костюмът му, ушит по поръчка, изрядното му счетоводство говореха, че той не иска съседите му да научат за професията му на търговец със сувенири от кланици.

Наведох се, взех керамичния фалос. Уолкот се намръщи:

— Внимавайте, чупливо…

Подхвърлих фигурката и ловко я хванах.

— Няма да е зле да повикате адвоката си — казах. — Аз пък ще се свържа с местната полиция. Ще устроим празненство за представянето на „Уолкот — предмети за вашето хоби“.

— Какво сте намислили? — прошепна той.

— Щом местните ченгета разберат с какво се занимавате, новината скоро ще се разчуе. Ще ви хареса ли, като влезете в супермаркета, хората около вас да зашепнат: „Вижте, това е Джайлс Уолкот, търговецът на смърт.“ Готов ли сте за позора? Ами за опашките от откачени, които ще се извият пред вратата ви, за да получат възможност да помиришат тениската на Винсент Канарио? Боже, какъв цирк ще бъде!

Отново подхвърлих фигурката, която се удари в тавана. Наложи се да отскоча встрани, за да я спася да не се разбие на пода.

— Знаете ли какво ви липсва, господин Уолкот?

— Внимавайте, ще я изпуснете! Какво? — Капчици пот оросиха челото му. Замахнах, сякаш се канех отново да подхвърля керамичния фалос.

— Една от ония табелки.

— Каква… моля ви, оставете го… каква табелка?

— Табелка с надпис: „Чупи — купи!“

Той наведе глава, отдръпна ръка от телефона.

— Мисля, че ще се споразумеем, сър — избърбори. — Моля ви, оставете пениса ми.

От тук насетне всичко мина като по вода. Уолкот обеща да ме запознае с неговите клиенти. Възнамерявах да запазя псевдонима Карол Рансбърг, ала щях да се представям за богаташ, който отскоро се е запалил по колекционирането на вещи на серийни убийци. Тръгнах си, но преди да изляза, той ме спря:

— Един въпрос, господин Рансбърг. Сигурно сте взели на заем маската от склада за доказателства на полицията. Така ли е?

Обърнах се, за да види изражението ми. Ако беше добър психолог, щеше да разбере, че не лъжа.

— Грешите, господин Уолкот. Маската е моя собственост.

Дори след като вратата се затвори, усещах озадачения му поглед.

Осемнайсета глава

Още на следващия ден, вторник, Уолкот ми съобщи името на своя клиентка — Марсела Бейнс, която била „порядъчна дама с изискан вкус“. Когато изразих изненадата си, че е замесена и жена, той ме обяви в сексизъм и ми напомни колко много жени изпращат писма на серийните убийци, за да им предложат брак.

Бейнс обитаваше мезонет в скъпа жилищна сграда близо до брега на океана в Пенсакола — достатъчно далеч от Мобил, за да не е видяла снимката ми в „Реджистър“ (поне така се надявах). Представих се на рецепцията, охранителят откри името ми в списъка на очакваните посетители и ме отведе до асансьора.

Не знаех как се обличат начинаещите колекционери на вещи на серийни убийци, затова извадих от дълбините на дрешника си черния костюм, с който ходех на погребения сватби и други тържествени събития, и намазах косата си с гел, останал от козметичните средства на Ейва. Ефектът бе, сякаш нося пластмасова перука, набраздена с гребен. Несигурно се усмихнах в камерата над вратата и заговорих префърцунено, както се очаква от новобогаташ:

— Казвам се Карол Рансбърг. Имам уговорена среща с госпожа Бейнс. Тя вкъ…

Вратата се отвори, видях просторно и светло помещение, обзаведено с типичен вкус на богата вдовица — изящни мебели, красиви картини. Панорамният прозорец гледаше към залива. Марсела Бейнс беше на около шейсет и пет години; носеше семпъл син костюм с панталон, над който беше препасала бяла готварска престилка, и наниз перли. Беше нисичка, късата й коса беше накъдрена и боядисана в кестеняво — цветът рязко контрастираше с бледото й лице. Устата й беше прекалено голяма, широката й усмивка разкриваше цяла редица изкуствени зъби. Като ме видя, зелените й очи заблестяха, сякаш цяла сутрин с нетърпение бе очаквала именно моето посещение. Хвана ме за ръката и ме въведе в апартамента.

— Толкова се радвам, че дойдохте! — възкликна. — Филийките се заклещиха.

— Моля?

Тя ме заведе в кухнята, обзаведена с какви ли не модерни джунджурии, и посочи големия тостер:

— Механизмът за изваждане на филийките не работи. Не знам как е станало, но напоследък се случва все по-често.

Разгледах приспособлението, за няколко минути открих и отстраних повредата. Госпожата заръкопляска, зъбите й проблеснаха като прожектори:

— Много ви благодаря, драги ми господине. Нямаше как да хапнем хайвер, ако не бяхте поправили тостера. Моля, седнете, ей сега идвам.

Отидох в дневната и се настаних на коженото канапе. След малко домакинята се появи без престилка и постави на масичката поднос, върху който бяха наредени изящни чинийки с нарязани яйца с лук, филийки препечен хляб, парченца лимон и черен хайвер.

— Започвайте, господин Рансбърг. Bon appetit.

Няколко минути отпивахме от чашите с шампанско и обсъждахме времето. По едно време тя се загледа в устата ми:

— Изцапали сте се… ето тук. Ей сега ще ви почистя.

Пръстите й докоснаха устните ми; геройски устоях на порива да се отдръпна. Ръката й миреше на риба и лимон.

— Чудесно. Хубавият мъж пак е чистичък. — Облегна се на изящния стол, скръсти ръце на скута си. — Разбрах, че сте новак. Откога се занимавате с колекциониране?

— Ами… приблизително от една година.

Тя се приведе, сви пръст, подпря с него брадичката си:

— От кои знаменитости се възхищавате?

— Знаменитости ли?

— Дори новакът трябва да има любимци. Кажете чии творби харесвате най-много? От кого се възхищавате?

Споменах неколцина изнасилвачи и серийни убийци, които бях разпитвал в затвора. При споменаването на всяко име тя реагираше различно — сви устни, повдигна вежди, присви очи, доволно се усмихна. Накрая се пресегна и ме потупа по коляното:

— Забелязвам, че изредихте само хора от близкото минало. Задължително е да изучите класиците.

Придадох си виновно изражение като ученик, който се оправдава, че кучето му е изяло тетрадката с домашното:

— Съдружник съм в преуспяваща компания, но успехът е и крадец на време. Още не съм имал възможност да се запозная с класиката.

— Споделете с мен от кого се възхищавате, с кого чувствате сродство.

Думата „сродство“ се оказа решаваща за избора ми. Бях сродник само с един сериен убиец — брат ми. Бяхме израснали заедно, но фамилните ни имена бяха различни. Като студент се помъчих да скъсам с миналото и взех фамилията на Албърт Пинкам Райдър — художник от 19 век, прочул се с картините си, на които са изобразени мъже в малки лодки сред бушуващ океан. Резултатът бе като да сменя прическата си.

— Джереми Брайдуел — изтърсих.

Бейнс рязко се изправи, прекоси стаята и се облегна на големия шкаф. Втренчи се в мен и предизвикателно се усмихна:

— Защо се спряхте именно на него? Изборът ви е, меко казано, странен на фона на убийци от калибъра на Деймър, Корона и Гейси.

— Струва ми се толкова… различен. Чувал съм, че е бил истински артист в занаята. А методите му са били крайно необичайни. Струва ми се, че долавям някаква изтънченост в действията му.

За миг очите й заблестяха, устните й се разтегнаха в едва забележима усмивка:

— Спомняте ли си Чарли Чаплин, господин Рансбърг, и то по-специално в ролята на хлапето — красиво, любопитно, деликатно?

— Да. Гледал съм лентата на един филмов фестивал.

— Представям си Джереми като хлапето, пресъздадено от Чаплин — седи по пейките в парковете, в обществените библиотеки, във фоайетата на елегантните хотели и търпеливо чака майка си, а пък ангелското му лице изразява едновременно скръб и копнеж.

Госпожа Бейнс не подозираше каква истина се крие в думите й; Джереми наистина искаше да убие мама, задето не го е защитила от жестокостта на баща ни. Ала ако я премахнеше, щях да попадна в дома на приемни родители или в сиропиталище, затова той потърси нейни заместници.

— Казвали са ми, че за много жени чарът му е бил неустоим — подхвърлих.

— О, да. За дами с нежни сърца, прехвърлили четирийсетте. Щом го погледнели, майчинският им инстинкт избуявал като парниково цвете. Нищо чудно да им е идвала кърма. Накрая една, която спокойно можела да му бъде майка, се приближила до него, нежно докоснала рамото му и промълвила: „Разреши ми да ти помогна, синко. Изглеждаш толкова тъжен. Какво да направя за теб?“

— Хм, не бях чувал тази история — излъгах.

— По-късно, докато работел, той изразявал чувствата си. Знаете ли какво е казвал на жените с майчински наклонности, които мечтаели да го вземат под крилото си?

— Нямам представа, госпожо Бейнс. — Отново излъгах. Знаех точно какво е казвал Джереми на жертвите си, какво им е пеел.

Възрастната дама затананика:

— Закъсня, много закъсня, много закъсня…

Съсредоточено се взирах в тъмночервения килим. Марсела Бейнс се приближи до мен:

— Прекрасен сте, господин Рансбърг. И много чувствителен. Гледах ви в очите, докато говорех за Джереми, и видях скръб, уважение, онова изплъзващо се чувство за съпричастност. Фактът, че сте избрали Джереми Брайдуел, говори много за вашия характер. Само хора с изискан вкус проумяват истинското му величие.

— Госпожо Бейнс, не знам защо избрах…

— Шшшт, млади човече. Още сте много наивен. Слабо познавате нашия прекрасен свят. Но едно съм сигурна — не сте станали колекционер, за да инвестирате в любопитни вещи, а защото това е в душата ви. — Отиде в другия край на дневната, натисна някакво копче, огледалото се отмести и зад него видях врата. — Елате, господин Рансбърг. — Тя се засмя — звукът беше като от раздрънкано пиано. — Ще ви покажа истинското си жилище.

Деветнайсета глава

Прекрачих прага и стъпих върху дебел черен килим. Просторното помещение приличаше на картинна галерия — снимки в рамки, остъклени витрини, полици; лампите бяха монтирани така, че да осветяват всяко произведение.

— Заповядайте, господин Рансбърг. Да започнем с фотографиите.

Тя ме хвана под ръка, все едно бяхме двойка, разхождаща се по брега, и ме поведе към снимките, които заемаха едната стена. Бяха само на мъже; мъж с костюм на клоун, който духаше свещички, набодени в торта; гол мъж, който седеше на мръсно легло, заобиколен от пушки; мъж, който намръщено гледаше през стъклото на старомоден автомобил. На фотография, поставена в позлатена рамка, беше заснет ухилен човек, покрит с татуировки, към зърната на гърдите му бяха прикрепени електрически кабели. Видях мършави лица, налудничави усмивки, очи, замъглени от наркотици…

Усмивката на Марсела Бейнс беше толкова широка, че сякаш заемаше цялото й лице.

— Това са моите мъже, господин Рансбърг.

— Определено имате богата колекция.

Тя посочи черно-бяла снимка на човек със свински очички; слюнка беше засъхнала в ъгълчетата на устните му:

— Чарлс Осланд.

Осланд се беше „прославил“ през петдесетте, след като беше удушил с примка пет жени. Най-известната му жертва беше Тина Карала, репортерка от телевизионна станция в Мемфис.

Докато разглеждах снимката, Бейнс се приближи до една остъклена витринка, извади нещо, върна се и ми подаде парче въже в прозрачно пликче с цип:

— Въжето за пране, с което Чарлс е завързал Тина за леглото й. Не се притеснявайте, извадете го.

— Не е необхо… — Не изпитвах никакво желание да докосна гнусното нещо.

— Напротив, докоснете го. — Тя ме потупа по рамото, все едно насърчаваше дете. — То е част вашия нов свят.

Заповтарях си: „Въже като въже. Най-обикновено въже за простиране…“ Отворих прозрачния плик.

— А сега го помиришете.

Подчиних се. Не усетих никаква миризма. Марсела се наведе над пликчето, дълбоко вдъхна „аромата“. Отдръпна се и замечтано се усмихна:

— Завива ти се свят, нали? „Шанел № 5“, парфюмът на Тина. Слагала си го е на шията… на лебедовата си шия.

— Ъъъ… много интересно — избърборих и понечих да затворя пликчето.

— Вдъхнете още веднъж аромата. Моля ви, настоявам.

Затворих очи и се престорих, че дълбоко си поемам въздух. За секунда усетих миризмата — не бе аромат на парфюм, а воня на жестока насилствена смърт.

— Върховни мигове от живота на двама души, увековечени завинаги върху половин метър найлоново въже — промълви Марсела.

— Колко струва? — попитах и дръпнах ципа.

Тя ме потупа по ръката:

— Не се продава. Въжето ми е нещо като амулет, от него черпя сили.

— И все пак ако решите да го продадете, колко ще му искате?

— Да не си разваляме удоволствието с разговори за пари, господин Рансбърг. Тук сме, за да изпитаме върховна наслада.

Следващия половин час беше като обиколка на музей на насилието — шалчета, с които са били завързвани жертвите, сечива, използвани за всичко друго, не и по предназначение, още електрически кабели. В един момент „екскурзоводката“ ми подаде кутия с най-обикновени кабарчета. Когато разбрах за какво са били използвани, ми се прииска да ги хвърля в тоалетната и цял следобед да пускам водата. Вместо това разклатих кутийката, повдигнах вежда и промърморих:

— Хм, много пикантно.

След като ме разведе из изложбената зала и ми показа всяка вещ, Марсела Бейнс попита:

— Какво сте колекционирали преди? Знам, че сте имали хоби — всички, които идват при мен, по едно или друго време са събирали някакви предмети.

— Ами… обичайното. Пощенски марки. Монети.

Тя заговорнически се усмихна:

— Пощенските марки никога не са ме вълнували, ала навремето и аз колекционирах монети. Не новоизсечени, а използвани. Струваше ми се, че усещам допира на ръцете, които са ги докосвали, подрънквали са ги, за да преценят тежестта им. Бях станала за смях сред нумизматите заради пристрастеността си към мръсните изтъркани монети. После случайно се натъкнах на колекцията на монети на Мърл Бантон. Чувал ли сте за него?

— Спомням си нещо, но много смътно.

Бантон беше сериен убиец, подвизавал се през трийсетте. Спечелил беше печалната си слава с това, че беше убил и разчленил около дузина бездомници, пътуващи гратис с товарните влакове — жалките им останки бяха разхвърляни край железопътните линии от Сейнт Луис до Санта Фе.

— Ненадейно монетите оживяха, господин Рансбърг. Научих, че Бантон често ги е лапал и ги е смучел. Запитах се дали в устата му е имало монети, докато е… — Тя млъкна и се замисли, после тръсна глава и попита: — Какво ви запали да започнете първата си колекция?

За миг се пренесох в миналото — бях в трети или в четвърти клас и тичах през полето, като размахвах саморъчно направена мрежа.

— Отначало събирах пеперуди.

Марсела се усмихна:

— О, почти всички го правим. Започваме с пеперуди. Най-любимите ми бяха онези, наречени „монарх“. Като малка намерих в един храст какавида. Приличаше на миниатюрно украшение — изящно и крехко. Взех я и я занесох у дома. Наблюдавах я ден след ден и разбрах, че по някакъв начин усеща какво ще се случи, а мъничкото й сърце тупти под зелената обвивка. Разбира се, после стана неизбежното — изтръгване от оковите, разперване на крила. Отлитане. През този ден се зарекох завинаги да съхраня този миг, да създам колекция от други. Още я пазя, господин Рансбърг. Искате ли да я видите?

— Поласкан съм от честта.

Тя се наведе, от едно чекмедже в големия шкаф извади кутия със стъклен капак, издуха праха и ми я подаде:

— Това, което виждате, е събирано в продължение на няколко години, ала всеки образец е съвършен. Най-важното е да се улучи точният момент.

Сведох поглед. В кутията имаше дванайсет какавиди, зелено-кафявите им обвивки, тънки като пергамент, бяха разкъсани. През процепите се подаваха пеперуди с крила, застинали в мига на разперването.

— Прекрасни са! — прошепнах.

Госпожа Бейнс деликатно се извърна, за да ми позволи да остана насаме с колекцията, после я прибра обратно в чекмеджето. Отново ме хвана под ръка и ме поведе към апартамента:

— Отдавна се занимавам с тази дейност, господин Рансбърг. Притежавам някои красиви вещи, невероятни и магически предмети. Ако ми позволите, ще бъда ваша наставница.

Зяпнах, все едно бях съкрушен от щедростта й.

— Ще ви бъда безкрайно признателен, госпожо Бейнс. Не знам как да ви благодаря.

— Ще се усъвършенстваме взаимно — вие ще учите, а пък аз ще ви наблюдавам, сякаш отново започвам пътуването.

Внезапно се обърна към мен и за миг притисна устни до моите; целувката й беше непорочна, лишена от похот. Отдръпна се, погледна часовника си и печално се усмихна:

— Ще имаме много време заедно, господин Рансбърг. Сега обаче закъснявам за клуба, където играя бридж с досадни старици, чиито коси са сиви като живота им. Няма как, някои условности трябва да се спазват. Какво ще кажете да се срещнем скоро… например в петък?

— С най-голямо удоволствие.

— Предстои ви да научите толкова много. Пък и сега е най-подходящото време за колекционерите, истински златен век. Чували ли сте за човек на име Марсдън Хекскамп?

— Ъъъ… май да. Само слухове.

Лицето й се озари от хилядаватовата й усмивка:

— Ето нещо, което можете да прибавите към вашата колекция от слухове, млади човече — Марсдън Хекскамп възкръсва. Е, какво ще кажете?

Двайсета глава

В общото помещение имаше само двама детективи, Уоли Далър и Трент Мадиган. Уоли стоеше пред огледалото в другия край на стаята, прокарваше гребен през оредялата си коса и въртеше глава насам-натам, за да види резултата. Мадиган говореше по телефона. Хари надникна отвъд преградната стена, за да се увери, че в съседната килийка няма никого, и прошепна:

— Я повтори! Не се шегуваш, нали?

— Честна дума, идеята не беше моя — прошепнах в отговор.

— Значи тази бабичка наистина те е целунала по устата.

— Да, обаче аз направих ето така. — Посочих стиснатите си устни. — Ако щеш вярвай, но тичешком слязох до фоайето. Страхувах се, че ще ме подгони.

Мадиган затвори телефона. Изгълта цяла шепа хапчета против киселини, оригна се в шепата си и тръгна към тоалетната. След като летящата врата се затвори, Хари отново ме заразпитва:

— Като оставим настрана цуни-гуни, какво знае бабката за Хекскамп?

— Каза само, че щял да възкръсне.

— Мислиш ли, че наистина знае нещо? Може би само се опитва да открадне няколко глътки от фонтана на младостта.

— Хари, половината й мезонет е като склад на вещи от ада. Притежава дори кабарчетата, с които Томи Мъргатройд е…

— Спести ми подробностите. Имате среща след два дни, в петък, така ли?

— Тогава ще разбера какво знае госпожа Бейнс за Хекскамп. И за „произведенията“ му.

— Нищо чудно да те вкара в леглото, за да те нацелува и да полудува. Ще видиш ти какво значи да се чукаш с бабичка.

Отново отпих от кафето и може би за петдесети път, откакто напуснах апартамента на Бейнс, машинално избърсах устните си; предпочитах да не мисля за ужасиите, които предричаше партньорът ми. За щастие в този момент мобилният му телефон избръмча.

— Нотилъс. — Той заслуша, намръщи се, с всяка изминала секунда изражението му ставаше все по-тревожно. — Не, Не, разбира се. Чуй какво ще ти кажа, няма начин партньорът ми да е замесен. Точно така. Особено с тази жена… Добре. Ако се върне, залости вратата и спусни щорите. — Въздъхна и изключи телефона. — Помниш ли че дадох на Карла Хъчинс визитката си и й казах, че може да ми се обажда по всяко време на деня и нощта?

Кимнах.

Хари поклати глава:

— Обади се. Доколкото разбрах, Курвата и Ръката току-що са си тръгнали. Данбъри се е опитала да я разпитва. Право да ти кажа, Карс, госпожа Хъчинс ти е много сърдита.

— На мен ли? Защо?

— Знаеш ги какви са нахални репортерите. Онази говорела за теб така, все едно сте първи дружки. Карла е останала с впечатлението, че ти си й ги натресъл.

— Ще й дам да се разбере на тази Данбъри!

Известно време като разярен лъв обикалях общото помещение, после позвъних в Канал 14. Телефонистката дълбоко си пое въздух и изчурулика:

— Добре дошли в Канал 14, фаворит в новинарските емисии, член на „Кларити Броудкастинг Нетуърк“.

— Длъжна ли сте да го казвате при всяко позвъняване? — поинтересувах се.

— Да — кисело отвърна жената; личеше, че й е писнало от папагалското рецитиране.

— Аз съм детектив Карсън от полицията на Мобил. Ако обичате, свържете ме с Диди Данбъри.

— Съжалявам, сър. Госпожица Данбъри беше тук преди малко, но отново излезе. Ще я потърся по мобилния й телефон. — Тя превключи на изчакване, след няколко секунди отново чух гласа й: — Не отговаря, сър. Трудно е да се свържеш с нея, освен ако сама не пожелае.

— Тогава ми дайте Ръката.

— Моля?

— Операторът, с когото работи.

— А, Боргурт Зипински. — Тонът й беше на човек, който е помирисал развалена храна. — Ей сега ще ви свържа.

Въпреки обещанието й изминаха цели две минути, докато онзи вдигна телефона:

— Здраво, господин детектив. К’во става? — Гласът му звучеше така, сякаш току-що е бил смазан с грес.

— Трябва спешно да говоря с госпожица Данбъри. Знаеш къде е, нали си нейният Панса.

— Нейният какво?

— Сътрудник. Можеш да се свържеш с нея по всяко време.

— Не съм й гувернантка, приятел… пардон, детектив. — Разговорът явно го забавляваше.

— Ето какво ще направим, Санчо. Запиши си моя номер и й предай да ми се обади. Кажи й, че съм й много сърдит.

— Ооо, преставам си как ще се разтрепери — изкиска се Зипински, но все пак записа номера.

Седях и се взирах в телефона, тъй като не бях в състояние да се захвана за работа. След десет минути взиране Данбъри се обади:

— Здрасти, поги, какво е толкова спешно?

— Госпожице Данбъри, мисля, че следиш двама ни с Хари. И безпокоиш хора, които трябва да бъдат оставени на мира. Освен това подозирам, че премълчаваш важна информация, свързана с разследването, което е незако…

— Бяло или червено?

— Моля?

— Тъкмо влизам в магазин за алкохол. Бяло или червено вино предпочиташ? В тази горещина бялото е по-подходящо, но тъй като ще го пием у вас — да речем в седем, оставям на теб да решиш.

— Виж какво, госпожице Данбъри, изключено е да…

— Боже, колко съм глупава — прекъсна ме тя. — Ще взема и бяло, и червено.

И затвори телефона.

Двайсет и първа глава

— Червено или бяло, Райдър? — Данбъри стоеше до кухненския плот и държеше голям тирбушон. — Ако предпочиташ, мога и да ги смеся.

Вдигнах бутилката с „Бас“:

— На бира съм.

Тя пристигна няколко минути преди седем, носеше плик, в който потракваха две бутилки. Преди да проговоря, нахлу в кухнята и се приготви да отвори виното.

— За всеки случай донесох тирбушон.

— По една случайност притежавам тирбушон, госпожице Данбъри.

— Истински ли е или е към швейцарското ти ножче?

Намръщих се. Тя ми намигна, върна се в дневната, седна, подпря на коляното си чашата с виното. Беше заменила „униформата“ на телевизионна репортерка с избелели джинси, отрязани до коляното, и бяла тениска с емблемата на местното дружество за закрила на птиците.

— Признавам — заяви.

— Какво?

— Че знаех за свещите, че жертвата е била монахиня и че Карла Хъчинс е била сред почитателките на Хекскамп. Признавам, че не знам откъде знам. Тоест не познавам информатора.

— Пак лъ… — Усетих се навреме и стиснах зъби.

Тя се облегна назад, преспокойно отпи от виното:

— Да лъжа ли? Може да не ми вярваш, но много рядко лъжа, Райдър. Понякога, и то само в краен случай, преиначавам истината… Е, ти си на ход.

Приведох се:

— Как така не познаваш информатора? Да не би да ти изпраща съобщения в бутилка?

— Обаждат ми се по телефона. Нямам представа кой и защо.

— Мъж или жена?

— Човекът говори през устройство за преиначаване на гласа. Не мога да преценя дали е мъж или жена.

Побиха ме тръпки. Хакам, управителят на мотела, бе описал почти по същия начин гласа на клиента, който бе запазил бунгалото.

— Какво ти казват?

Данбъри стана, излезе на терасата. Изчаках няколко секунди, поклатих глава и я последвах. Тя се беше облегнала на перилото и се взираше в искрящите води на залива.

— Данбъри? Ехо?

Тя остави чашата, обърна се:

— Разбрахме се, че ще си съдействаме на принципа „услуга за услуга“. След като ще работим в екип, трябва да определим кой ще го ръководи.

— Екип ли? Да не си превъртяла?

— Съобщенията са много интересни, Райдър. Съблазнителни късчета информация. Обаче предусещам, че ме манипулират. Разбира се, всички манипулират репортерите, това е целта на онези, които дърпат конците. Обаче интуицията ми подсказва, че има още нещо. Лошото е, че нямам представа какво. Може би човек, който е по-опитен в тази област, ще ми помогне да разгадая мистерията. — Запърха с мигли, заусуква около пръста си кичур от косата си и заговори с пресиления южняшки акцент на Скарлет О’Хара: — Може би ще е някой силен и умен полицай.

Неволно се усмихнах:

— Голяма интригантка си, госпожице Данбъри.

Тя взе чашата, отпи от виното, наклони глава и ме изгледа, после заяви:

— Знаеш ли, помежду ни има много общо.

— Нима? В какъв смисъл?

— И двамата ежедневно виждаме най-ужасната страна на живота. Отразявам убийства, катастрофи и самоубийства, защото зрителите включват телевизорите си, за да научат подобни новини. Аз съм наблюдател, ти — участник и за в бъдеще ще запазим нашите роли. Да съборим преградите помежду ни и да проверим дали това няма да улесни и двама ни.

— Вече не си наблюдателка, госпожице Данбъри. Щом получаваш информация относно това разследване, значи участваш в него.

Тя вдигна чашата си като за тост:

— Едно на нула за теб. Но тъй като границите вече са размити, да видим какво ще се получи. Ще започна първа, като ти разкажа за моя информатор. Спомняш ли си как миналия четвъртък в новинарската емисия съобщих за свещите в бунгалото на жертвата?

— Да.

— Не го знаеха нито репортери от други телевизии, нито журналистите от „Реджистър“. На мен ми беше известно, защото в три през нощта някой ми се обади и каза: „Попитай ченгетата за свещите в мотела.“ После затвори. Гласът беше странен, номерът беше скрит и не се изписа на дисплея. Следващата нощ ми се обадиха в два и половина, за да уточнят информацията: „Питай за свещите върху очите.“

— Това ли е всичко?

Данбъри вдигна ръка:

— Честна скаутска дума. Следващото обаждане беше едва в петък вечерта.

— За да ти съобщят, че жертвата е монахинята Ан Мари Гилбо.

— Точно така. Разбира се, до следобеда всички конкуренти вече знаеха новината, поради което информацията не представляваше Бог знае какво. Снощи телефонът пак иззвъня, чух следното: „Карла Хъчинс. Живее до Чунчула.“

И ти веднага се втурна натам. Използва името ми.

— Не съм излъгала никого. Казах й: „Госпожо Хъчинс, аз съм репортерка от Канал 14 и позната на детектив Карсън Райдър. И двамата разследваме обстоятелствата около смъртта на Мари Гилбо.“ — Погледна ме и добави: — Вярно ли е?

— Да — признах. — Истината е така изкривена, че се подпира с патерици, но все пак е истина.

— О, да! В работата никога не ти се е налагало да осакатиш истината.

Забих поглед в пода с надеждата да видя нещо интересно. Доволната усмивка на Данбъри сякаш казваше: „Хванах те натясно.“

— Както вече казах, с теб много си приличаме — продължи. — А сега се връщам към основния въпрос — защо някой ми подхвърля късчета информация относно една мъртва и една жива жена?

Присвих око:

— Няма да се учудя, ако информаторът ти е ченге. Измисляш си среднощните обаждания, за да ми хвърлиш прах в очите.

— Наистина имам източници в полицията, но този път мълчат като риби — така си им затворил устата. Каква е връзката между двете жени?

— Не знам.

— Да разбирам ли, че това е перифраза на „без коментар“?

— Да речем.

— Ще се доберем до истината. Тепърва започваме.

— Говориш в множествено число. Кого освен себе си имаш предвид?

Тя скръсти ръце, загледа се в необятната синева на океана:

— Надявах се доброволно да приемеш да ми сътрудничиш, тъй като това неизбежно ще се случи. Не съм виновна за онова, което ще последва. Ти избухна и щеше да пребиеш Борг. Наистина те защитих пред управата на телевизията. Ала останалото е моя идея.

— Какви ги говориш, Данбъри?

Тя се обърна към мен:

— Днес следобед нашата телевизия сключи договор с началника на полицията. Според една клауза ти се задължаваш да ме информираш за случая. Щеш не щеш с теб сме партньори, Райдър. Предлагам като начало да ми кажеш какво става в действителност.

Колебливо се усмихна, вероятно очакваше да се разгневя, да се нахвърля върху нея. Не можах да се въздържа — избухнах в смях.

— Прецакали са те със скапан договор! — възкликнах. — Никой не знае какво става.

Двайсет и втора глава

— Сам си го изпроси, Райдър — заяви началникът на полицията Плакет (направи ми впечатление, че вече не ме нарича „детектив“, което беше нещо като понижение). Говореше с гръб към мен и зяпаше през прозореца зад бюрото си. След секунда се обърна и намръщено ме изгледа.

— Казвам само, че ми дойде като гръм от ясно небе, сър.

Той подпря длани на бюрото, приведе се към мен:

— Нямах представа, че репортерката ще реагира толкова бързо. Възнамерявах да ти се обадя тази сутрин и да ти съобщя за уговорката с Канал 14.

Машинално погледнах глобуса, но очите ми се спряха на Сибир, затова побързах да ги извърна.

— Не сте очаквали, че първата й работа ще бъде да…

— Тази история не ми допада, Райдър. А още по-малко ми допада, че се опитваш да прехвърлиш вината си върху мен.

— Не съм искал да стане така, сър.

— Не си искал да удариш и оператора, така ли?

— Онзи маймуняк ме предизвика…

Плакет присви очи. На мига съжалих, че Хари го няма. Щеше да се досети какво възнамерявам да кажа и да се престори, че киха, за да заглуши думите ми. Или пък щеше да ме сръга в ребрата. Може би началникът щеше да го нарича „лейтенант“, вместо да се обръща към него по име… Докато печално размишлявах, Плакет отново се обърна към прозореца, сякаш лепкавата утринна мъгла беше много по-интересна от мен.

— Ето как стоят нещата, Райдър. Шефовете на телевизията ще забравят, че си нападнал техен служител. В замяна онази Данбъри ще получава информация от нас. Приехме условието първа да научава новините относно този случай. Разбира се, няма да издаваш служебни тайни, но гледай да задоволяваш исканията й. И предупреди Нотилъс да й сътрудничи.

— Вече си е напъхала носа, където не й е работа. Ако отново го направи, има опасност…

Той рязко се извърна към мен:

— Нула!

— Моля? — облещих се.

— Правото ти да оспорваш решението ми е равно на нула, Райдър. Закопчай си проклетата уста и я дръж така.

Кимнах. Плакет ме изгледа кръвнишки, все едно дори подчинението ми го дразнеше. Посочи с палец към вратата. Отново кимнах възможно най-покорно и на пръсти излязох. Тръгнах обратно към общото помещение. Хари беше в „стаичката“ на Рой Трент, който седеше зад бюрото си, скръстил ръце върху купчина папки, и мърмореше:

— Един Бог знае какво става… Предположенията ми не се оправдаха. Е, рано или късно ще разплетем кълбото. Просто не сме попаднали на вярната следа.

— Май това важи за всички нас, Рой — казах. — За какво говориш?

— За жената с портокала, която беше застреляна миналия понеделник. — Той отметна косата си, която почти закриваше веждите му. — Как изглежда челото ми, Карсън?

— Ами… нормално.

— Невероятно. Трябваше да е цялото в цицини. От една седмица си блъскам главата по този случай.

— Съчувстваме ти — промърмори Хари. — Но и на нас се е паднала цяла кофа с червеи, които трябва да разделим един от друг.

— Искате ли да си разменим кофите? — попита той не на шега. — Тъкмо ще погледнем нещата от друг ъгъл…

— При едно условие — твоят случай по никакъв начин да не е свързан с изкуството — прекъсна го Хари. — Не сте открили до трупа някакви шарени картинки, нали?

Рой печално поклати глава:

— Тц. До мъртвата имаше само локва кръв. И един портокал.

С партньора ми тръгнахме към нашите работни места. В помещението беше сравнително спокойно, неколцина детективи говореха по телефона, другите бяха извън управлението, всеки поел на плещите си тежкия товар на насилието и човешката скръб. Лятната жега ставаше все по-непоносима — по това време на годината се извършваха най-много убийства. Отгоре на всичко Плакет беше разпределил между другите ченгета разследванията, върху които работехме двамата с Хари, за да се занимаваме само със случая с убитата в мотела.

— Шефът ти чете конско, а? — попита Хари, когато останахме насаме.

— Опита се да ме притиска и да ме надриска.

Той се позамисли, после кимна:

— Римата си я бива.

— Несъмнено си чул слухове за идиотското споразумение…

— Да, ако говориш за една репортерка, която ще бъде прикрепена към нас. Ще й подхвърляме трохички, за да си мисли, че е вътре в нещата, а в действителност…

Вдигнах палец:

— Тя няма да знае абсолютно нищичко.

— Много си досетлив, братле.

Вперих поглед в бюрото си; плотът беше като склад за хартиени отпадъци — папки, документи, листчета с бележки, записки от разпити, снимки… Ала нищо не бе предизвикало онзи щастлив проблясък, когато откриваш решаващия факт, свързващ всички останали, и ти се струва, че чуваш падането на плочките на доминото…

Виждах само безмълвна купчина хартии, които бях прегледал поне дванайсет пъти с надеждата да открия нещо пропуснато. Струваше ми се, че ако отново се захвана с тях, ще ме погълнат като бездънен океан.

Подскочих като ужилен.

Хари се сепна:

— Карсън? Добре ли си?

— Да се махнем за малко от тук. Искам да погледам океана.

След петнайсет минути бяхме на шосето, което прекосява северната част на залива и свързва окръзите Мобил и Болдуин. Изградено е върху тясна ивица земя и според мен в него има нещо вълшебно. Край по-широките участъци има риболовни лагери, магазинчета за стръв и малки закусвални, в които се предлагат раци. Край двулентовото платно често ще видите паркирани превозни средства, сред които преобладават пикапи и комбита. До тях на шезлонги седят рибари (предимно чернокожи) и се надяват да им излезе късметът. Понякога цели семейства заедно ловят риба — две-три поколения, привлечени от магическото очарование на океана.

Обичам това шосе и защото е подчинено на капризите на природата. Тъй като е почти потопено сред вълните, водата често го залива. В продължение на няколко дни по него „преминават“ само обитателите на океана. Едва когато водата се оттегли, ние, човеците, получаваме правото отново да го използваме. Въпреки това от време на време от залива изпълзява голям алигатор, решен да се поразходи по асфалта. Колите намаляват скорост или спират, докато от шерифството изпратят някого да отстрани кръвожадния лакомник. Обожавам тези моменти.

Магистралата „Бейуей“, изградена върху високи колони, минава почти успоредно на шосето, предназначението й е да улеснява преминаването на хора и стоки. Водата никога не я залива, няма рибари, нито алигатори. Минавам по нея само когато бързам за някъде или шосето е затворено. Като всички човешки творения, създадени с цел да се надхитри природата и да се улесни търговията, магистралата е бездушна, скучна, пълна противоположност на романтичното шосе.

Хари спря зад някаква стара трошка, която или беше изоставена, или чакаше да бъде ремонтирана. Намирахме се на един от по-големите крайпътни паркинги, кротките вълни се плискаха в брега. На няколко метра от брега ловци на раци издърпваха правоъгълните кошници, за да проверят дали се е хванало нещо. Действаха с възхитителна методичност — проверяваха капана, отпиваха няколко глътки от бутилките с бира, преминаваха към следващата кошница.

Облегнахме на колата и се загледахме в ловците на раци. Слънцето се издигаше все по-високо, водата искреше.

— Трябваше да се махна от службата, братле — промълвих. — Усещам, че подробностите ме поглъщат и ми пречат да видя разрешението.

Партньорът ми кимна. Разгледа изоставената таратайка, чиито брони почти не се виждаха от лепенки с послания от рода на „Пътувам по магистралата към рая“, „Исус е нашият Спасител“, „Четете Библията, цялата истина е там“.

— Разглоби го, докато стигнеш до лепенките, Карс — промърмори.

— Моля? Не те разбирам.

— Спести подробностите. Разкажи ми възможно най-сбито какво се е случило.

Позамислих се и започнах:

— В периода 1970-1972 година Марсдън Хекскамп жестоко убива шестима души. Нарича деянията си „Изкуството на сетния миг“ и създава колекция от картини и рисунки, посветени на убийствата. Пренасяме се в наши дни. Преди около две седмици някой си Рубин Койл…

— По-накратко — прекъсна ме той.

— Преди две седмици Койл получава по пощата някаква картина. Изчезва.

— Така. След пет дни…

— Убиват Мари Гилбо. И на нея е изпратена картина.

Хари посегна към чашата с кафе, която си беше взел от близкия автомат, изсипа три пакетчета със захар, две със сметана и с кутрето си разбърка сместа.

— Картини, вероятно създадени от художника, който преди трийсет години е убил шестима души. Продължавай.

— Мари Гилбо е погребана Хари облиза кутрето си:

— И така, стигаме до…

— Мари Гилбо е изровена и пренесена в мотела. Партньорът ми отпи от кафето, загледа се в ловците на раци, после заяви:

— Въпреки че всички следи изглеждат прекъснати, Карс, едно ми се набива в очите.

— Знам какво — ексхумацията. Изглежда безсмислена. Хари скръсти ръце, поклати глава:

— Ключът към мистерията са картините, нарисувани преди трийсет години от един посерко.

— Така изглежда.

Той приклекна, изтръгна някакъв плевел, захвърли го. Засмя се, изправи се и отвори вратата на колата:

— Знаеш ли, братле, ако не бяха труповете, цялата работа щеше да изглежда като глупава шега. Ставай! Да се върнем в службата и да се поразровим в хартиите.

Ровихме се до осем вечерта. Не ни осени никакво прозрение.

Двайсет и трета глава

Звъненето на телефона на нощното шкафче прокънтя в съзнанието ми. Отворих очи, машинално погледнах часовника — беше 4:24 сутринта. Грабнах слушалката, изпуснах я на пода, бързо я вдигнах и изръмжах нещо.

— Студена вода — каза гласът от другата страна на линията.

— Ъъъ?

— Студена вода, поги. Наплискай си лицето със студена вода и тогава ще говорим. От мен да знаеш, че е много ефикасно.

Олюлявайки се, отидох до умивалника в кухнята. Тъй като водопроводът на остров Дофин е много близо до повърхността, водата винаги е топла. Все пак раздвижването донякъде помогна. Върнах се в спалнята и отново взех слушалката:

— Данбъри, ако това е някаква шегичка…

— Коя е Хайди Уики?

Поразрових се в замъгленото си съзнание, но името не ми говореше нищо.

— Не познавам никаква Хайди Уики.

Данбъри помълча, сетне промърмори:

— Странно е, след като познаваш Карла Хъчинс.

— За какво намекваш? — Грабнах възглавницата и попих водните капки по лицето и шията си.

— Току-що ми се обадиха по мобилния телефон. Същият преиначен глас каза: „Хайди Уики в Елрейн.“ Нищо повече. Елрейн е във Флорида, нали?

— Ъхъ. Дотам има около два часа път с кола.

— Кой ще шофира, партньоре?

* * *

В шест без петнайсет оставих колата си пред къщата на Хари и се качих в неговия автомобил.

— Значи на Данбъри пак са й се обадили — подхвърли той.

— Този път е по-различно. Името е непознато.

Той се позамисли:

— Хм, имаш право. Досега ние съобщавахме на Курв… на Данбъри, каквото намерим за необходимо. Сега ролите ни са разменени.

— Може би нещо е убягнало от вниманието ни… пропуснали сме го.

Хари включи на скорост:

— Потегляме за Елрейн, за да се срещнем с тази жена, нали?

— Да, но първо ще се отбием да вземем някого.

Той издаде звук, какъвто не бях чувал преди — напомняше затихващ звук от тромбон.

Данбъри живееше в добре поддържана двуетажна тухлена къща близо до центъра на града. Изненадах се, защото смятах, че си пада по скъпите жилищни сгради в предградията. Пред къщата се издигаше величествена магнолия, около която бяха засадени цветя, на клоните бяха окачени половин дузина хранилки за птици. Азалии и мирти цъфтяха от двете страни на алеята. Данбъри седеше на верандата и пиеше кафе. Носеше къса бежова пола, бяла блуза, къси чорапи и маратонки. Слязох от колата и подвикнах:

— Седни отпред. Предпочитам да пътувам на задната седалка.

Данбъри ме изгледа озадачено, наведе се да погледне в купето:

— Това Нотилъс ли е? Здрасти, Хари, отдавна не сме се виждали. — Настани се до него и като чу многострадалния му стон, загрижено го изгледа: — Стомахът ли те боли? Ей сега ще ти дам хапче.

Той безмълвно включи на скорост, качи колата на тротоара, едва не събори един стълб, с трясък се върна на платното. Пътуването започна.

— Като тримата мускетари сме — заяви Данбъри и намигна. — Къде ми е шапката с пера?

* * *

Смятахме да стигнем местоназначението си най-късно в осем и петнайсет. В девет часа още кръстосвахме прашните пътища. По време на пътуването Данбъри се опитваше да заговори Хари, но той само изръмжаваше по нещо нечленоразделно. Накрая явно й писна:

— Какво ти става, Хари Нотилъс? Държиш се с мен така, сякаш парфюмът ми смърди на изпражнения.

— Спомняш ли си какво стана при последната ни среща?

Тя сбърчи чело и се замисли:

— Застреляха някакъв човек на ъгъла на Тилман Стрийт. Попитах те кой е, ти отвърна, че е някой си Джони Армстронг. Заснех си репортажа и си отидох по живо, по здраво.

— Усетих се, че съм сгафил, и те помолих да не съобщаваш името.

— Взе да нервничиш, но не ми забрани категорично.

— Тъкмо напротив!

— Каза, че не е трябвало да ми го съобщаваш и че съжаляваш, задето си се изпуснал.

— По-кротко, приятели — обадих се от задната седалка.

— Заради теб за малко не ме понижиха в пътен полицай, Данбъри.

— Престанете!

— Съжалявам за недоразумението, Нотилъс. Обаче вината не е моя.

— Така ли? Чия тога…

— Я МЕ ЧУЙТЕ!

Хари надникна в огледалцето, Данбъри се обърна. Посочих саморъчно изработената крайпътна табела с надпис „ПОДГОТВЕТЕ СЕ ЗА СРЕЩА С БОГ“, надупчена от куршуми:

— Случайно да ви направи впечатление, че преди малко отминахме същата табела?

— Ти, репортерката, вместо да дрънкаш, свърши нещо полезно — изръмжа Хари.

Данбъри разгърна пътната карта. Завъртя я наляво, после надясно:

— Когато пътуваме, Борг е навигаторът. Нищо не разбирам от разни там карти. Север се означава със С, нали?

В далечината зърнахме бляскава точица. Като наближихме, видяхме че е бензиностанция — архитектурна приумица от никелирани елементи, напомняща лека жена, която подвиква: „Погледни ме!“

— Спри и помоли да ни упътят, Нотилъс — нареди Данбъри. — Иначе има опасност да продължим да се въртим като куче около опашката си.

— Какво? Аз ли?

— Естествено. Ти сбърка изхода.

— Това не ти е магистрала с изходи, госпожице Данбъри. Накъдето и да завиеш, ще се озовеш в дивата пустош.

— Аз ще попитам — побързах да кажа, като горещо се надявах двамата да не се изколят, докато ме няма.

От всички отвратителни нововъведения, опорочили очарованието на Юга, най-отвратителното е комбинацията от бензиностанция, минимаркет и ресторант. Навремето магазинчетата към малките бензиностанции бяха като в приказките — в полутъмното и приветливо помещение почти винаги висяха двама-трима старчоци, спрели да пият по нещо газирано, преди да продължат пътя си. Ако човек искаше да си купи оригиналното знаме на Конфедерацията, лепенка за броня с надпис „Исус е нашият Спасител“, свястно мачете или кутия с ловни патрони, със сигурност щеше да ги намери там. Отвън задължително имаше купчина пъпеши, понякога се продаваха домати и бамя. Случеше ли се автоматът за газирани напитки да ти глътне монетата, винаги я връщаше.

Тези очарователни местенца вече са на изчезване. Понякога ми се струва, че грамаден кораб-майка безшумно плува в нощното небе и търси малкото останали магазинчета. Щом забележи някое, пуска върху него лъскава бензиностанция на „Бритиш Петролиум“ или „Шел“, заличава го и отлита към нови обекти.

На сутринта сякаш никой не забелязва разликата.

Взех безалкохолна бира за Хари, диетична кока-кола за двама ни с Данбъри, помолих намусената касиерка да ме упъти и се изнесох от минимаркета. Заварих спътниците ми да се взират в съответните странични стъкла.

— Дамата на касата смята, че мястото, което търсим, е на осем километра в ей онази посока. — Махнах с палец и се настаних на задната седалка.

— Не беше ли сигурна? — попита Хари.

Свих рамене:

— Някой от кораба-майка може би знае, но те отдавна са отлетели.

Данбъри озадачено погледна партньора ми:

— Какъв е този кораб-майка?

— Ще му свикнеш. — Той въздъхна и потегли. Асфалтът се смени с чакъл. Двулентовото шосе се стесни до едно платно. След около два километра наближихме прелез.

— Касиерката спомена нещо за железопътна линия — обадих се. — Сигурно сме близо.

Хари намали скоростта дотолкова, че колата буквално запълзя, преминахме най-зле поддържания железопътен прелез в цялото западно полукълбо; ястребите, накацали по клоните на близкото дърво, подозрително ни наблюдаваха. Данбъри извади бинокъл от грамадната си чанта и разгледа птиците, докато наближавахме крайпътното им обиталище.

— Пуйкови лешояди — подхвърлих, за да демонстрирам всестранните си познания.

— Грешиш, това са черни лешояди — поправи ме тя. — Coragyps atratus. По-малки са, перушината им е по-тъмна, крилата им завършват с бели пера. Много хора ги бъркат. Пуйковите са с червени глави, а тези са плешиви.

Хари забарабани с пръсти по волана:

— И двата вида се хранят с мърша, Карс. Обаче черните лешояди се нахвърлят и върху живи същества. Менюто им включва новородени теленца, заради което не са сред любимите птици на фермерите.

Данбъри любопитно го изгледа, понечи да каже нещо, но стисна устни. Колата продължи да пъпли по тесния път, посипан с чакъл. Надлъж и нашир имаше полета, сред които стърчаха недорасли дървета, тук-там се виждаха запустели ниви. Зад един завой зърнах стара каравана, прислонена сред дръвчетата на няколко метра от пътя. Върху разнебитената пощенска кутия някой несръчно беше написал „Уики“.

Хари се обърна към спътницата ни:

— Според теб коя е Хайди Уики? Защо са ти съобщили името й? Защо въобще ти се обаждат?

Тя се втренчи в караваната и потрепери:

— Нямам представа, Нотилъс. Знам само, че температурата в колата е поне трийсет градуса, а мен ме втриса.

— Мен също — промърморих. — Може да е заразно. Е, да видим каквото има да видим.

Хари спря колата в двора, обрасъл с буренаци. Мрежестата врата на караваната висеше на едната панта. Вътрешната врата беше открехната. Щом слязохме ни връхлетяха рояци комари.

— Мръсни кръвопийци! — Хари се плесна по врата.

Предпазливо се приближих до караваната, погледнах през прозореца. Партньорът ми заобиколи да надникне отзад. Данбъри се втурна покрай мен, качи се по стълбичката, почука и се провикна:

— Хей! Има ли някой? Къде сте?

— Не влизай! — казах. — Изчакай да погледна.

Тя отново извика, блъсна вратата:

— Да му се не види! Смърди на…

— Не влизай! — изкрещях. — Остани там, докато…

Данбъри изпищя и отскочи назад, през вратата излетяха черни сенки. Тя падна, изтъркаля се надолу по стълбата, просна се сред бурените. Лешоядите запляскаха с криле и отлетяха. Изтичах до нея:

— Добре ли си?

— Да, да — изпъхтя тя, посочи караваната. — Божичко, Райдър, погледни вътре!

Беше потресена, но за щастие бе невредима. Качих се по стълбичката. Уви, знаех каква е причината за вонята и какво ще видя. Затаих дъх и влязох в караваната.

Двайсет и четвърта глава

Лейтенант Доръл Еймс от полицията на Флорида вдигна поглед от бележника си. Свалил беше тъмните си очила, докато разговаряше с мен — жест на колегиална учтивост. Пот оросяваше сбърченото му чело и капеше върху широките му гърди.

— И тъй, казвате, че сте дошли да…

— Само да разпитаме тази Хайди Уики във връзка с един случай отпреди трийсет години.

Той учудено ме зяпна:

— Че още ли го разследвате?

— Не. Става въпрос за друг случай. Честно казано, не знам какво очаквахме да научим. Просто името Уики се появи в процеса на разследването.

Премълчах, че сме го научили от жената до мен. Смятах, че така още повече ще объркам местния полицай. Тайно се надявах, че Еймс неволно ще ни подскаже нещо, което сме пропуснали.

Той изгледа Данбъри:

— Казвате, че сте репортерка от телевизия в Мобил, госпожо.

Тя лъчезарно се усмихна:

— Да, от Канал 14.

Еймс зашари с поглед между мен и Хари; явно беше объркан и го глождеше някакво подозрение.

— Вие, момчета, винаги ли пътувате с репортери?

— Временно явление — отвърна Хари. — Също като ураган.

Обърнахме се и загледахме намръщените полицаи, които изнесоха от караваната чувала с мъртвата и го натовариха в линейката. Не се озориха, защото не беше останало кой знае какво за прибиране в чувала. Еймс лапна шипка енфие и промърмори:

— Мамка му, кой ли я е разкъсал така?

— Coragyps atratus са влезли през задната врата — беше отворена — обясни Хари.

— Моля? — облещи се местното ченге.

— Черните лешояди — обади се Данбъри.

Бедният Еймс съвсем се ошашави, затова побързах да се намеся и да го върна на позната територия:

— Познавахте ли покойната, лейтенант? Има ли в миналото й нещо, заради което да се усъмните, че е била убита?

Той поклати глава, побутна назад широкополата си шапка:

— Не беше от общителните. Не се държеше враждебно, но даваше да се разбере, че не иска да я безпокоят. Никога не е създавала неприятности. Чат-пат се отбивах да попитам дали не й трябва нещо…

— Шефе! — подвикна един от криминалистите, застанал на вратата на караваната. — Намерихме нещо странно. — Загледа се в предмета, който държеше. — Беше залепено за тавана точно над жената, все едно го е гледала, докато е умирала. — Приближи се и показа „находката“ — миниатюрна картина. Цветовете бяха наситени, повърхността бе лакирана. Мънички златни червеи излизаха от дупки, напомнящи очните кухини на разбит череп, но може би илюзията се създаваше от умело положените светлосенки.

— Това змийска глава ли е? — попита човекът и посочи нещо до едната кухина. — Или проста странна форма.

— Представа си нямам какво е — тихо каза Еймс. — Знам само, че не мога да си откъсна погледа от проклетото нещо.

— Трябва да предупредим Хъчинс — прошепнах на Хари. — Незабавно!

* * *

Благодарение на правото да използваме полицейската сирена при преминаването през по-оживените населени места и когато се налагаше да си пробием път през задръстванията по магистралата, завихме към къщата на Хъчинс само два часа, след като се разделихме с все така озадачения Еймс; два часа, през които партньорът ми натискаше газта до дупка. По черния път задминахме бяла камионетка, която вдигаше след себе си облак прах и спираше пред всяка пощенска кутия. Хари удари спирачки пред верандата, изскочи от колата, на бегом изкачи стъпалата и завика:

— Карла! Карла! Ние сме — Нотилъс и Райдър. Вкъщи ли си?

Мрежестата врата рязко се отвори, Карла Хъчинс излезе на верандата и учудено ни изгледа. Носеше бяла тениска и джинси, дългата й коса беше завързана със синя панделка.

— Добре ли си? — попита Хари. — Всичко наред ли е? Опитахме да ти се обадим, но телефонът ти даваше заето.

— Заради интернет. Когато съм в мрежата, не се обажда никой, безпокоят ме само пътуващите търговци. — Тя едва сега забеляза Данбъри и се намръщи: — Ха, това е същата репортерка. Какво търси тук?

— Госпожица Данбъри знае за случая, Карла. Не всичко, но някои подробности са й известни. Обещава да не споменава името ти без писменото ти съгласие, в противен случай ще се качи в колата и ще остане там, докато разговаряме с теб. Нали така, госпожице?

Данбъри не беше доволна от импровизираните правила, наложени от Хари, но кимна.

— Какво е станало? — попита Хъчинс.

— Ще те попитам нещо. Чувала ли си за жена на име Уики? Хайди Уики.

Карла се позамисли, после отговори:

— Някога познавах една Хайди. Беше навремето… знаете кога.

— Нали каза, че сте имали измислени имена?

— Деметра. Повечето хора я познаваха под това име. Спомням си, че говореше френски и английски. Също и немски, но по-слабо. Казваше, че е швейцарка. Единственото швейцарско име, което ми идваше на ум, бе на героинята от филм, който бях гледала като дете — Хайди. Веднъж на шега я попитах дали се казва Хайди. Тя се разсмя и отвърна, че макар и банално, това е истинското й име. Така и не научих фамилията й. Предполагам, че нямаше значение.

— Защо?

— Защото тя беше с… него от самото начало, запознали се бяха в Париж.

С Хари се спогледахме — Мари Гилбо също беше от първите последователки на Хекскамп.

— Коя друга е била с него от самото начало?

— Персефона, тоест Мари. И Калипсо, разбира се. Може би е била първата. Също и Хайди. Имаше още няколко, но с течение на времето се отказаха. Защо питате?

Хари дълбоко си пое въздух:

— Връщаме се от Елрейн — градче във Флорида, където…

Пощальонът спря пред двора, натисна клаксона, размаха няколко плика.

— Ей сега се връщам. — Хъчинс изтича до камионетката, взе пликовете, размени няколко думи с шофьора, тръгна обратно, като преглеждаше писмата.

— Какво смяташ да й кажеш? — прошепнах на Хари.

— Само толкова, че да се пази.

— От какво? — намеси се Данбъри.

Чухме стон, последван от пронизителен писък. Карла Хъчинс стоеше на няколко метра от нас, трепереше, сякаш беше получила епилептичен пристъп, и посочваше нещо на земята.

Хари се спусна към нея, последвах го. Тя стискаше отворен пощенски плик и бръщолевеше несвързано. Познах печатните букви. Погледнах, накъдето посочваше. На тревата лежеше парче от картина, цветовете бяха толкова ярки, че платното изглеждаше мокро. Хари прегърна Хъчинс, отведе я настрани:

— Успокой се, Карла. Дори не знаем какво е.

— Аз знам — изплака тя. — Знам и кой е авторът. Нещо ужасно се случва, нали? Той… те… са ме намерили.

— Няма страшно. — Хари окуражаващо стисна ръката й. — Нищо лошо няма да ти се случи.

— Че кой ще ме опази? Живея в пустош…

Данбъри пристъпи до нея, хвана я под ръка и я поведе към верандата:

— Вече не, Карла. Още днес следобед ще се преселиш в голяма къща в Мобил. В моята къща. Имам такава алармена система, че ще вдигне от гроба дори Едгар Хувър.

— Не мога да приема…

— Можеш и ще го направиш. Ела да ти стегнем багажа. — Данбъри поведе Карла към вратата. — Освен това няма да е задълго. Двамата поги, хитрите хрътки от СОППЛ, чиято снимка е във вестниците, ще приключат разследването за ден-два. — Тя се обърна да ни погледне: — Нали, момчета?

Двайсет и пета глава

С Хари изчакахме, докато Данбъри помагаше на Карла да си приготви багажа. Закарахме ги до Мобил, после отидохме в лабораторията. Като влязохме, Хъмбри тъкмо си наливаше чай от една стъкленица. Подадох му парчето от картината, която бях сложил в плик за веществени доказателства, и набързо му разказах за случилото се през деня.

— Получи ли някакви сведения от ФБР относно подобния екземпляр, който намерихме в стаята на монахинята? — попитах.

Той неохотно остави върху плота странното произведение на изкуството:

— Имам неколцина познати в Бюрото, които уредиха случаят да се ползва с приоритет.

Благодарение на способностите си Хъмбри имаше отлична репутация във ФБР. Веднъж дори го бяха поканили да чете лекции в Куонтико, така той си създаде полезни връзки, които използваше при необходимост.

— Кога очакваш да приключат?

— Казаха, че имат напредък, и се надяват до утре да имат резултат.

— Какво й правят на картината? — намеси се Хари.

— Ще ти отговоря срещу десет долара.

Партньорът ми пъхна ръка в джоба си, подрънка няколкото монети. Хъмбри се престори на разочарован и промърмори:

— Е, ще получиш евтината версия — извършват чрез лазер спектрографски анализ, освен това…

Хари вдигна ръка:

— Нямам повече пари.

— Все пак ще ви обясня — проверяват преди колко време е нарисувана картината и дали е многопластова, правят тестове на съставните части на боите и така нататък. Правят се тестове и на платното. Специалист проучва самата композиция, стилът на рисуване, смесването на пигментите и прочие.

— Благодаря ти от името на всички щастливи невежи. И така, утре ще знаем всичко за картинката, така ли?

Хъмбри се усмихна:

— Едва ли. Това е само предварителното проучване. Пълният анализ може да отнеме седмици и не се знае какъв ще бъде резултатът.

— Намекваш да не се надяваме, че анализът ще ни помогне да разгадаем мистерията.

— Не и ако от Бюрото не принудят платното да проговори: „Здравейте. Аз съм парче от по-голяма картина, която в момента се намира на Мейпъл Лейн № 15 в Атланта, щата Джорджия.“

Хари се намръщи:

— Не могат ли да го направят? Че какви специалисти са тогава?

* * *

Оставихме на Данбъри два часа, за да настани Карла, и отидохме да я посетим. Заварихме я да пълни със семена хранилките за птици в двора.

— Как е гостенката ти? — поинтересува се Хари.

— В „нейната“ стая. Спи като заклана. Мисля, че почти не е мигнала, откакто вие двамата сте я посетили за пръв път — в съзнанието й са се пробудили твърде много нежелани спомени за миналото. А пък днешният стрес и дойде като капак на всичко. Смятам, че мозъкът й временно се изключи — нещо като автоматична система за предпазване от полудяване. Във всеки случай забелязах как се поуспокои, като я разведох из апартамента и й демонстрирах слабостта си към ключалките и охранителните системи. — Тя остави на земята торбичката със семена, взе друга. — По време на пътуването ми разказа това-онова за откачения Марсдън и сектата му от почитателки, така добих бегла представа какво търсите.

— Спомена ли Мари Гилбо? — попитах.

— Изглежда, не знае много за нея. Горката Мари! В едно съм сигурна — само неколцина членове на тази… секта или както я наречеш, са били кръвожадни убийци, останалите са били само жалки жени, обсебени от магнетизма на един безумец. Жестокостта на Хекскамп се е препредавала от някаква откачена с нацистки убеждения…

— Калипсо.

— Точно така. Карла се разтрепери, като произнесе името й. Марсдън и тази Калипсо са били като двама възрастни, които предлагат: „Хей, дечица, хайде да си устроим представление!“ Малките Бъфи, Тими, Мари, Карла, Хайди, Джони, назовани от лидера им с имена от гръцката митология… тези нещастници, отхвърлени от семействата си и от обществото, са се строявали да получат заповедите му, защото са си въобразявали, че участват във велик експеримент. — Данбъри се обърна да погледне към къщата, все едно се страхуваше „гостенката“ да не я чуе. — Оттогава са изминали повече от трийсет години, но тази жена продължава да се мисли за пълен боклук.

— Интересно ми е дали разговорът с нея ти помогна да прозреш какво става. Може би са ти хрумнали въпроси, които не сме се сетили да зададем…

Тя изсипа семена в поредната хранилка, окачи я обратно.

— Докато я слушах, наистина ми хрумна нещо. Как е станало така, че за нула време Марсдън се е превърнал от студент в тузарска парижка академия в лидер на секта в Алабама и е започнал е да избива хора? Как е възможна подобна светкавична метаморфоза? Ще ми се да разбера дали не е оставил нещо заровено в полетата на Франция.

Хари кисело се усмихна:

— Почти невъзможно е да открием нещо, което се е случило в Мобил преди трийсет години, камо ли в страна, намираща се на шестнайсет хиляди километра от Щатите.

— Разстоянието е наполовина по-малко — поправи го Данбъри.

Той гневно примижа:

— Няма значение. Задачата си остава почти непосилна. Позволявам си да ти напомня, че във Франция говорят на френски.

— Не думай! Къде говорят на италиански?

Хари я изгледа на кръв.

— Не ме гледай така, Нотилъс. Ако решите да проследите френската връзка, аз съм насреща.

— Какви ги говориш?

— Много е простичко, но ако се наложи, ще ти го нарисувам. Затънали сте в работа, нали така? Оставете на мен онова, в което съм адски добра — проучванията.

— Че ти и без това си ги правиш.

— Разбира се. Предпочитам обаче да ги правя за нашия екип. Нали сме екип, Нотилъс?

Той отиде до колата, взе дисковете с информацията, която бяхме събрали за Хекскамп и която бе достатъчна като начало. Върна се при Данбъри и изръмжа:

— Преброй колко сме.

— Моля?

— Колко души сме в двора?

— Трима.

— Информацията не излиза извън тази тройка, ясно?

Подаде й дисковете. Тя наклони глава и се заслуша:

— В корема ти май става революция, Нотилъс. Сигурен ли си, че не искаш хапче?

Двайсет и шеста глава

С Хари отидохме в службата да си напишем рапортите. Наближаваше седем, този безкраен ден беше започнал в четири сутринта — не беше за вярване, че бяхме пътували до Елрейн във Флорида, до Чунчула и обратно до Мобил. Така бяхме капнали, че нямахме сили да говорим, и общувахме чрез звуци, напомнящи мучене. Партньорът ми измуча, че отива за кафе, по същия начин отвърнах, че не искам. Телефонът иззвъня, измучах и на него, но звъненето не престана, затова вдигнах слушалката:

— Ъъъ?

— Карсън, ти ли си? Обажда се Тейлър Мейбри.

Мейбри беше от отдел „Престъпления срещу собствеността“ и се занимаваше предимно с кражби — работата бе като да се опитваш със супена лъжица да изгребеш океана, като се има предвид колко хора смятат кражбата за законна професия.

Прозинах се и промърморих:

— Здрасти, Тейлър. Трябва ли ти нещо?

— Бях в отпуска, ходих за риба в Тенеси. За три дни хванахме дванайсет костура. Хвърлял ли си въдицата напоследък? Чух, че си излизал с лодката, ама май ставаше въпрос за миналата година…

От опит знаех как трябва да разговарям с Мейбри; изчаках половин секунда и го прекъснах:

— За някаква кражба ли става въпрос, Тейлър?

Той не отговори веднага — явно се мъчеше да си спомни защо се е обадил.

— А, да — изтърси най-накрая. — Вчера се върнах и чух за жената в мотела, за свещите и така нататък. Шантава работа. Добре, че са възложили разследването на вас с Хари… — Той пак млъкна.

— Какво за свещите? — попитах.

— Миналия понеделник имахме обаждане от магазин, наречен „Кармична революция“. Посещава се предимно от застарели хипита…

— Свещите, Тейлър.

— Вечерта продавачката, петдесет и четири годишна дама, чието истинско име е Естер Гарглета, но е известна като фрийдъм Съншайн, се канела да затвори магазина. Излязла на улицата да прибере подвижната витринка с книги и компактдискове — от ония със записи на любовните песни на китовете и прочие щуротии, и някой я фраснал по главата. Обади ни се в девет часа и шест минути. Като отидох на местопроизшествието, линейката вече беше там. Дамата още беше позашеметена, но държеше да огледа магазина. На пръв поглед нищо не липсваше. Парите си бяха в чекмеджето на касата. Помислихме, че някой има зъб на госпожа Съншайн. Тя се оплака, че преди няколко дни изгонила от магазина цяла банда хулигани със скейтбордове. Затуй си рекохме, че са решили да й отмъстят, и са я халосали я с дъска, я с…

— Свещите, Тейлър!

— Едва днес е започнала инвентаризация на стоката, Карсън. Познай какво е изчезнало — два кашона със свещи, произведени от „флеймбрайт“ в Лексингтън, Кентъки. Били от всички размери и различни по цвят и аромат, но преобладавали най-големите, наречени „Джъмбо Брайтс“. Не е за вярване, че има свещи с аромат на пъпеш, Карсън. Как смяташ, че го постигат? Може би прибавят към восъка нарязани пъпеши…

— Нямате представа кой е крадецът. Така ли е? — Започвах да се убеждавам, че престъпникът, с когото си имахме работа, е изключително предпазлив.

— Трудна работа, Карс. Онзи, дето е поглавесал госпожа Съншайн, се е постарал да няма свидетели… Ей, да знаеш, че има и свещи, които миришат на кервиз! Кой е тоя луд, дето ще иска къщата му да вони на кервиз? Светът вече не е същият, заобиколени сме от ненормалници… чак страх да те хване. Помисли си само — свещи с аромат на кервиз…

Тъмносиньото небе притъмняваше, когато завихме по улицата, на която се намираше магазинчето „Кармична революция“; в съседство имаше ателие за химическо чистене, заложна къща и пицария, затворена поради фалит.

Върху голямата витрина на „Кармична революция“ с грамадни червени букви беше написано: „РАЗПРОДАЖБА НА СВЕЩИ — 50 % НАМАЛЕНИЕ!“ Надписът се осветяваше от лампите в магазина.

— Буквите са толкова големи, че и прилеп ще ги види чак от Бирмингам — отбеляза Хари.

Прекрачихме прага, придружавани от мелодичното дрънчене на звънчето над вратата, лъхна ни силна миризма на сандалово дърво. В едната част на магазина се продаваха книги с езотерично съдържание и компактдискове, в другата — дрехи за носталгично настроени хипита на средна възраст. Зад щанда седеше дебелана с буйна прошарена коса, която ни изгледа подозрително — вероятно предположи, че няма да купим свещи с аромат на целина. Хари й показа значката си. Оказа се, че имаме честта да разговаряме със самата мадам Фрийдъм Съншайн.

— Знаех, че ще ги откриете! — заяви тя. — Картите ми го показаха.

— Картите ли, госпожо? — облещи се партньорът ми.

Видях картите „таро“, подредени върху щанда. Жената посочи една:

— Съдникът. Това сте вие, защото раздавате правосъдие. Открили сте кой ме удари по главата и открадна свещите.

— Съжалявам, госпожо, но ние разследваме друго престъпление. Възможно е свещите да са важни улики, затова ще ви помолим да ни разкажете какво ви се е случило.

Тя намръщено се загледа в картите, после ги събра и ги хвърли в чекмеджето, сякаш ги наказваше, задето са я излъгали.

— Във вторник вечерта преди края на работното време започнах да внасям подвижните витринки с книгите и другите стоки. Наведох се да вдигна един кашон с компактдискове, изведнъж пред очите ми се спусна черна завеса. След няколко минути дойдох в съзнание и се обадих на 911. После запарих карамфил и майоран и си приготвих чай против главоболие.

— Разбрахме, че предишния ден сте имали неприятности с някакви скейтбордисти — обадих се.

— Тези хлапета са голяма напаст. Катерят се на площадката, като луди се спускат по стъпалата. Излязох и ги прогоних. Вместо да се засрамят, те взеха да се смеят и да ми показват среден пръст.

— Изплашихте ли се да не ви сторят нещо? — попита Хари.

— Не, всъщност момчетата са безобидни. Правят си отвън циркаджийските номера, докато аз или Бен от заложната къща не ги изпъдим. Само че не мога да се сетя кой друг ще ми има зъб. Пък и кражбата на свещи си е направо детинска постъпка…

Докато партньорът ми разпитваше Съншайн, обиколих магазина и разгледах лечебните кристали, широките роби с щампи, изобразяващи големи месечини, ароматните балсами и украшенията. Приближих към щанда, на който се предлагаха намалени стоки, и се вцепених. Под надписа: „ВСИЧКО ПО 5.99 ДОЛАРА“ стоеше кошничка, пълна с пръстени. Прерових я, извадих един с кръст и друг с пентаграма — досущ като пръстените на Мари Гилбо, и ги подхвърлих на Хари. Той ги разгледа внимателно:

— Май някой набързо е напазарувал тук, Карс.

Обърнах се към Съншайн:

— Освен свещите бяха ли откраднати и пръстени?

— О, те са евтини боклуци. Някой може да вземе половината и да не забележа. Казаха ли ви, че до задната врата беше захвърлена една рокля? Сякаш някое хлапе я е отмъкнало, но в последния момент е решило, че не му трябва.

Хари наостри уши:

— Рокля ли? Къде е?

— Изхвърлих я, защото беше мръсна и разкъсана.

Той огледа мястото, на което е била захвърлена дрехата, забърза към изхода, като пътьом разглеждаше остъклените витринки. Приближи се до кошничката с пръстени и се обърна да погледне към задната врата:

— Ела, Карс. Ще се поразходим.

Наду газта, на светофара мина на червено (другите шофьори протестиращо занатискаха клаксоните), зави по магистрала № 31, след една пресечка влезе в паркинга на някакъв ресторант, направи обратен завой и потегли към „Кармична революция“.

— Какво те прихваща? — промърморих.

— Представи си, че е миналият вторник вечерта. Аз съм престъпникът, влизам в града по магистрала № 31. В багажника на колата ми има труп на жена. Поради някаква причина току-що съм я изровил от земята и я карам в мотел „Коузи Кабинс“. — Възбудата му беше почти осезаема, явно интуицията му подсказваше, че е попаднал на вярна следа. — Тъмно е като сега. Тази улица прекосява града и води право към мотела. Изведнъж… БУМ! — Той удари спирачки и спря до тротоара.

Ударих си ръката в таблото и кисело избърборих:

— Да му се не види, какво те прихваща?

— Пред очите ми се изпречва… ето какво. — Той посочи с пръст витрината, на която с грамадни червени букви бе написано: „РАЗПРОДАЖБА НА СВЕЩИ — 50 % НАМАЛЕНИЕ!“ Вкара колата в паркинга, изключи двигателя, по инерция автомобилът стигна до металната задна врата на магазина. Хари слезе безшумно, притисна гръб до стената на сградата, прокрадна се до ъгъла и надникна към улицата. — Престъпникът вижда нашата приятелка Фрийдъм, която е с гръб към него.

Той изтича на улицата, замахна:

— Убиецът изскача иззад сградата, цапардосва по главата госпожа Съншайн, завлича я в магазина. „Операцията“ продължава само няколко секунди. Ела, ще продължим възстановката. — Тичешком влезе в магазина, приближи се до витрината с изложените свещи и подвикна на смаяната фрийдъм:

— Тук ли бяха свещите или в склада?

— Тук. Извадила бях кашоните, за да подредя витрината.

Хари надникна в склада, кимна към задната врата:

— Алармата беше ли включена, госпожо?

— Не. Изхвърлила бях кошчето с боклука, но още не бях активирала системата.

Той отвори вратата, излезе на задната уличка, прерови контейнера за смет, извади някакъв голям парцал.

— Това пък какво е? — попитах озадачено.

— Рокля — подхвърли партньорът ми и се втурна обратно в магазина. Госпожа Съншайн ме изгледа, сякаш питаше: „Този нормален ли е?“

— Методът се нарича „дедукция“ — прошепнах. — Измислил го е Станиславски.

Последвахме Хари до купчината свещи, подредени в предната част на магазина, той продължи да говори, превъплъщавайки се в ролята на крадеца:

— Виждам свещите, може би надниквам в дъното и зървам задната врата. След малко ще изнеса няколко кашона свещи, които са много тежки. Ето защо… — Той се пресегна към близкия щендер с дрехи, престори се, че сваля рокля от закачалката. — Ето защо грабвам първата дреха, която ми попада под ръка.

Хвърли на пода големия парцал, изваден от контейнера за смет, сложи върху него два кашона със свещи, хвана двата края и заднешком тръгна към склада; парцалът с кашоните се плъзгаше като шейна по линолеума. Хари спря до кошничката с пръстените:

— На излизане виждам кошничката и си вземам цяла шепа пръстени.

Влязохме след него в склада. Той отвори задната врата, остави кашоните на уличката, изрита роклята и попита:

— Тук ли я намерихте, госпожо Съншайн?

— Да, точно тук.

Всичко съвпадаше. Може би теорията беше погрешна, но изглеждаше много правдоподобна.

— Невероятен си, Хари.

— Пътуването още не е свършило.

Сбогувахме се с удивената Съншайн, качихме се на колата и отново забръмчахме по магистрала № 31.

— Още какво имаше в онова бунгало, Карс?

— Цветя. Някои свежи, други — увехнали.

Хари намали скоростта и се заоглежда. След около шест пресечки доволно се усмихна и спря пред малко гробище. Облегна се на колата, махна към гробовете — повечето букети, оставени от близките на починалите, бяха свежи, но имаше и увехнали.

— Хората ходят на гробища предимно в събота. И тук убиецът грабва каквото му попадне, без да обръща внимание какви са цветята. Хвърля ги в колата при кашоните със свещи и кичозните пръстени…

Той победоносно скръсти ръце. Забелязах, че потропва с крак в ритъм с музика, която чуваше само той.

— По всичко изглежда, че нашият престъпник си пада по импровизациите, Карс. Струва ми се доста любопитно. А на теб?

Двайсет и седма глава

Намазах косата си с брилянтин, застанах пред огледалото и няколко пъти повторих името на другото си аз:

— Карол Рансбърг. Карол Рансбърг. Карол Рансбърг.

Беше петък, предстоеше отново да се срещна е Марсела. Огледах отражението си — лице, загоряло от слънцето по време на риболовните експедиции, вечно набола брада, кафяви очи, които понякога изглеждаха толкова сериозни, че ме плашеха.

Недоумявах какво е видял в мен Трей Форие, та да ме обяви за добър човек.

Всъщност нямаше значение — той беше луд. Може би дори виждаше нещата на обратно. Самият той беше обезобразен, да не говорим за страховитите маски, които беше изработвал, преди да отнеме човешки живот.

От друга страна, Ейва ме харесваше… поне така изглеждаше. Често прокарваше пръсти по челото и страните ми, след като се бяхме любили в наколната ми къща под съпровода на прибоя.

Тогава мислех, че вълшебните моменти са само прелюдия към щастливото ни съвместно бъдеще. В известно отношение Джереми имаше право — наистина вярвах, че съм срещнал голямата любов, тъй като дотогава не познавах това чувство. Жените влизаха и излизаха от живота ми, прекалено лесно получавах интелектуално и физическо задоволство, ала никога дъхът ми не беше спирал при вида на някоя от тях, никога не бях стоял до телефона, за да чакам обаждането й, не се бях чувствал като един от малцината избрани. После Ейва ме изостави.

— Карол Рансбърг. — За последен път повторих измисленото си име, оправих вратовръзката си и се извърнах от огледалото. Облякох си сакото и потеглих към Пенсакола и повторната ми визита в музея на ужасите на госпожа Бейнс.

* * *

— Разбирате ли, можех да съм кралицата на Марсдън Хекскамп — прошепна Марсела Бейнс. — Кралицата на сетния миг…

Този път ме посрещна, издокарана със силно деколтирана копринена бяла рокля с цепка отстрани; зърната на провисналите й гърди потрепваха под тънката материя.

— … най-голямата трагедия в живота ми… ако знаех, че Марсдън живее само на петдесетина километра от тук, щях да бъда заедно с него…

При това посещение нямаше черен хайвер и разговори за времето. Тя ме заведе право в „галерията“, накара ме да седна на канапенцето под извратените фотографии и се настани плътно до мен. Изпаднах в паника, но за щастие ми хрумна да я попитам за Хекскамп и тя се увлече, сякаш бе хипнотизирана от думите си.

— Щях да съм малко по-възрастна от другите жени, ала това щеше да е предимство, защото щях да бъда неговото вдъхновение, неговата слава.

— Сигурен съм, госпожо Бейнс.

Усещах миризмата на парфюма й. Не беше сладникав като парфюмите, предпочитани от по-възрастните жени, а тръпчив и младежки. Сега косата й беше прошарена с червеникави кичури, сложила си беше зелени сенки за очи, устните й бяха кървавочервени, зъбите й — влажни и някак перверзни.

— Той би дал живота си заради мен и аз заради него. Това е голямата любов, господин Рансбърг. — Взираше се в една точка, говореше като замаяна.

Запитах се дали не се е надрусала, но продължих да играя ролята на учтив джентълмен:

— Щяхте да бъдете съвършена, госпожо Бейнс.

Марсела кръстоса крак върху крак, през голямата цепка на роклята й зърнах синьо-зелените старчески вени, които светлите й чорапи, закачени с жартиери, не прикриваха. Тя се приведе към мен, сложи ръка на бедрото ми:

— Знаете ли, че Марсдън е рисувал само на светлината на свещи? Казвал, че когато работиш близо до огън, пламъците проникват в творбата, осветяват я отвътре. Такъв е бил той, господин Рансбърг — озарен отвътре; може би затова е привличал толкова красиви крилати създания.

— Нощните пеперуди умират в стремежа си към пламъка.

Госпожа Бейнс плъзна длан нагоре по бедрото ми, на фона на черния панталон кървавочервените й нокти бяха като пламъчета.

— Помислете за другите пеперуди, господин Рансбърг. Те се опиват от слънцето. — Устните й бяха на сантиметри от моите, очите й бяха изцъклени. — Къде бях по онова време? Сменях съпруг след съпруг, но все попадах на глупци и евнуси. Криех се в стаята си, часове наред се усамотявах с колекциите си от пощенски марки или монети, чрез които се стремях да открия истинската си самоличност, смисъла на живота, неговия огън. А през това време Марсдън Хекскамп е бил толкова наблизо, изпълнен с вълшебство, озарен от гения си.

— Госпожо Бейнс… Марсела…

Ала тя не ме чуваше, а бърбореше като в транс:

— Трябвало е да ги гледа как умират, за да бъде свидетел на сетния миг. Най-голямото, най-великото прозрение идва именно тогава. Моите прекрасни мъже, чиито снимки виждате тук, са го знаели. Ала те са били способни само да се наслаждават на изживяването, не и да творят. — Тя ме заопипва между бедрата. Задъхваше се, лицето й гореше от възбуда. Гледаше ме, но не ме виждаше. — Той се връща, господин Рансбърг — измърка. — Марсдън се завръща.

— За какво говорите?

— Някой е бил намерен.

— Кой? — изпъхтях и стиснах бедра.

— Някой, който има право да каже: „Да, Марсдън Хекскамп е авторът на тази творба… Най-сетне шедьовърът може да види бял свят!“

— Кой е този човек?

Кървавочервените й нокти просъскаха по панталона ми, тя хвана тестисите ми, стисна ги:

— Не е важно, господин Рансбърг. Единственото, което има значение, е, че Марсдън ще оживее! О, Боже, ще се… — Хвана дланта ми и я пъхна под роклята си, стисна я между бедрата си, посегна да разкопчее панталона ми.

— Кога… творбата… ще бъде разгледана? — изпъхтях. Марсела коленичи, облегна глава на скута ми, започна да ме лиже. Слюнка овлажни панталона ми.

— Госпожо Бейнс, не мога…

— Не ме разочаровай, Рансбърг! — прошепна тя, горещият й дъх парна слабините ми. — Ти си моя собственост.

Отблъснах я и някак си се изправих, въпреки че краката ми се подкосяваха. Напъхах ризата си в панталона и заднешком тръгнах към вратата. Марсела също стана. Косата й беше разчорлена, очите й блестяха от омраза, голямата й уста беше разтегната в ужасна гримаса.

— Измамник! Подлец! Евнух! — изкрещя. — ИСТИНСКИ МЪЖ би УБИЛ заради мен! ИСТИНСКИ МЪЖ би УМРЯЛ заради мен! ИСТИНСКИ МЪЖ…

Изскочих навън и треснах вратата; струваше ми се, че в стаята всеки момент ще избухне черен огън, разпалван години наред.

Двайсет и осма глава

— Наистина ли ти се е натискала и те е гризкала? — Хари се кокореше срещу мен. Бяхме съединили бюрата си, за да имаме повече място за документацията, която добиваше все по-застрашителни размери.

— Не желая да го обсъждаме — промърморих и се престорих на погълнат от записките си за посещението при Марсела. — По-късно трябва да се срещнем с Уилоу и да му съобщим последните новини. Хъмбри спомена ли дали от ФБР са изпратили сведенията?

— Ще се обади веднага след като ги получи, бъди спокоен. — Хари повъртя молива между пръстите си. — Ще те питам още нещо.

— Казвай.

— Започнала е, като те е хванала за…

— Да, за малко.

— Отдолу е имала само колан с жартиери и чорапи, така ли?

— Да, нищо друго.

Той няколко пъти почука по бюрото с гумичката на молива и пак подхвана:

— Имаше ли момент, в който ти се почувства поне малко… ъъъ… сещаш се, нали?

— Не се възбудих нито за миг, ако намекваш за това. Виж какво, дай да се обадим и на Данбъри и да й подхвърлим малко трохи, за да я усмирим.

— Става. — Хари продължи да потропва по бюрото. — Карс?

— Какво?

— Като ти пъхна ръката под роклята си, наистина ли се беше подмок…

Затворих очи. Едва забележимо кимнах.

— Боже! — прошепна той, стана и отиде да си вземе поничка. По интеркома прозвуча гласът на Бърти Уагнъл:

— Райдър, по пета линия те търси някоя си Лидия Барстул.

Едва след няколко секунди си спомних, че Лидия е помощничката на безследно изчезналия адвокат Рубин Койл.

— Казва се Барстоу, Бърти.

— Все тая. Между другото, какво стана с онази Данбъри? Изведнъж спря да те търси. Ей, ако сте се скарали, дай я насам. С удоволствие ще я…

— Ало? Здравейте, госпожице Барстоу. Мога ли да ви бъда полезен?

— Ами… честно казано, не знам. Сутринта случайно отворих дрешника и в джоба на шлифера на Рубин намерих миникасетофон. Прослушах записа на касетата. Говори Рубин, но нещо не е наред. Струва ми се изплашен.

— За какво говори?

— Нямам представа, въпреки че познавам всичките му дела и клиенти. Може би напразно ви безпокоя, но…

Изгледах купчината книжа върху бюрата, въздъхнах:

— Идваме веднага, госпожице Барстоу.

— Предпочитам да се срещнем извън кантората, ако не възразявате. На две пресечки от там има едно кафене…

— Партньорът ми ще се върне след малко… До края на работното ви време има един час ли? Добре, ще се видим в кафенето.

Хари се появи след петнайсет минути (за пореден път се ужасих от облеклото му — комбинация от взаимно отричащи се оттенъци на синьото) и аз побързах да му съобщя за обаждането на помощничката на Койл.

Малко след пет часа влязохме в кафенето. Лидия седеше до маса, скрита зад някакво растение, чиито листа бяха големи колкото гребла на кану. На стената висеше грамадна картина, която изглеждаше, сякаш шимпанзе е седнало в кофа е боя, после по задник се е плъзнало върху платното.

Надникнах между месестите зелени листа и видях на масата чаша с кафе и малък касетофон.

— Предполагам, вие сте госпожица Шерлок Холмс — подхвърлих.

Лидия се насили да се усмихне. Хари ме избута встрани и седна, което означаваше, че на мен се пада честта да осигуря кафетата. Докато вървях към касата, се изкушавах да му поръчам някаква гадост, например карамелизирано капучино, но се въздържах, взех две нормални кафета и се върнах на масата. Хари тъкмо казваше:

— Къде казвате, че сте намерили касетофона?

Лидия отново беше в бежово, само блузата й беше розова и изглеждаше някак лекомислена в съчетание със строгия делови костюм. Стори ми се, че през последните дни се е състарила, или пък на силната светлина откъм витрината бръчиците около очите й се виждаха по-отчетливо.

— Беше в джоба на шлифера му, детектив Нотилъс. В дрешника в служебния кабинет. Само по себе си това не е изненадващо — той често забравя в джобовете на шлифера скъпите си писалки, мобилния телефон и така нататък. Често се шегуваме по този повод, наричаме дрехата „втори кабинет“.

— В джобовете имаше ли нещо друго?

— Не, само касетофонът. О, извинете. И една пътна карта.

Тя извади от чантата си сгъната карта на района около Мобил. Хари взе картата, остави я настрани, пресегна се за касетофона:

— Защо не го предадохте на шефа на кантората господин Хамърли?

Лидия сведе очи, после извърна поглед към стената.

— Госпожице Барстоу, ще ми отговорите ли?

— Не знам как да ви го кажа… Аз… се страхувам от него.

— От шефа ли? — попитах.

Тя кимна:

— Откакто Рубин изчезна, господин Хамърли стана прекалено взискателен и много раздразнителен. Освен това проявява странен интерес към кабинета на Рубин, понякога се заключва там. Чувам странни шумове, струва ми се, че претърсва бюрото. Когато намерих касетофона, се запитах дали…

— Дали не търси именно тази вещ.

— Разберете, аз съм само помощничка, и то на половин работен ден. Помислих си, че може би записът съдържа поверителна информация и че нямам право да се намесвам. Тогава реших да се обърна към вас.

Хари бащински я потупа по ръката — окуражаващ и същевременно безличен жест, който още не бях усвоил:

— Постъпили сте правилно, госпожице Барстоу.

— Защо помислихте, че записът е важен? — намесих се.

— Рубин е прекалено напрегнат, личи, че е изнервен. По принцип дори когато работи по важно дело, той диктува съображенията си спокойно, сякаш разговаря с приятел. А сега ми се струва, че се страхува, че не иска никой да го чуе. Освен това не мога да разбера кой е клиентът.

— Да чуем записа — предложих.

Хари пренави касетата, натисна бутона за възпроизвеждане. Чу се мъжки глас.

— Това е господин Койл — обясни Лидия. — Когато диктува, винаги започва с името на клиента и номера на делото. Този път обаче ги е пропуснал.

— Може би информацията е поверителна — подхвърли Хари.

Гласът на Койл беше писклив, но добре модулиран, в него се долавяше лек южняшки акцент, което в определени среди е белег за аристократизъм. Дори Лидия да не ни беше предупредила, щях да доловя колко изнервен е адвокатът. Говореше много тихо — като човек, който провежда таен разговор. Между изреченията имаше големи паузи, явно обмисляше следващата фраза.

— … преговорите ще се водят в условия на пълна секретност… Трябва да се има предвид, че двете страни ще искат да имат под ръка… вещта, за която преговарят. Това е от полза за настоящата сделка, тъй като поради естеството на вещта може би ще има допълнително наддаване…

Чу се драскане върху хартия, после той явно откъсна лист от бележник и го смачка.

Хари ме изгледа:

— Вещ ли? Хм, интересно.

— … да се проведат в някой курорт. Или в мотел, където бунгалата са изолирани едно от друго. Възможно е участниците в търга да не желаят да общуват помежду си… затова е необходимо всеки да бъде настанен в отделно бунгало… За предпочитане е търгът да се проведе в някой долнопробен мотел вместо в по-скъп хотел…

— Долнопробни бунгала — промърмори Хари. — Така ли е описан „Коузи Кабинс“ в пътеводителя „Фодор“?

— … очаквам накрая страстите на наддаващите да се разгорещят, особено когато се обяви кой е спечелил търга… Необходимо е да се вземат мерки при заминаването си участниците да нямат контакт помежду си, за да се запази анонимността им.

Още няколко секунди чувахме съскането на лентата, после устройството се изключи.

— Това е всичко — промълви Лидия и озадачено ни изгледа.

Хари разгърна картата, разглежда я в продължение на няколко безкрайни секунди, после възкликна:

— Виж ти!

— Какво?

Той отмести чашата си, сложи картата на масата:

— Погледни. Шест мотела, отбелязани с червено. Единият е „Коузи Кабинс“.

Сърцето ми затуптя по-бързо, усетих, че най-сетне сме попаднали на нещо, което ще ни отведе в правилната посока, на „невидимите нишки“. Така партньорът ми наричаше зависимостта между наглед несвързани събития, на които се натъквахме при разследването на убийства. Отначало бяха невидими, но постепенно се разкриваха, докато накрая разбирахме, че буквално са щели ни да извадят очите.

— Анонимността на участниците е била от първостепенно значение… — измърмори Хари, сякаш си говореше сам. — Не е искал те да се засекат…

— Нямате представа дали Рубин Койл е водил преговорите от името на кантората, така ли, госпожице Барстоу? — попитах.

— Не ми е възлагал такава работа — разтревожено прошепна Лидия. — Един-два пъти спомена за преговори, които може би ще води от името на Луис Арагорн, нищо конкретно.

— Луис Арагорн ли? — възкликнах. — Онзи Арагорн?

* * *

Гений, той е същински гений! Когато вашите колеги ми се обадиха, че е изчезнал, така ми призля, че за малко не се издрайфах на бюрото.

Луис Арагорн удари с юмрук по бюрото, върху което едва не се беше издрайфал, после стана и отиде до прозореца с изглед към река Мобил. Над водата се издигаше цяла гора от кранове и корабни хангари.

Арагорн беше грамаден мъжага и когато застана пред прозореца, в неприветливото помещение с мърляви сини стени и кафяв линолеум, осветявано от една-единствена флуоресцентна лампа, още повече притъмня. Грамадното изкорубено бюро приличаше на лодка, с която бегълци от Куба са доплували до Флорида, но са минали през Аляска. Арагорн пъхна ръце в джобовете на измачкания си бежов панталон, от гърлото му се изтръгна звук, който изтълкувах като въздишка. Косматите му ръце приличаха на телефонни стълбове, леко стеснени в китките. Като гледах загрубялото му лице, ми хрумна, че той изглежда така, сякаш е рожба от брака между Чарлс Бронсън и Кийт Ричардс.

— Да, Койл е абсолютен гений, роден посредник. Няколко пъти ни спаси задниците… всъщност спаси задниците на всички.

Арагорн беше председател на профсъюза на местните докери — тежък и неблагодарен пост. Избран беше преди четиринайсет години, след като две десетилетия беше упражнявал професията на пристанищен работник. Загледа се в разхлабената си синя вратовръзка, все едно се питаше защо изобщо е увесил на шията си такава безполезна вещ. Хари се приведе към него, столът му зловещо изскърца — профсъюзният лидер май не държеше много-много на мебелировката на канцеларията си.

— Срещали се с него в мотели, за да посредничи при някакви преговори, така ли, господин Арагорн?

— Абсолютно! Уговаряхме си тайни срещи, за да планираме действията си. Право да ви кажа, нямам много вяра на моите противници. Ама си е съвсем нормално, защото и те се съмняват в мен. Никога не се знае кой ще се промъкне в луксозния хотел и ще ти сложи в стаята подслушвателно устройство, та да те катурне от поста ти. Мамка му, стига да мога, и аз ще свия такъв номер на конкуренцията.

— Да разбирам ли, че не сте се карали с Рубин Койл?

Арагорн се облещи:

— Да се караме ли? Че защо? Той ни спасяваше от внезапни стачки, от които щеше да ни се стъжни. Техниката и компютрите навлязоха в нашата работа, затуй е много важно да направиме така, че хората да не останат на улицата. Тъкмо с туй се занимаваше Рубин. При преговорите вземаше ту нашата страна, ту на работодателите, накрая изкрънкваше що-годе приемливи условия. Трудно е да се намери някой, на когото всички вярват, обаче той е тъкмо такъв човек. Мамка му, ако е хвърлил топа… — Исполинът поклати глава и разпери ръце — загрубелите му длани бяха големи колкото ръкавици за бейзбол. Изглеждаше така, сякаш сълзите му ще рукнат и ще запълнят безбройните дълбоки бръчки, прорязващи лицето му. — Мисълта ми е, че той познава хората. Това не се учи в училище, просто ти идва отвътре.

Реших да стрелям напосоки:

— Колко пъти сте се срещали в „Коузи Кабинс“?

— А? Какво е туй място?

— Няма значение.

— Някога говорили ли сте с него за изкуство, господин Арагорн? — поинтересува се Хари. — Примерно за някаква колекция от картини…

Исполинът озадачено сбърчи чело:

— За Рубин ли питате? Хал хабер си нямам от изкуство, братле. Което означава, че Рубин знае още по-малко. Никога не му е пукало за такива глезотии. Ама от мен да знаете, че ако ви се наложи да водите преговори за разни там изкуства или за каквото и да било, Рубин Койл ще ви свърши работа.

Двайсет и девета глава

Решихме, че е крайно време да поговорим с Уорън Хамърли, старшия съдружник в юридическата фирма. Тъй като явно му беше невъзможно да се отзове на поканата ни, защото според Лидия Барстоу се възстановявал след тежък грип, ние го посетихме в дома му. Знаехме, че трябва да бъдем много деликатни и да не споменаваме Лидия, защото той щеше да я обяви в нелоялност към фирмата и да я изрита на улицата.

Паркингът пред голямата двуетажна къща на Хамърли, намираща се в престижния квартал Спринг Хил, беше засенчен от големи дъбови дървета, тук-там лъчите на слънцето си пробиваха път през гъстия листак и обсипваха земята със златисти петна. Колата ни мина по дългата алея, водеща към голям гараж. Къщата беше толкова бяла, сякаш беше боядисана вчера, прозорците бяха със сини кепенци, а входната врата представляваше внушителна стена от тъмно лакирано дърво.

Позвънихме, на прага застана самият Уорън Хамърли — познах го от снимките в кабинета на Рубин Койл. Беше висок почти метър и деветдесет и вероятно някога е бил широкоплещест, но раменете му бяха приведени от шейсетте и няколко години, през които се беше съпротивлявал на земното притегляне. Само че също като ураганите и земетресенията гравитацията винаги надвива хората. Косата му беше побеляла, но буйна като на младеж, и контрастираше с невероятните му сини очи. Облеклото му също беше младежко — бяла памучна риза и елегантен кремав панталон. Здрависахме се (предвид целта на посещението ни адвокатът се постара да изглежда сериозен и дори опечален), той ни поведе към остъклената задна веранда, обзаведена с елегантни мебели, изработени от дърво и кожа.

Домът изглеждаше типично мъжки, не се виждаше нито една вещ, поставена от нежна женска ръка.

— Ще ви помоля да бъдете снизходителни, господа. — Хамърли посочи ухото си. — От време на време слухът ми изневерява. Старост нерадост, както казват хората.

Седнахме до кръгла стъклена маса, върху която бяха поставени термокана, чаши, захарница и прибори. Без да чакаме покана, с Хари си наляхме кафе. Беше първокачествено, може би беше внесено направо от Шангри Ла — утопичната райска страна. Попитахме господин адвоката дали Рубин Койл е имал врагове, той ни обсипа с описания на успехите на Койл, после заяви, че не познава личния му живот; изглежда, не подозираше, че неговият служител от време на време „преговаря“ в леглото с госпожица Лидия. Налях си още една чаша от превъзходното кафе и преминах към конкретните задължения на Рубин:

— Разбрах, че господин Койл е голям специалист по воденето на преговори. Наистина ли е така, господин Хамърли?

— Да. Той е най-добрият. Направо е феноменален.

— Предполагам, вие сте неговият наставник.

Хамърли отпи от кафето си, доволно кимна и едва тогава отвърна:

— Всъщност не съм. Аз съм специалист по завещанията, движимите и недвижими имущества.

Две катерички претичаха край верандата, тримата се обърнахме и ги гледахме, докато изчезнаха сред клоните на високо дърво.

— Рубин длъжен ли е да се отчита пред вас? Уведомява ли ви за всички дела, по които работи?

Забелязах как лицето му се издължи, погледът му стана недоверчив, той сбърчи чело:

— Човек не проверява всяко конче в дрехата, за да се увери в нейното качество, детектив. Напълно достатъчно е, че Рубин ме осведомява за хода на най-важните дела.

Умеех да чета между редовете и разбрах, че Хамърли не се интересува какво работят подчинените му, докато не настъпи моментът да се изпрати фактура на клиента.

— За всички преговори ли ви съобщава?

— Държа пръста си на пулса на работата, образно казано. Запознат съм с всички дела, които води нашата фирма, в общи линии, разбира се. При воденето на преговори ситуацията непрекъснато се променя, усещат се различни флуиди…

— И върху какви точно флуиди работеше напоследък господин Койл?

Хамърли ме изгледа накриво, но явно размисли и отговори сравнително учтиво:

— Имаше няколко задачи. Работеше по едно дело в арбитражния съд във връзка с преразход на средства при изграждане на участък от магистрала. Опитваше се да уреди споразумение между група за опазване на околната среда и собственик на строителна компания. Предстоеше сключване на нов договор между синдиката на докерите и градската управа. Дотогава има още няколко месеца, но е необходима сериозна подготовка.

Досетих се, че това е работата, за която говореше Арагорн. Реших да сменя тактиката:

— Работил ли е по дела, за които не сте знаели? Нещо като частна работа.

— Не! — прекалено бързо отвърна Хамърли.

— Знаете ли дали някой от клиентите му го е търсил като посредник при сделки с картини?

Стори ми се, че за миг очите му се разшириха от страх. Той се втренчи в мен, след няколко секунди се намръщи:

— Какви пъртини?

— Картини, сър. Рубин споменавал ли е, че урежда някаква сделка с произведения на изкуството?

Хамърли сви длан и я вдигна зад ухото си.

— Изкуство! Работил ли е върху договори, свързани с картини или други форми на изкуството?

Той поклати глава:

— Не, никога. Мога ли да попитам накъде биете?

Обаче аз не се отказах, а продължих да настоявам:

— Сигурен ли сте? Може би…

Уорън Хамърли демонстративно се загледа в платинения си ролекс. Внезапно се изправи и заяви:

— Извинете, господа, но бях забравил, че имам важна среща. С напредване на възрастта паметта също започва да отслабва. Съжалявам, че нямам време да ви изпратя.

Тръгнахме по коридора към входната врата. Преди да излезем, се обърнах и се провикнах:

— Благодаря, че ни отделихте време, господин Хамърли!

— Няма защо — извика той. Стори ми се, че отговори машинално, явно мислите му бяха заети с друго. — Моля, дръжте ме в течение за хода на разследването.

— Май възвърна слуха си — прошепна Хари.

Усмихнах се:

— Така е. Само че не ни покани на нова среща, за да отговори на другите ни въпроси.

Потеглихме обратно по дългата алея. Преди да излезем на улицата, се обърнах да погледна за последен път красивата къща между старите дъбове и промърморих:

— Струва ми се, че въпросът за картините го извади от релси. Престори се, че не чува, за да събере мислите си… На теб как ти се стори? Хари? Хари?

— Обърнах се към партньора си.

Той сви длан зад ухото си, облещи се и недоумяващо ме изгледа:

— Какви пъртини?

— Изобщо не беше убедителен, нали?

— Очаквах много повече от един известен адвокат. Мислиш ли, че Лидия ще ни разреши да огледаме апартамента на Койл? Ужасно ми се пикае.

* * *

Лидия пристигна малко след нас. Слезе от стария си автомобил, поспря за момент да приглади полата и косата си, усмихна се фалшиво и тръгна към двама ни с Хари. Докато я наблюдавах, изведнъж ми хрумна, че макар да изглеждаше като задръстена стара мома, понякога маниерите й бяха почти царствени. Беше жена, която ще отминеш по улицата, после съвсем безпричинно ще се обърнеш да я погледнеш още веднъж.

— Благодаря, че се отзовахте, госпожице Барстоу — казах й. — За предпочитане е, ако някой има ключ.

— Никога не съм го използвала. Рубин имаше ключ от жилището ми и аз все му натяквах да ми даде ключ от неговото. Не ставаше въпрос за… — Лидия се поколеба, сякаш не знаеше как да завърши фразата.

Хари й се притече на помощ:

— За вас е било символ за близостта ви.

— Именно — кимна тя.

Ключовете й бяха нанизани на метална верижка, не на ключодържател с формата на цвете или усмихнато лице. Прехвърли няколко, отдели един, който така лъщеше, че явно не беше използван, пъхна го в ключалката.

— Бравата я бива — одобрително отбеляза Хари. — Господин Койл не е пестил пари.

Лидия се помъчи да завърти ключа наляво, после надясно. Извади го, опита отново:

— Не мога да го превъртя.

Застанах до нея:

— Дайте да опитам.

След като и аз не успях, подадох ключа на Хари. Преди да се прехвърли в „Убийства“, партньорът ми беше работил в отдел „Престъпления срещу собствеността“ и беше изучил всякакви модели ключалки. Той лекичко завъртя ключа, после го извади и го разгледа. Опита отново и се намръщи:

— Влиза в ключалката, но не се превърта. Или ключарят е бил некадърен, или…

— Или Рубин е поискал да му направят ключ, който не отваря вратата — прошепна Лидия и се обърна, за да скрие сълзите си.

Взех ключа, внимателно го разгледах.

— Имате ли очила за четене, госпожице Барстоу? — Тя ми ги подаде. Бяха доста слаби, но все пак ми вършеха работа. — Нещо не е наред.

— Дай да погледна — обади се Хари. — Ако го занесем на Хъмбри, веднага ще каже какъв е проблемът. Струва ми се, че едното зъбче е изпилено, затова ключът не става.

След петнайсетминутна обиколка намерихме ключарско ателие. Хари обясни на майстора, че искаме дубликат на ключа, но с цяло зъбче на мястото на изпиленото.

Човекът огледа ключа и промърмори:

— Досега не съм правил такова нещо. Обаче предполагам, че ще стане.

* * *

В апартамента на Койл беше прохладно и миришеше на необитаемо жилище. От опит знаех, че домовете, в които живеят хора, миришат различно от необитаемите — може би заради миризмите на готвено или пък човешкото тяло излъчва специфичен мирис.

Влязохме в просторен салон с куполообразен таван. Подът беше от полирано дърво, около дълга масичка от зелен мрамор бяха подредени няколко сиви кожени кресла. Тук-там бяха постлани килимчета, имаше няколко лампиона и един шкаф, картините бяха от онези, които украсяват салоните на големи корпорации. Хари прокара пръст по масичката и се обърна към Лидия:

— Колко плаща Койл на прислужницата?

— Няма прислужница.

— Е, така бива. Тук една-две седмици не е бърсан прах.

С него тръгнахме от стая в стая, токовете ни тракаха по дървения под. Най-силно впечатление ми направи идеалният ред. Списанията бяха подредени на специалната поставка, дистанционните устройства за телевизора и видеото бяха едно до друго, столовете бяха пъхнати под масата в трапезарията. Дори възглавничките на канапето бяха подредени като войници.

— Ако бях психоаналитик, щях да причисля Рубин към аналните личности — прошепна Хари, намеквайки че хора от този тип се характеризират със слабост към педантичния ред.

Лидия вървеше след нас, очите й се стрелкаха ту наляво, ту надясно, сякаш очакваше Койл да изскочи от някой дрешник.

Качихме се на горния етаж, опитахме се да отворим вратата на една стая. Оказа се заключена.

— Това е кабинетът на Койл — обясни Лидия.

— Не сте ли влизали тук?

Стана й толкова неловко, че я съжалих.

— Знаете ли… — промълви колебливо. — Идвала съм тук само няколко пъти. Рубин предпочита да ми гостува. Казва, че моето жилище е жизнено и вълнуващо… — Тя замълча, после добави: — Като мен.

— Сигурен съм, че е бил искрен — обади се Хари. — На човек му писва да зяпа стените. Особено в този апартамент. Обзалагам се, че вие сте променили живота му.

Лидия му благодари с усмивка.

Хванах валчестата дръжка и бавно се опитах да я завъртя:

— Ще ми се да надникнем вътре. Ако това наистина е кабинетът на Койл, може би ще открием нещо, което ще ни подскаже къде се намира сега.

Хари коленичи да разгледа бравата:

— Не е качествена като другата, но е прекалено солидна за брава на кабинет. Хубаво е, че вратата се отваря навътре… — Изправи се, посочи прозореца в дъното на коридора: — Хей, това не е ли пуйков лешояд?

С Лидия машинално се обърнахме; видях само синьо небе и клони на дървета. Зад нас се разнесе трясък — вратата зееше.

— Явно съм се заблудил — обяви партньорът ми. — Сигурно е била червеношийка.

Стаята тънеше в мрак, прозорецът беше закрит от тежки завеси.

Хари влезе пръв, ние с Лидия го последвахме. Той заопипва стената до вратата:

— Тук някъде май е ключът за осветлението… А, ето го.

Светлина озари стаята, ала не идваше нито от полилеи, нито от аплици или лампиони, а от лампите в остъклените шкафове на стените. В един видяхме въжета, в друг — окървавена дреха, в трети — нещо, напомнящо парчета сушено говеждо… Отвратителните вещи бяха подредени като музейни експонати.

— Боже! — възкликна Хари, след като осъзна какво има в стъклените витринки. — Карнавалът започва.

Зад мен Лидия прошепна:

— Какво е това?

— Колекция от сенки — отвърнах и я избутах навън.

Трийсета глава

Пръстовите отпечатъци на Койл, открити на местопрестъплението, и безследното му изчезване, съчетани с наскоро установената му слабост към вещи на серийни убийци, бяха достатъчно основание да получим разрешение за обиск на жилището му. Изпратихме до колата бледата и изплашена Лидия и я помолихме да се прибере у дома, после тръгнахме обратно към къщата. Партньорът ми внезапно спря и кисело отбеляза:

— Съжалявам, че го казвам, но като се има предвид мухата, която е влязла в главата на шефа, май трябва да се обадим на…

— Да — отвърнах и с изненада открих, че не съм вбесен, колкото би трябвало.

След десет минути Данбъри пристигна; със задоволство забелязах, че е проявила съобразителност и вместо с микробус с емблемите на телевизията се придвижва с невзрачна камионетка. Дърветата почти закриваха паркинга, затова не се страхувах, че любопитни минувачи или съседи ще забележат малката ни група. Разбира се, Данбъри беше довела и Зипински. Дребничкият оператор отдалеч заобиколи двама ни с Хари, монтира на триножник камерата и я насочи към къщата.

— Няма да използваме записа, така ли? — обърна се към Данбъри.

— Засега. Възможно е да ни послужи по-късно. Снимай къщата. Ако нещо се случи, ще го запишем.

— Свързано ли е с откачения, за когото ми разказа? — поинтересува се Зипински. — Убиецът, дето уж бил художник.

— Да, поне така казаха детективите. Потвърждавате ли, господа?

Хари тихо изпъшка, после попита:

— Как е Карла?

— Чувства се на сигурно място в моята крепост и не иска бавачка.

Операторът засне как с Хари влизаме в къщата. Данбъри умираше да ни придружи, но знаеше, че е незаконно, затова само ни подвикна:

— Искам да чуя всичко с най-големи подробности!

С партньора ми си разделихме работата — той се захвана да прегледа съдържанието на бюрото в „кабинета“ на Койл, аз надникнах в дрешника, прегледах папките в шкафа, купчината документи, натрупани на един стол. Документацията очевидно беше свързана с делата, поверени на Рубин Койл, което означаваше, че съдържа поверителна информация между адвокат и клиент и нямам право да я прегледам. Все пак хвърлих едно око, но не забелязах нищо, свързано с изкуството.

— Карсън! — подвикна ми Хари и ми показа нещо, което беше извадил от най-горното чекмедже на бюрото. — Погледни.

Оставих поредната папка и се приближих да разгледам находката — прозрачна пластмасова кутийка с бял плик, прикрепен с лепенка към нея.

В кутийката имаше миниатюрна картина, изобразяваща човешки череп, изпълнена в кафяви и червеникавокафяви тонове. Изображението беше покрито с няколко слоя лак и създаваше толкова силно впечатление за реалност, че в първия момент ми се стори, сякаш гледам истински череп. Хари внимателно остави на бюрото кутийката и отвори плика. Извади картичка, на която имаше текст, напечатан на пишеща машина. Прегледа я набързо и ми я подаде:

— Хм, много любопитно.

Прочетох написаното:

Марсдън Хекскамп; етюд за „Изкуството на сетния миг“. Нарисуван е през юли 1970 година. Един от седемнайсетте етюда, послужили за създаването на картината с размери 367/212 сантиметра. Етюдите представляват проучване на темата, залегнала в самата творба. Четиринайсет са в отлично състояние, два са леко повредени (може би са били намокрени), един е в много лошо състояние, навярно в резултат от небрежно опаковане.

Съществуват и няколко малки платна, които Хекскамп е използвал като „пробни“ версии, две са били нарязани, за да бъдат предлагани на пазара. Девет от тези „творби“ също са в наличност, пет са в отлично състояние, останалите са повредени от атмосферните условия.

Забележка: Изпратената мостра е с каталожен номер 012.

Кратката информация беше истинско съкровище. Хари, който четеше през рамото ми, промърмори:

— Седемнайсет етюда, едно голямо платно, наречено „Изкуството на сетния миг“… Какви са размерите му, Карс? Купувам си скоч на литър, но иначе не съм овладял метричната система.

— Приблизително два на четири метра.

— Брей! Голямо е почти колкото стенопис.

— Вече знаем защо досега все попадаме на парчета — казах замислено. — Някой е нарязал няколко етюда, за да ги продава буквално на парче. Има вероятност да са били част от повредените платна.

— Може би така стойността им е по-голяма, Карсън. Тези колекционери не се интересуват от самата картина.

— Имаш право. Искат само нещо красиво, докосвано от жестоките пръсти на Хекскамп.

Хари се позамисли, после каза:

— Може би Койл е поръчал парчето от картина, което е пристигнало по пощата. Може би отдавна събира отделните елементи, подготвяйки се за голямото представление.

— Или пък онзи, който продава колекцията, му е изпратил мостра. Другата възможност е това да е един вид заплащане за услугите на господин адвоката… Кой знае?

— Възможно ли е той да е човекът, който потвърждава автентичността на предметите?

— Готов съм да се обзаложа, че не е, но тази пратка ме убеди в способностите му на търговец или посредник. Което означава, че задължително е познавал оценителя, дори сам го е назначил. Кой друг би могъл да състави каталога?

От кабинета на Койл взехме само парчето от картина, което по техника и композиция бе еднакво с онези, намерени в стаята на Мари и в караваната на Хайди. Ограниченията в заповедта за обиск не ни позволиха да свалим от стените другите „произведения на изкуството“, защото не бяха свързани с разследването на този случай. Преди да излезем, отново погледнах остъклените шкафове и потреперих; маската на Форие и черепът, нарисуван от Хекскамп, сякаш ме пренасяха в самия ад.

Хари прибра парчето платно в пликче за веществени доказателства. Излязохме от къщата и тръгнахме към репортерката и оператора, които стояха под сянката на една магнолия. Данбъри се спусна към нас, Борг остана до камерата — може би се страхуваше да се озове между мен и Хари.

— Какво намерихте? — нетърпеливо попита тя.

Партньорът ми й показа прозрачната кутийка.

— Божичко! Същинска фотография от ада!

Зипински също погледна парчето платно и се намръщи:

— Струва ми се, че усещам вонята на разложена плът. Може ли да го заснема?

Хари понечи да откаже, но се усети навреме — обичайна практика беше репортерите от вестниците да фотографират полицаи, които след обиск изнасят евентуални веществени доказателства.

— Добре — избърбори неохотно.

— Застани ето тук и вдигни кутията — изкомандва Зипински. — Чакай да наглася светлината.

Партньорът ми се намръщи — мразеше да го командват, освен това рефлекторът на камерата му блестеше в очите. Примижа, гневно изръмжа, тикна в ръцете ми прозрачната кутийка:

— Нека снима теб, Карсън. Провъзгласявам те за официално лице на СОППЛ.

Стоически издържах, докато Зипински снимаше. След няколко секунди обяви, че е приключил. Подадох на Хари кутийката, той тръгна към колата.

Мобилният телефон на Данбъри иззвъня. Тя започна да разговаря с някого за катастрофа с мотоциклет на магистрала 1-95; заяви, че тази седмица е отразявала вече две катастрофи и възкликна, че е крайно време да я замести друг репортер. Тръгна към улицата, като не преставаше да говори:

— Защо не изпратите един от проклетите водещи, ако въобще някой си спомня как се правят…

Изглежда, щеше да се наложи.

— Да му се не види, сигурно е най-малко трийсет и пет градуса — изпъшка Зипински. Измъкна ризата си от панталона и с нея попи потта по челото си. Коремът му беше космат като на орангутан. Остави върху камерата бейзболната си шапка, избърса оплешивялото си теме, което блестеше под слънцето. Погледна ме, понечи да каже нещо, извърна очи.

— Какво има? — попитах.

— Ами… онзи ден посбърках. С Данбъри правим едни интервюта… от засада, тъй да се каже. Причакваме някой корумпиран чиновник, изскачаме от колата, тя му тика микрофона под носа и пита: „Колко пари източихте от фонда за деца сираци“ или нещо подобно. Моята задача е да заснема първата му реакция, преди да започне да отрича. Още бях на тази вълна, когато се заядох с теб онзи ден. Извинявай.

Подаде ми ръка, лека стиснах дланта му. Този човек ми беше ужасно антипатичен, но вече нямах желание да го направя на кайма. Той се захвана да демонтира триножника, но изведнъж се обърна към мен:

— Може ли един въпрос, детектив Райдър? Онази картина беше невероятно красива и същевременно отвратителна. Наистина ли смятате, че откаченият Хекскамп я е нарисувал?

Кимнах. Видях, че Данбъри пусна телефона в чантата си. Изглеждаше капнала от умора, обезсърчена. Хрумна ми, че репортерската професия изобщо не е лесна — по цял ден задаваш въпроси, проследяваш обаждания, повечето от които са подвеждащи, срещаш се с неприятни хора, виждаш прекалено много катастрофи, жертви на престрелки, удавници. Работата донякъде приличаше на полицейската.

Тя тръгна към мен, спря, затвори очи и дълбоко си пое въздух. След миг отново изглеждаше като наперена репортерка. Забеляза, че я наблюдавам, вдигна палец, закачливо се усмихна. Възхитих се от силния й дух — какво ли й струваше да се вземе в ръце, когато буквално бе изцедена?

— Детектив Райдър? — обади се Зипински и ме изтръгна от размишленията за Диди Данбъри. — Как е възможно луд да сътвори такава картина?

Самият аз често си задавах същия въпрос.

— Може би освен социопат е бил и гений. От време на време геният е вземал превес.

Зипински поклати глава, нахлупи шапката върху олисялата си глава и продължи да се занимава с оборудването си. Данбъри се приближи до мен:

— Гледай да не криеш нещо от мен, Райдър. Ние сме тримата мускетари, нали? Поги, Ноти и Диди. — Обърна се и се качи на камионетката. Вятърът повдигна полата й. За миг зърнах дългите й бедра и алените й бикини. Тя затвори вратата и ми намигна: — Ако по-късно ти остане време, ела ми на гости. Може би вече ще имам резултат от проучването. Твой ред е да почерпиш с вино. Един жокер от мен — не купувай бутилки, на чиито етикети са нарисувани карикатури.

Зипински седна зад волана, камионетката потегли, Данбъри се подаде през сваленото стъкло и ми помаха.

Тръгнах към нашата кола, проснах се на задната седалка. Мъчех се да си спомня вълшебните цветове на картината, намерена в бюрото на Койл, но пред очите ми се мяркаха само алени бикини.

* * *

Върнахме се в службата поокуражени. Открили бяхме човек, който очевидно играеше една от главните роли в драмата около Хекскамп. Не бях сигурен къде ще ни отведе тази информация, но поне не се чувствах като човек, който заравя главата си в пясъка и пита кога е изгряло слънцето.

— Мисля, че трябва да съобщим на Уилоу за частната галерия на Койл — подхвърли Хари.

И според мен беше редно да държим в течение бившия детектив. Затворихме се в малката приемна на участъка и проведохме конферентен телефонен разговор по устройството, което приличаше на космически кораб от филм, заснет през петдесетте.

— Открихме още една колекция! — изкрещя партньорът ми в микрофона на „космическия кораб“.

— Не викай. Чувам те прекрасно — скастри го Уилоу. — Кой е собственикът?

— Адвокатът Рубин Койл, който е изчезнал безследно. Оказа се любител на гнусни сувенири, къщата му е като музей на ужасите. Отначало не му обърнах внимание, но сега изглежда, че е сред главните действащи лица. Естествено той се слави като образцов гражданин, стълб на обществото и прочие щуротии. Освен това е специалист по преговорите. И още нещо. Изглежда, нещо много ценно ще бъде предложено на пазара и някой трябва да посредничи при продажбата.

— Колекцията! — възкликна Уилоу. — Не може да е друго.

— Сигурни сме, че Койл знае кой е собственикът — казах. — Ала не е ясно каква е връзката с двете убити жени и заплахите срещу третата.

— А сигурни ли сте, че откаченият адвокат е само посредник?

— Засега знаем, че е най-добрият специалист по преговорите на юридическата фирма „Хамърли, Мелбин енд Раус“.

От другата страна на линията настъпи мъртва тишина. Погледнах устройството — зелената лампичка показваше, че връзката не е прекъсната.

— Уилоу, чуваш ли? — подвикнах.

— Юридическата фирма! Защо досега не сте ми казали?

— Съобщихме ти за изчезналия адвокат Койл — намеси се Хари. — Сигурен съм. Намерихме отпечатъците му в бунгалото, в което открихме мъртвата Мари Гилбо.

— Не сте ми казали, че той работи за Уорън Хамърли.

— Защо е толкова важно? — попитах.

Възрастният детектив горчиво се изсмя:

— Последния път, когато видях Уорън Хамърли, той беше подплашен смотан адвокат, назначен за служебен защитник на…

Ударих чело в масата:

— Не ми казвай! Бил е служебният адвокат на Марсдън Хекскамп, нали?

Трийсет и първа глава

— Не съм получил нищо от Марсдън Хекскамп. Нямах представа за интересите на Рубин!

Този път Хамърли не ни предложи кафе и ни покани да седнем на креслата, намиращи се най-близо до вратата. Намекът беше повече от ясен.

— Не е ли пожелал да ви възнагради за защитата? — попитах.

Хамърли се заразхожда пред нас, от време на време отпиваше от чашата със скоч (разбира се, не ни беше предложил и уиски).

— Бях млад, никога не бях участвал във въжен съдебен процес. Именно затова ме избраха за служебен защитник. Не им трябваше някой изпечен адвокат, който да пилее парите на данъкоплатците, като назначава вещи лица и обжалва решението на съда. Искаха делото да приключи възможно най-бързо.

— Желанието им е било изпълнено.

— Хекскамп искаше същото. Категорично отказа да ми съдейства, когато го разпитвах с надеждата да му осигуря алиби. Знаете ли за какво говореше през цялото време? За изкуство. „Как смяташ, Уорън — казваше и пускаше безумната си усмивка, — кого ще харесват потомците ни — Моне или Сезан“? Да му се не види, много често не разбирах бръщолевенията му.

— Трудно е да се прецени — отбелязах, — ала аз бих заложил на Моне.

Хамърли презрително изсумтя и продължи:

— Обичаше да държи речи, говореше много прочувствено, изричаше възвишени слова, сякаш току-що му бяха хрумнали. Веднъж го чух да цитира прочутия английски законотворец сър Уилям Блакстоун, само че представи цитата като свой. Един свещеник, присъствал в съдебната зала в деня на драматичното приключване на процеса, по-късно каза, че думите, които Хекскамп изкрещя, когато се покатери на масата, са перифраза на Джонатан Едуардс, пуритански пастор, живял през осемнайсети век.

— Човек като него не би сметнал това за плагиатство — отбелязах, — а като използване на думи и идеи, за които някой се е сетил преди него. Разбирал ги е, следователно ги е смятал за свои. Изглежда ли логично?

— Не — промърмори Хари. — Именно затова теорията ти изглежда правдоподобна.

Хамърли се намръщи, поклати главата:

— От време на време… по-точно през една-две години ми се обаждат различни хора. Интересуват се дали знам нещо за колекцията на Хекскамп. Само че никога не питат направо, а увъртат.

— В какъв смисъл? — попита Хари.

— „Знаете ли дали Марсдън Хекскамп е оставил нещо интересно, господин Хамърли?“ „Притежавате ли нещо, за което можете да получите много пари, господин Хамърли?“ Говорят мазно-мазно, но от обажданията им винаги ме побиват тръпки. Щом затворя телефона бързам да си измия ръцете. Обаждат се предимно мъже, но два-три пъти ме търсиха даже жени. Те бяха най-противни.

— Били сте защитник на Хекскамп — казах. — Въпреки това твърдите, че не знаете за слабостта на един от вашите служители към вещи, принадлежали на серийни убийци, така ли?

Хамърли процеди през зъби:

— Казвам ви самата истина. Нямах представа, че Рубин… има такива интереси.

Станахме да си вървим. Адвокатът ни изпрати. Преди да изляза, се обърнах и го погледнах в очите:

— Представете си, че Койл се появи в този момент. Какво ще му кажете?

Той отпи голяма глътка уиски, позамисли се и отвърна:

— Изоставаш с делата, Рубин. Къде ти е картонът за отбелязване на изработените часове?

Вратата се затвори.

* * *

Свечеряваше се, когато напуснахме дома на Хамърли. Хари реши да съкрати пътя и да мине по Котидж Хил Роуд — улица, от двете страни на която се издигаха дъбови дървета. Някакъв възрастен чернокож тикаше по тротоара триколка. Вътре имаше само една нощна лампа, абажурът се беше килнал. Човекът изглеждаше безкрайно щастлив от живота. Махнах му, когато минахме край него. Той се ухили с беззъбата си уста и гордо ми посочи количката, сякаш се беше сдобил с Аладиновата лампа. Хари зарасъждава на глас:

— Ако някой е съставил каталог на творбите на Хекскамп, може би същият човек ще потвърди автентичността на…

Кимнах.

— Мислиш ли, че Койл е жив?

— Трябва да е жив, ако теорията ни е правилна — отвърнах. — Той е посредникът, организаторът на търга.

Партньорът ми забарабани с пръсти по волана и отново подхвана разсъжденията си:

— Да допуснем, че картината, която намерихме в бюрото, е творба на Хекскамп. В такъв случай цената й възлиза на десетки хиляди долара. Поне така твърди Уилоу. Защо Койл я е оставил в чекмеджето си?

— Не е очаквал, че ще проникнем в кабинета. Може би е смятал да се върне по-рано. Може би му се е наложило да пътува, за да удостовери автентичността на тези гадости. Може би вече е продал колекцията.

— Прекалено много „може би“, Карсън. Може би и сцената в мотела е била импровизирана за заблуда.

— Един Бог знае. Вместо нещата да се изяснят, май се заплитат още повече.

Хари реши, че знакът „Стоп“ пред нас няма да изчезне като по магия, и удари спирачки. В последния момент успях да подпра ръка на таблото, иначе като нищо щях да си разбия главата в предното стъкло. След като си възвърнах способността да говоря, добавих:

— Поне едно знаем със сигурност — че Койл е колекционер. Това го свързва с Хекскамп. Сега трябва да разберем каква е връзката му с Мари Гилбо и Хайди Уики.

Хари се прозина:

— Ще го отложим за утре, Карс. Усещам се така, сякаш главата ми е натъпкана с мокър пясък.

Натисна педала за газта, колата полетя към центъра на града. Погледнах часовника си, очите ми се спряха на датата. Навършваше се точно една седмица, откакто Ейва ме напусна, ала ми се струваше, че оттогава е изминал поне месец. Хари нито веднъж не ме попита за нея, само от време на време подхвърляше: „Как се чувстваш, Карсън?“ или „Държиш ли се, братле?“

През петте години на приятелството си бяхме изработили методика за личната информация и никога не прекрачвахме без покана невидимата граница. Не знам как стигнахме до това споразумение. Във всеки случай беше негласно, никога не го бяхме обсъждали.

— Хари?

Той с длан прикри прозявката си:

— Казвай.

— Какво мислиш за заминаването на Ейва?

Хари не отговори веднага. Едва след като изминахме три пресечки, зави вдясно и паркира под едно дърво. Падаше мрак, фаровете на преминаващите коли изпълваха със сенки купето. Няколко секунди той седя, стиснал волана, после се обърна към мен:

— Мисля, че Ейва е сред най-симпатичните жени, които познавам. Също така е една от най-красивите и може би най-умните.

— Обаче какво?

Хари се извърна и се загледа в уличното платно.

— Хайде, изплюй камъчето — подканих го.

— Обаче е и много неуравновесена. Правилно ли я произнесох тази дума? Няма значение. Искам да кажа, че е преминала през ада. До голяма степен нещастията й са причинени от външни сили, но е крайно време тя да се вгледа в себе си, да направи равносметка на живота си. Преминава през същата фаза, през която преди няколко години премина ти, Карс. Спомни си как беше позволил на миналото да те настигне и да те срита отзад. После обаче ти се обърна и му даде да се разбере. Мисля, че в крайна сметка Ейва ще си стъпи на краката, но засега е… — Той не довърши фразата. Пръстите му все така потропваха по волана.

— Хари? — подканих го.

— Ейва е… как да се изразя… тя е тръгнала на път, който засега трябва да извърви сама. Мисълта ми е, че й трябва време, докато разбере истинското значение на дома.

Той включи на скорост и потегли към управлението. Щеше ми се да го помоля да обясни за какво говори, но това бе поредният пример за неговите фрази, които наричах „дзен-харизми“. Каквото и да отговореше, нямаше да разбера обяснението.

Поработихме четвърт час върху документацията, после си тръгнахме. След като почти през целия ден бях впримчен в сгради с климатична инсталация, жадувах за полъха на „истински“ въздух, па макар и горещ. Свалих стъклата на колата и потеглих към къщи. Наскоро беше валяло, въздухът беше наситен с миризмата на мокра трева. Спомних си, че Данбъри живее наблизо, и се запитах дали и в двора й се усеща същото ухание.

Спрях пред магазин за алкохолни напитки. Не разбирах от вина, но собственикът на магазина ме увери, че калифорнийското шардоне си струва петнайсетте долара. Спомних си съвета на Данбъри и тъй като на етикета не беше нарисувана карикатура, казах на човека да опакова бутилката.

Спрях пред къщата и видях, че лампата на верандата не свети, но в другите стаи се мяркат светлинки. Слязох и тръгнах към вратата, ала изведнъж спрях, седнах на верандата и оставих до мен бутилката. Влагата след падналия дъжд беше почти лепкава, уханието на цветята в двора предизвикваше в съзнанието ми асоциация с цветове — тъмночервено, лилаво, розово, алено. Зави ми се свят, легнах на дървения под и разперих ръце, сякаш да се задържа. Затворих очи, вдъхнах букета от аромати, изведнъж въздухът се превърна във вода — синя и блестяща…

Задръж се…

Върху синята вода…

Плувай и дишай, плувай и дишай…

Някъде отдалеч чух изщракване на резе. Сигурно изщрака под водата — плувах, нали?

— Поги?

Издигам се нагоре сред въздушните мехурчета…

Отворих очи. На светлината на лампата се очертаваше силуетът на Данбъри, застанала на прага. Седнах като човече на пружинка, неволно блъснах бутилката, която се изтъркаля надолу по стъпалата. Изправих се и олюлявайки се, отидох да я взема.

— Нима си заспал на верандата ми? — възкликна Данбъри.

Съзнанието ми още беше замъглено. Помъчих се да си развържа езика:

— Ами… само… помислих си…

Тя се засмя:

— Откога си тук?

— Ъъъ… — Присвих очи да погледна часовника. — Отпреди около половин час. Извинявай.

— За какво?

Постепенно идвах на себе си и вече можех да свързвам думите във фрази.

— Не знам точно.

— Влез. Или пък аз ще изляза. Очевидно се чувстваш удобно навън.

Подадох й бутилката:

— Не мога, трябва да тръгвам. Отбих се само да ти оставя виното. Да си върна дълга, тъй да се каже.

— Не се брои, ако не го изпием заедно.

— Няма начин, бързам. Стана много къс…

— Сами сме. Карла е в стаята си и чете, а може би вече е заспала. Режимът й е като на провинциалистите, които си лягат с кокошките. — Тя ме хвана за ръкава, леко ме подръпна. — Хайде, влез.

Не помръднах. През отворената врата се виждаше осветеният коридор. Съблазнявах се да вляза, но повторих:

— Наистина не мога.

Не виждах лицето на Данбъри, защото беше в сянка, ала усетих как разтвори дланта ми и ме накара да стисна бутилката:

— Донеси я, когато имаш повече време. Ще извадя две чаши и винаги ще са готови.

Приведе се към мен, застана на пръсти, целуна ме по челото.

След миг останах сам в двора й.

Трийсет и втора глава

Данбъри ми телефонира в 5:49 сутринта:

— Добро утро, слънчице. Снощи оставих на верандата одеяло и възглавница, та да са ти под ръка, ако случайно решиш да се върнеш. Кой знае, може би си в период на гнездене…

— Знаеш ли колко е часът? — прекъснах я.

— Тук или там?

— Моля?

— Във Франция е пладне. От три часа съм на телефона. Искам двамата с Ноти да дойдете у дома и поговорите с moi.

Освободих се от чаршафа, който се беше усукал около краката ми. Не мога да спя без завивка, защото се чувствам уязвим. А когато съм завит, се мъча да се овържа с чаршафа като мумия.

— Спешно ли е?

— Имам информация за невероятния господин Хекскамп. А може би не е толкова невероятен. Зависи от гледната точка.

— Дай ни един час — избърборих. — Дори по-малко.

Обадих се на Хари, казах му, че ще го взема от участъка, за да отидем при Данбъри. Той замърмори, но в крайна сметка се съгласи. Взех си няколко солени бисквити, приготвих си чаша нес кафе от цикория и излязох на терасата. Океанът беше като огледало, мъничките вълни тихо се плискаха в брега. Когато снощи се прибрах у дома, семейство Бловайн явно си бяха устроили купон, но сега се бяха укротили. В къщата от другата страна също цареше тишина. Колата беше преместена и на задната веранда се мъдреше плажна топка, но от наемателите нямаше и следа. Може би излизаха само нощем.

В седем часа вече бяхме при Данбъри. Тя ни покани в просторната кухня; вентилаторът на тавана лениво се въртеше. Над готварската печка, на която би могъл да завиди всеки собственик на ресторант, бяха окачени медни съдове. Лъчите на утринното слънце обагряха в оранжево стъклата на прозорците. Карла Хъчинс седеше до масата и пиеше кафе.

— Как си, Карла? — усмихна й се Хари.

Тя вдигна за поздрав чашата си:

— Чувствам се в безопасност. Обаче се страхувам, че преча на Диди…

— Глупости! — прекъсна я Данбъри. — Не знам как да ти се отблагодаря, задето почисти цялата къща. Паяжините бяха толкова големи, че ги използвах вместо хамак.

— Ще разговаряте за… него ли? — попита Карла и след като Данбъри кимна, взе чашата си и отиде в стаята си на горния етаж. С Хари седнахме до кухненската маса, изработена от кленово дърво. Домакинята ни наля кафе и побутна към нас захарницата и каничката със сметана.

— Закусвали ли сте, господа? — попита. — Мога да ви предложа мюсли, йогурт, банани, ябълки… Хм, май това меню не е за теб, Хари. Като те гледам, сигурно закусваш с нещо по-сериозно. Искаш ли да отворя кутия с шунка?

Партньорът ми я изгледа накриво; не беше пълен, но беше започнал да пуска коремче и не обичаше да му напомнят за това.

— Какво ще кажеш да преминем по същество? — промърмори. — Между другото, в колко часа стана тази сутрин?

— В три.

— Кога ли легна снощи? В осем ли?

— Точно в десет. Бях се наканила да изпия чаша вино в приятна компания, обаче компанията неочаквано си тръгна.

Тя ми намигна. Хари присви очи и любопитно ме изгледа. Втренчих се в поставката за чинии, сякаш за пръв път виждах подобно хитроумно приспособление. Той отново ме стрелна с поглед, после извърна очи към Данбъри:

— Не си ни поканила на закуска. Давай по същество.

Тя се облегна на кухненския плот, придърпа към себе си купчина листове хартия, взе първия и ни го показа. Беше празен.

— Това е листът, на който трябваше да запиша провиненията на Хекскамп във Франция. Само че нямаше нищо за записване. Не е бил арестуван, задето е пребил с франзела някого, или е паркирал ситроена си върху турист. — Остави листа, взе друг, който също беше празен. Показа ни го и се усмихна.

Хари забели очи — очевидно желанието й да театралничи не му допадаше.

— А това какво е, госпожице Умница?

Данбъри изчака няколко секунди, за да подсили ефекта, и отвърна:

— Данни за времето, през което младият Марсдън е бил студен в Л’Енстию де Боз Ар.

Партньорът ми се облещи:

— Какво?

— Пристигнал е във Франция през юли 1966, напуснал е страната през май 1970. През четирите години престой не е посещавал престижната художествена академия.

— Излъгал е, че е следвал живопис, така ли? — намесих се.

Тя сложи на масата няколко листа хартия с прилежни записки, които на места се прекъсваха от въпросителни:

— Не съвсем. Посещавал е друго учебно заведение — Л’Академи д’Ар График, което вече не съществува. Не е било на нивото на академията, но е осигурявало добра подготовка. В него са се обучавали около триста студента. Собственик е бил Анри Бадение, ексцентричен, но уважаван професор, чиято цел е била да наложи школата си в света на изкуството.

— Хм, лъжата е в съответствие с психологическия му профил — отбелязах. — Типична мания за величие на егоцентричен социопат. Не би признал, че е следвал в по-незначително учебно заведение, а историята със стипендията е измислил за още по-голямо разкрасяване.

Хари прегледа бележките и попита:

— Как изрови тези данни, Данбъри?

Тя отпи от чашата си с емблемата на Канал 14 и отговори:

— Обадих се тук-там. Например във визовия отдел и службата за отпускане на стипендии за чуждестранни студенти. Много ми помогна и фактът, че французите са страхотни бюрократи и с години съхраняват документацията. Представям си Франция като къща, чието мазе е претъпкано с картотеки.

— Този Баде… или както там му беше името, е мъртъв, нали? — продължи Хари.

— Професор Бадение. Разговарях със сестра му — жена, огорчена от живота, много неучтива и заядлива. Обясних на мадам, че проучвам влиятелни личности, които са били и преподаватели в художествени академии. Най-безсрамно се възползвах от факта, че французите се смятат за артистична нация, взех да се превъзнасям. Накрая размекнах леденото сърце на мадам… по-точно отчупих късче от него.

— Няма значение, важен е резултатът — изръмжа Хари, за да прикрие колко силно впечатление са му направили постиженията на Данбъри; само за няколко часа благодарение на интуицията си тя се беше добрала до невероятна информация. — Има ли още нещо?

— Да, и то доста любопитно. Докато разговарях с мадам, чух как самият Бадение коментира репликите й. Подхвърлих, че доколкото ми е известно, един талантлив младеж от Алабама на име Марсдън Хекскамп се е прочул в света на изкуството. Тя препредаде на брат си казаното от мен.

— И? — попитах нетърпеливо.

— Той избухна в смях.

— Само това ли?

— Не е важно, че се засмя. Трябваше да чуете как се смееше старецът — все едно щеше да си изхрачи белите дробове.

— Защо не разговаря с него? — възкликна Хари, но веднага добави: — Аха, той сигурно не знае английски.

— Може би говори трийсет езика, но пак нямаше да ми се обади.

— Защо?

— Сестра му благоволи да съобщи, че мосю Бадение признава само два начина за комуникиране — чрез писма или в личен разговор на чаша червено вино.

— Че защо ти го е казала?

— Според мен това беше намек, че контактът ми с великия професор е fini, но за да не остана в заблуждение, добави, че чете цялата му кореспонденция и преценява кои писма да му предаде. Както вече споменах, тази жена е костелив орех.

— Отлично си се справила, Данбъри — неохотно призна Хари. — Само че не знам как фактите относно миналото на Хекскамп ще подпомогнат разследването.

— Признай, че това е нова отправна точка — обадих се.

— Изродът е умрял преди трийсет години, а ние разследваме смъртта на две жени, убити през последните две седмици.

— След като знаем повече подробности за миналото му, можем да…

— Оттогава са изминали трийсет години…

Данбъри и партньорът ми ожесточено заспориха. Загледах се през прозореца, отпих от кафето. Листата на високия чинар отразяваха слънчевите лъчи. Птички кацаха на хранилките, кълвяха пръснатите семенца и отлитаха. По оградата пробяга сива катеричка.

— Едно не разбирам — защо Бадение се е разсмял така? — промърморих.

Трийсет и трета глава

Няколко минути размишлявах върху странната реакция на професора, докато партньорът ми и Данбъри продължаваха да се джафкат. Мобилният ми телефон иззвъня, видях, че ме търсят от лабораторията по криминалистика.

— Карсън — каза Уейн Хъмбри, — искам с Хари да дойдете при мен.

Заместник-директорът на клиничната лаборатория Уейн Хъмбри мрази телефоните. Ако му се обадя, вдига слушалката, но никога не звъни по собствена инициатива, а кара някого от лаборантите.

— Кога, Бри?

Хари побутна настрани чашата си и наостри уши — явно беше изненадан от факта, че се обажда самият Хъмбри.

— Хубаво ще е да дойдете веднага. Още по-добре беше вече да сте тук.

— Идваме след десет минути. — Пуснах телефона в джоба.

— Не е за вярване, че Бри ти се обади! — възкликна Хари.

— Докопал се е до нещо важно.

— Чакайте да си взема чантата — обади се Данбъри. — И да кажа на Карла да заключи вратата.

— Момент, госпожице! — вдигна ръка партньорът ми. — Явно не си обърнала внимание, но Хъмбри не търсеше теб.

Тя взе от плота ключовете за колата си, пусна ги в чантата си:

— А ти, Нотилъс, може би не си обърнал внимание, че сме екип. Кой не мигна половината нощ, за да събира информация?

— Ако е нещо важно, свързано с „изкуството“ на Хекскамп, ще ти го съобщим след няколко…

Данбъри извади мобилния си телефон и гневно занатиска клавишите.

— На кого се обаждаш? — навъси се Хари.

— На началника Плакет. Трябва да го уведомя, че ме изолирате.

— Затвори телефона — въздъхна той.

* * *

От километри разстояние си личеше колко е развълнуван Хъмбри. Като ни видя, кимна, после кимна към Данбъри, която се промъкна подир нас:

— Ъъъ, разрешено ли е…

— Уви, да. — Хари отново въздъхна. — Покажи какво имаш за нас.

— Елате с мен. — Хъмбри ни поведе към залата за съвещания, обзаведена с дълга маса, столове и голям монитор; стените бяха с коркова облицовка, за да се заканват снимки и записки. Той измъкна изпод масата стол на коленца, бутна го към мен.

— Какво става? — попитах.

— Седни!

Подчиних се. Двамата ми спътници също седнаха.

— Бри — обадих се отново, — не бъди толкова тайнствен.

Хъмбри се престори, че не ме чува, само изключи лампите на тавана. Натисна друг бутон, пред едната стена се спусна екран.

— Разполагам с предварителни резултати от лабораторните изследвания на парчето от картина, намерено в караваната на Хайди Уики — започна той. — Използвах връзките си, за да ускорят работата. Подчертавам, че резултатите са предварителни. От ФБР ни изпратиха диапозитиви, които ни помагат да преценим наситеността на цветовете плюс…

— Бри! — обади се Хари.

Хъмбри млъкна. Отново натисна някакъв бутон, на екрана се появи увеличена снимка на парчето от картина, което бе залепено над мъртвата Хайди Уики.

— Ето какво видяхме всички — горния слой боя, всъщност лак, положен върху по-дебел пласт бои… — Той превключи на друг диапозитив с максимално увеличение, за да покаже напластяването на боите. — Анализът на слоевете и на платното показва, че картината е нарисувана преди трийсет-четирийсет години.

— По времето на Хекскамп — обади се Данбъри.

Хъмбри кимна и продължи:

— Специалистите от ФБР са открили още нещо — второ изображение на картината, което е невидимо. Предполага се, че е било скицирано с молив, после изтрито. Призрачно изображение.

— Моля? — ококори се Хари.

— Невъзможно е да се определи кога е била направена рисунката с молив. Появила се е едва при най-сложните тестове, при които спектрографският анализ е бил подпомогнат от…

— Карай по-накратко — отново се обади партньорът ми. — Защо ни повика?

— За да ви покажа снимка на призрачното изображение.

— Давай, Бри — обадих се. — Отдавна не съм виждал призрак.

Хъмбри ме изгледа някак особено, завъртя едно копче. На екрана се появи размазана снимка, след миг се фокусира. Видяхме щрихова рисунка.

— Господи! — изпъшка Хари.

— Не може да бъде — прошепна Данбъри.

Не казах нито дума, защото дъхът ми бе спрял. На рисунката бях аз. Станах и се приближих до екрана, сякаш ме притегляше магнит. Прокарах пръст по моите очи, моята коса. Зад мен се виждаха клоните на дърво и ниска ограда от ковано желязо. На фона се мержелееше висока метална структура.

— Наистина ли е каквото мисля? — промълви Хари.

— Oui — отговори Данбъри. — Това е Айфеловата кула.

Трийсет и четвърта глава

Полицейският началник Плакет въздъхна. Погледна към прозореца на кабинета си, все едно се питаше дали не може да прескочи перваза и да избяга. Или да ме изхвърли навън.

Да разбирам ли, че искаш да заминеш за Франция, Райдър? Настояваш да те командировам до там заради художник-сериен убиец, който е умрял преди повече от трийсет години, така ли?

Налага се да издирим с кого е бил близък по време на престоя си във Франция. Възможно е да е извършил убийства и в тази страна. Образно казано, отворихме няколко врати, но не можем да преминем през тях, ако не заминем. Освен това…

— Знам. Видях рисунката — прекъсна ме той. — Преди час се отбих в лабораторията. Много странно.

Изгледа ме, сякаш очакваше обяснение. Свих рамене:

— Пълна мистерия. Ако рисунката е отпреди трийсетина години, няма начин на нея да съм изобразен аз, защото тогава съм бил едва пет-шестгодишен.

— Приликата е поразителна, въпреки че скицата е съвсем простичка.

Художникът беше пресъздал с точност не само чертите на лицето ми, но и позата. Нямаше съмнение, че е изобразил именно мен.

Плакет скръсти ръце зад гърба си и отиде до прозореца. Небето притъмняваше, наблизо проехтя гръмотевица. Скоро щеше да завали.

— Принудени сме да правим големи икономии — подхвана той дежурната си реч, която неизменно вкарваше в употреба, поискахме ли увеличение на бюджета на отдела. — Налага се да съкратим средствата за техническо оборудване, обществени програми, поддръжка на автомобилния парк. Изключено е да те командировам в Париж, след като не мога дори да…

— Да командировате двама ни с Хари — поправих го.

— Невъзможно е да осигурим парите, необходими за…

— Извинете, сър — обади се от другото помещение Глория Бъшърли, секретарката на Плакет. — Неволно чух разговора ви. Може ли да вляза?

— Влизай.

Глория беше невероятно пълна жена, а дрехата й приличаше на палатка, покрита с абстрактните рисунки на Джаксън Полак. Като мина край мен, ми намигна, взе някаква папка от полицата до бюрото на Плакет и прегледа съдържанието й.

— Дай ми малко повече подробности за планираното пътуване до Франция, Карсън. По време на престоя си там ще се срещнеш ли с колеги от местната полиция?

— Накъде биеш, Глория? — попита Плакет.

С петсантиметровия си нокът, лакиран в огненочервено, тя посочи една страница:

— Федералните власти отпускат специална субсидия по програмата за допълнително обучение на полицейските служители от различни страни. Мобил е пристанище, в което акостират кораби от цял свят, следователно сумата е предназначена за обмяна на опит и специализация в областта на международното право, свързано с корабоплаването, както и борбата с контрабандата, което предполага сътрудничество на отдела с Интерпол.

— Интерпол ли? — повторих изненадано. Обичайната ни съвместна работа беше с конната полиция на други щати.

Глория вдигна поглед от листа хартия:

— Формулировката е толкова мъглява, че контактът ти с френската полиция може да мине за обмяна на опит и основание да ти бъде отпусната субсидията.

— Като нищо можем да се отбием в някой полицейски участък — отбелязах. — Ще попитаме колегите кое вино най-много подхожда на белезниците.

Плакет взе папката, запрокарва пръст по редовете, накрая заяви:

— Сумата е мижава — няма и три хиляди долара. Ще се опитам да издействам двудневна командировка до Париж на Райдър или Нотилъс. Няма начин да заминат и двамата, Глория. Детектив Нотилъс, ти си с по-висок чин. Командировката по право се пада на теб.

Хари изгаряше от желание да прекара два дни във Франция, също колкото да отиде на риболов в пустинята Гоби.

— С удоволствие бих обменил опит с френските колеги, но не моето лице е нарисувано на онази картина. Според мен трябва да замине детектив Райдър, сър. — Погледна ме и намигна: — Bon voyage, Карсън.

* * *

— Щом ти заминаваш, аз ще те придружа! — отсече Данбъри. — Такава е уговорката с шефа ти.

Крачех напред-назад по верандата й. В далечината боботеха гръмотевици, тъмночервени облаци препускаха по небето на запад.

— Трябва да се грижиш за Хъчинс. Сама предложи да я приютиш, сега отговаряш за нея.

— Казах ти — къщата ми е като форт Нокс, където се пази златото на държавния резерв. Кихна ли по-силно, ченгетата довтасват. — Тя рязко промени тактиката и лъчезарно се усмихна на Хари. — Ще наглеждаш Карла, нали, Ноти? Дори ще зареждаш със семена хранилките за птици, та тя да не си подава носа навън. Ще ти оставя указания. Е, какво ще кажеш?

— Няма да стане! — сопнах се. — Той ще бъде много зает, защото трябва да открие Койл. Нали, братле?

Хари беше скръстил ръце и се облягаше на колоната на верандата. Невъзмутимо ме изгледа, извърна очи към Данбъри. Погледът му беше пресметлив като на участник в глупаво телевизионно състезание, който трябва да познае теглото на конкурента си.

— Мисля си, че изсипването на семена няма да ме затрудни — отбеляза накрая. — Колко хранилки имаш, Данбъри?

Тя радостно плесна с ръце:

— Върхът си, Ноти!

Недоумяващо се втренчих в Хари. Какви ги вършеше този малоумник?

— Не можеш да дойдеш — повторих на нахалницата. — Когато човек е сам, се придвижва по-бързо.

Тя сложи ръце на кръста си:

— Отговори ми на три въпроса, поги. Кой започна да размотава кълбото? Кой вече се е запознал, макар и непряко, със сестрата на професора? И какво ще отговориш, ако някой те попита за смисъла на живота?

Въздъхнах — да разговаряш с Данбъри беше като да беседваш със стената.

— Не вярвам някой да ме попита…

— Je ne sais pas le sens actuel de vie — прекъсна ме тя, — mais asseyes-vous et avoir de fromage et du vin et nous discuterons la-dessus pour six heures.

Втренчих се в нея. Не съм сигурен, но май бях зяпнал от изумление.

Данбъри ми намигна и доволно се усмихна:

— Няма да те държа в неведение. Преводът гласи: „Не знам какъв е смисълът на сегашния живот, но седнете, хапнете сирене, пийнете вино и цели шест часа ще обсъждаме въпроса.“ Така би отговорил един французин.

Продължих да я зяпам.

— Като малка говорех френски с баба — майката на майка ми; тя не знаеше друг език. Споменавала ли съм ти, че Диди е съкращение от Даниел Дезире? — Тя кокетно подпря с пръст брадичката си, запърха с мигли. — Харесва ли ти хубавото име, cherie?

— Според мен с това въпросът се приключва — заяви Хари, без да прикрива усмивката си.

Трийсет и пета глава

— Връщам се след няколко минути, поги. Не се опитвай да си размениш мястото с някого. Пак ще те намеря. — Данбъри тръгна по централната пътека към тоалетната.

Летяхме вече няколко часа. Реактивният самолет се разтърси, когато попадна във въздушна яма, през люка видях как крилете потрепериха. В далечината зърнах примигваща светлинка, която се приближаваше към нас. Друг самолет, вероятно излетял от „Орли“ в същия час, в който ние тръгнахме от Атланта, две еднакви машини, които щяха да се разминат в небето. Надявах се, че пилотът или човекът, който следеше радара, е забелязал приближаването на другия самолет.

„Ами ако нашият радар е повреден? — стреснах се. — Няма страшно, нали радарът на другата машина е изправен.“

Побързах да се успокоя, но след миг ми хрумна още по-страшна мисъл — какво щеше да стане, ако бяха повредени и двата уреда?

Дланите ми се изпотиха, спомних си стихотворението „Падане“ на Джеймс Дики, посветено на една стюардеса, падаща от небесните висини — прекрасна и същевременно потресаваща творба, митологизираща жената, полетяла надолу, и нейното мистично сливане със земята. Сещам се за това стихотворение само когато се озова впримчен в самолет — тогава забравям мита и метафората, виждам само как жена пада от разрушен самолет и миг преди да стане на пихтия, възкликва: „О, Боже!“

Данбъри се върна, настани се до мен, изгледа ме озадачено:

— Не се безпокой, Райдър. Скоро ще поднесат вечерята.

Самолетът отново се разтресе, в дълбините му нещо заскърца. Върховете на крилата потрепериха. Запитах се дали винаги се огъват така. И ако не, какво ни очаква.

О, Боже!

Досадната ми спътница погледна надолу, забеляза как съм се вкопчил в коляното си.

— Не ми казвай, че се страхуваш да летиш със самолет! — възкликна. — Та нали по цял ден се возиш с Нотилъс.

— Не ми пука, когато летя с малки самолети — признах.

— С пилот, когото познавам.

Самолетът се разтърси от турбуленцията. Стомахът ми се преобърна.

Данбъри кимна към пилотската кабина:

— Сега си в ръцете на непознат пилот. Остава ти да се надяваш, че няма да го обземе желание да се самоубие, или пък че механиците не са се надрусали с кокаин, докато са подготвяли за полет машината. Не искам да те плаша, затова няма да ти напомням за самолетите, отвлечени от терористи.

— Благодаря за окуражителните думи.

— Въпреки гореизброените фактори, пътуването със самолет е по-безопасно, отколкото да прекосиш улицата. Поне така се говори.

— Има известна разлика — промърморих. — Че сам решавам къде и кога да пресека улицата. Ако изобщо я прекося.

— Ясно — предпочиташ да контролираш нещата. А тук, горе, животът ти е в ръцете на непознати.

Измрънках нещо неопределено и се помъчих да изглеждам като непукист.

— Не се доверяваш на мнозина, нали, Райдър?

— Грешиш. Тъкмо обратното е.

— Изреди поне няколко души.

— Хари Нотилъс.

— Това е само един човек. Помъчи се да се сетиш за още някого.

Благополучно се разминахме с приближаващия се самолет. Катастрофата беше избегната… поне засега. Помъчих се да скрия облекчението си, като се обърнах и се загледах в някаква жена, притиснала до гърдите си палавото си дете.

— Не ми отговори, Райдър — обади се Данбъри. Направих знак на стюардесата да ми донесе слушалки и промърморих:

— Ще гледам филма, може би ще поспя. Ще говорим по-късно.

Умората от последните дни, през които все попадах в задънени улици, надви напрежението и аз заспах дълбоко. Когато се събудих, самолетът летеше над зелените полета на Франция. Дали заради почивката или защото се успокоих, щом видях солидна земя под нас, но се почувствах ободрен. Данбъри също беше заспала и тихичко похъркваше. Стюардесата мина край нас:

— Скоро ще започнем да се приземяваме, сър. Може би желаете да събудите вашата спътница.

— Щях да го направя, но тя изрично ме предупреди, че иска да спи до последния момент преди приземяването.

— Чух какво каза, Райдър — сънено избърбори Данбъри. Изрови от чантата си ментов бонбон, лапна го, с пръсти среса косата си. — Бих убила за чаша кафе.

— Вече не сервират.

— Без кафе няма да се свестя напълно.

— Е, налага се да изчакаш, докато кацнем.

Стюардесата отново тръгна по пътеката, за да увери, че всички пътници са си сложили предпазните колани. Данбъри се хвана за гърлото и закашля. Стюардесата се обърна:

— Добре ли сте, госпожице?

— Гърлото ми е пресъхнало. Не мога да дишам…

Жената я потупа по рамото:

— Ще ви донеса вода.

— Предпочитам… кафе — изграчи хитрушата и ми намигна, когато стюардесата се отдалечи.

Самолетът се наклони напред. Затворих очи и се помъчих да не мисля за стюардесата от стихотворението на Дики, ала непрекъснато си я представях как стремглаво пада към земята.

Кацнахме на „Орли“ в дванайсет по обяд местно време. Предоставил бях на Данбъри избора на хотел и тя ни беше запазила стаи в старинна елегантна сграда близо до Сена. Стаите бяха малки, но с високи тавани, мебелите бяха от истинско дърво. Месинговите лампи блестяха като нови-новенички тромпети. Вазите бяха пълни със свежи цветя, в хладилника имаше бутилчици с минерална вода. Данбъри отиде да разопакова багажа си и да вземе душ, аз сторих същото. Сапунът беше прозрачен и миришеше на току-що отсечено дърво.

За пръв път през последните двайсет и четири часа се почувствах нормално. Тъкмо се обличах, на вратата леко се почука. Закопчах си ризата и отворих. Данбъри се втурна в стаята; под мишницата си стискаше брой на „Монд“, който беше взела от рецепцията. Носеше тъмен костюм с пола до коленете, бяла копринена блуза, черен чорапогащник и елегантни обувки в същия цвят. Изглеждаше едновременно делова и леко артистична. Тръсна се на леглото, свали обувките си:

— Работата е опечена. Току-що говорих с противната мадам Мими, която каза, че брат й ще ни приеме в три часа. Тогава ставал от следобедния си сън. — Тя измъкна една възглавница изпод завивките, подпря я на таблата на леглото, облегна се на нея и седна по турски, без да се притеснява, че позата й е неприлична. Насилих се да я гледам само в лицето. — Трябва да го накараме да ни разкаже за Хекскамп. Ще закъсаме, ако настоява да говори само за изкуство. Не мога непрекъснато да повтарям: „Ах, Пикасо!“

— Разбирам нещичко от изкуство, най-вече от периода на постимпресионизма и модернизма. Ще говоря, ти ще превеждаш.

Тя ме зяпна:

— Впечатлена съм, Райдър. Всъщност направо онемях. Явно добре умееш да се прикриваш. Някой ми каза, че си завършил психология.

— Истината е, че едва се докопах до диплома. Ала създателите на психоанализата…

— Фройд, Юнг и цялата пасмина, нали?

— … са оказали силно влияние върху съвременното изкуство. По време на следването се увличах по всичко друго освен по задължителните предмети — бях страстен почитател на дадаизма, сюрреализма и така нататък. Дори си бях пуснал мустаци като на Салвадор Дали. — Премълчах, че никога не съм изглеждал особено умен, а с идиотските мустаци приличах на олигофрен.

— О, този Дали си го спомням. Негова е картината с разтопяващите се часовници.

— Ръчни часовници — уточних. — Наречена е „Настойчивостта на спомена“.

— Знаех си, че ненапразно те доведох във Франция. — Тя се изтегна на леглото, разгърна вестника и се зачете. Неволно се загледах в дългите й бедра, които чезнеха в сенките под полата й.

Заявих, че главата ми още е размътена от полета, и трябва да глътна малко чист въздух.

Излязох от хотела и тръгнах по улицата, докато стигнах малко кафене на открито. За миг се почувствах като риба на сухо и съжалих, че не поканих Данбъри. Няколко минути по-късно, след като изпих чаша кафе (нямах проблеми с поръчката, защото всички сервитьори по света сигурно знаят думата „кафе“), се почувствах като в свои води, макар че никога не бях пътувал толкова далеч от Мобил. Не се бях отдалечавал толкова и от Джереми, който до края на живота си нямаше да излезе от приюта-затвор недалеч от Монгомъри.

За миг си представих, че изпращам телепатични съобщения на брат си: „Джереми, погледни жената, която пуска бучка захар в кафето си, вдига чашата, за да отпие, деликатно разперва кутрето си; а сега виж онази дама със скъпо кожено палто и двете й кученца, които пишкат до уличния стълб. Хвърли едно око на отсрещния тротоар, Джереми — цветарката е седнала до масичка пред магазина си и почиства тръните от стъблата на прекрасните рози.“

Джереми уби баща ни, когато бях деветгодишен, а той на петнайсет. Твърдеше (и си вярваше), че го е сторил, за да ме спаси от пристъпите на гняв на татко, жертва на които бе самият той. След няколко години Джереми започна да изпитва ненавист към мама, задето не го е защитила от баща ни. Ала ако я убиеше, щях да бъда изпратен в сиропиталище или даден на приемни родители, затова той й намери заместители. Преди да го арестуват, пет жени умряха от ръката му.

Не дебнеше жертвите си, а ги примамваше. Сядаше в някой парк или във фоайето на хотел и се преструваше на съкрушен, деликатното му лице излъчваше такава печал, че жените на средна възраст му налитаха като мухи на мед: „С какво да ти помогна, синко? Изгледаш толкова тъжен…“

Въпреки омразата му към мама обвиненията му бяха безпочвени; тази крехка, по детски наивна жена, не бе в състояние да разбере света, в който беше впримчена. Не можа да се защити нито от баща ми, нито от рака и когато настъпиха последните дни на нечовешки страдания, тя отказа да взема болкоуспокояващи, защото се надяваше, че агонията ще я пречисти от греховете и ще й позволи да отиде в рая. Аз бях единственият в семейството, „чиято душа не беше обречена на адски мъки“, както веднъж се изрази Джереми.

Чух женски глас:

— Мосю изглежда печален. Дано всичко се оправи.

Сервитьорката се беше привела към мен, стори ми се искрено загрижена. Насилих се да се усмихна:

— Мислех за един приятел и колко е тъжно, че не може да е тук с мен. Нищо ми няма, не се безпокойте.

Жената ме позагледа, после промълви:

— Bien, мосю. Животът е прекалено кратък, за да го пропиляваме в тъга. Пожелавам всичко хубаво на вашия приятел.

Тя тръгна обратно към кухнята. Изведнъж ми хрумна, че по този начин Джереми е впримчвал жертвите си — опечалена физиономия, загрижена жена, развихряне на лудостта му.

Допих си кафето и станах да си вървя. Сервитьорката ми махна за сбогом, сякаш бяхме отдавнашни приятели. Отбих се в цветарския магазин на отсрещния тротоар и поръчах да й изпратят две дузини рози.

Трийсет и шеста глава

В продължение на няколко минути камбаните на църквите около хотела със звън оповестяваха три часа — очевидно звънарите не си бяха сверили часовниците. С Данбъри прекосихме булеварда и се приближихме до една от елегантните тухлени къщи. Забелязах, че на повечето прозорци бяха поставени сандъчета с цветя — усмихнати жълти, червени и бели личица. Изкачихме се по няколко циментови стъпала и застанахме пред солидна дървена врата. Данбъри натисна звънеца и се обади по домофона. Отключващото устройство избръмча, влязохме в малко фоайе и тръгнахме към асансьора. Качих се пръв… и подскочих от страх, когато някой попита:

— Нагоре или надолу сте?

Сведох поглед и видях мъж-джудже. Беше човекът, който обслужва асансьора — професия, каквато смятах, че съществува само в архивните черно-бели филми. Черната му брада беше грижливо оформена, носеше кръгли очила с метални рамки и синя униформа като на пиколо. Без да обръща внимание на невъзпитаното ми поведение, той изчака Данбъри да се качи, дръпна металната решетка и добави:

— Макар да ви попитах дали сте нагоре или надолу, всъщност посоката е само една. Изборът е между първи и пети етаж. Ако желаете, мога да спра и между етажите. Предупреждавам обаче, че в този случай ще ви бъде много трудно да слезете.

— Говорите английски — избърборих глуповато.

Човекът завъртя нещо като кормило, кабината заскърца и бавно се понесе нагоре.

— Не, говоря китайски. Вие само го чувате като английски. За кой етаж сте?

— Пети — отвърна вместо мен Данбъри.

— При кого отивате? При господин Бадение или при сестра му? Ако сте решили да посетите госпожицата, по-добре да спра между етажите.

Данбъри сведе поглед към него:

— Няколко пъти разговарях с нея, мосю. Изглежда доста трудна за общуване.

Джуджето се позамисли, после дълбокомислено отбеляза:

— Трудно е да правиш секс в такси. Госпожица Бадение е невъзможна.

— Всъщност отиваме при брат й — казах.

— Няма значение. Ще се сблъскате с нея. Невъзможно е да я избегнете.

Бавно се редуваха етаж след етаж, кабината застрашително се тресеше.

— Що за човек е господин Бадение? — попитах.

— Прави само онова, което му доставя удоволствие. Ще пожелае да играете. Съветвам ви да го сторите. И още един съвет — с баналности няма да го спечелите.

Асансьорът внезапно спря — бяхме стигнали последния етаж. Джуджето дръпна металната решетка. Слязохме и се озовахме в тесен коридор, в дъното на който имаше врата. Брадатият дребен умник задейства механизма за спускане на кабината, но преди да изчезне, ни удостои с поредната си мъдрост:

— В асансьор, който пътува със скорост, близка до светлинната, всички ще бъдем много по-ниски. Дори аз.

Умозаключението така ме шашна, че няколко секунди не помръднах. Данбъри ме дръпна и ме поведе към дъното на коридора. Вдигнах ръка да почукам, но преди да го сторя, вратата се открехна. На прага застана шейсетинагодишна жена; хрумна ми, че думите „сурова“ и „непреклонна“ са били измислени специално за нея.

Бялото й лице беше сърцевидно, шията й — невероятно дълга. Смолисточерната й коса беше прибрана на стегнат кок, тънките й устни бяха начервени. Ноздрите й се разшириха, сякаш ни преценяваше по миризмата. Огледа ни от глава до пети, кимна ни да влезем.

Госпожица Мими (защото това бе самата тя) носеше дълга рокля, черна като косата й, дълбокото деколте беше украсено с малки опали, напомнящи очи. Медальонът й също беше с формата на око. Реших, че досущ прилича на Цербер — оставаше само да се надяваме, че не охранява брат си усърдно като митичното куче.

Данбъри каза няколко думи. Когато посочи към мен и произнесе името ми, протегнах ръка. Госпожица Мими се загледа в дланта ми като в музеен експонат, докато не я отдръпнах. Посочи ни двата стола до стената, изчака да седнем, избърбори нещо и изчезна зад кафявата врата.

— Ще съобщи на великия човек, че сме дошли — обясни Данбъри. — Подготви се за голямо чакане. — Извади от чантата си вестника и се зачете, а пък аз огледах помещението. В ъгъла стоеше малко бюро, до него имаше полица с книги. Стори ми се, че след като Мими излезе, стенният часовник затиктака по-силно.

Когато бях малък, може би на пет години, командироваха баща ми в друг град и взехме къща под наем. Спомням си, че и там имаше стенен часовник, чието тиктакане подчертаваше тишината в къщата. Измислил си бях стихотворение в ритъма на махалото:

Тик-так,

пада мрак.

Тик-так,

Сам съм пак.

Искаше ми се да прекося стаята, да отворя вратичката на часовника, да го сграбча за махалото и да го душа, докато млъкне. Устоях на убийствения си порив, в резултат проклетникът продължи да ме дразни още пет минути, докато госпожица Мими отново се появи и обяви:

— Мосю Бадение ви очаква.

— Merci — каза Данбъри и пъхна вестника в чантата си. — Хайде, Райдър, да се срещнем с великия човек.

Тръгнахме към съседното помещение. Преди да влезем, Мими спря спътницата ми, прошепна й нещо, посочи си часовника. Данбъри ме погледна и сви рамене.

— Май определи лимит на посещението ни — подхвърлих.

— Каза, че след като ни запознае с брат си, ще отиде да напазарува. Щом се върне, трябва да напуснем, тоест разполагаме с двайсетина минути. Но това не е толкова важно. Изглежда, от време на време господин Бадение изпада в състояние на самозаблуда и си представя, че е известен френски живописец. Днес се е вживял в ролята на някой си Марсел Дюшам. Името познато ли ти е, Райдър? Наистина ли е прочут художник?

— Sacre bleu — промърморих.

Госпожица Мими ни въведе в стаичка с нисък таван — усещането бе, че влизаме в кутия за обувки. На стените бяха облегнати картини, някои от които — рамкирани. Пет-шест платна бяха покрити с вехт чаршаф. Единствената светлина идваше от голям прозорец в дъното на помещението, въздухът беше натежал от миризмата на ленено масло и тютюн за лула.

След няколко секунди зрението ми се приспособи към полумрака. На леглото под прозореца, облегнат на възглавници, седеше дребничък човечец с тъмночервена вълнена роба, неподвижен като статуя. Пристъпихме към него. Отначало ми се стори, че единственото живо в стареца са очите му, приковани в нас. После устните му, които допреди миг приличаха на тънка права линия, се разтегнаха в усмивка. От гърлото му се изтръгна дрезгав звук, може би знак на задоволство. Той вдигна кльощавите си ръце и ни помаха да се приближим. Изпод око погледнах госпожица Мими, стори ми се, че реакцията на брат й не й се нрави.

До леглото стоеше квадратна масичка с плот от черен мрамор. Старецът внезапно се поизправи и се обърна към нас, като провеси от леглото босите си крака.

— Les oreillers! — каза, без да откъсва поглед от двама ни с Данбъри. Сестра му се приближи и нагласи възглавниците зад гърба му.

— Les pantoufles! — нареди той, госпожица Мими коленичи и му обу кафяви кожени пантофи.

— Vin! — беше следващата му команда.

Сестра му извади иззад натрупаните платна бутилка червено вино и чаша.

— Trois verres! — сопна се той.

Мими се изчерви и извади още две чаши. Докато наливаше виното, разгледах масичката, отрупана с какво ли не — коркова тапа, солница, капачка от бутилка, няколко разноцветни седефени копчета, напръстник, бяло перо, обица и така нататък. Всеки предмет отстоеше на еднакво разстояние от другия, сякаш някой се беше опитал да внесе порядък. На края на масичката стоеше керамичен пепелник, в който беше сложена лула, изработена от дървесен корен.

Старецът посочи лулата, гневно заговори на сестра си. Тя потръпна от отвращение, остави чашите, захапа мундщука, драсна клечка кибрит и запали лулата. Дръпна няколко пъти, после доближи лулата до носа на Бадение. Той дълбоко вдъхна гъстия сивкав дим и възкликна:

— Ah, l’odeur de ciel!

Мими остави лулата в пепелника, изгледа ни накриво, врътна се и излезе, последвана от облак дим. Забелязах, че старецът се взира в масичката, проследих погледа му — паяче, вероятно замаяно от пушека, прекосяваше мраморния плот. Добра се до ръба и се скри от очите ни.

Усмихнах се на ексцентричния дядка:

— Здрасти, Марсел.

Той равнодушно се втренчи в мен, после посочи масичката и каза нещо.

Данбъри преведе:

— Иска да играе.

Отново разгледах боклуците върху мраморния плот, помъчих се да разгадая предназначението им. Бадение отпи от виното си и се поусмихна, явно доволен от объркването ми.

— Извинете, не разбирам — избърборих.

Той повдигна вежда. Пак се втренчих в масичката, опитах се да си спомня нещо, което ми убягваше. След няколко секунди ми просветна.

— Иска да играем шах — казах. — Дюшам се отказал от рисуването, когато бил на върха на славата си, и започнал да изучава шахмата. Твърдял, че тази игра е единственото истинско изкуство.

— Само не ми казвай, че масичката е… неговата шахматна дъска — промърмори Данбъри.

Старецът кимна към плота, вдигна ръка, сякаш ни благославяше:

— Echecs!

— Може да не знам френски, но тази дума я разбирам — прошепнах. — Предположението ти е правилно.

Бадение отново заговори, после намигна на Данбъри. Тя мрачно се усмихна и преведе:

— Каза, че ако го победиш, ще разговаря с нас. Загубиш ли, ще си подремне.

Погледнах стареца. Внимателно ме наблюдаваше и загадъчно се усмихваше.

Наведох се над масичката и побутнах напред напръстника.

Бадение протегна ръка, притисна с пръст едно копче и го плъзна вляво. Контрирах, като преместих моето приспособление за почистване на лула срещу неговото перо. Той премести кибритената клечка. Оттеглих солницата. Старецът направи ход с кламера. Придвижих напред обицата. Той се опита да избяга, премествайки капачката. Последвах я с черупка от лешник. Старецът озадачено огледа масичката, после бързо размени местата на един болт и гума за изтриване.

— Май направи рокада — промълвих.

— Какво чакаш? Предприеми нещо.

Придвижих моето копче към неговото джобно ножче. Той вдигна глава и злорадо се ухили.

— Май те хвана натясно — прошепна Данбъри.

Само след три хода с гвоздея си Бадение плени моята лешникова черупка. Изсмя се доволно, постави тапата до моята обица и обяви:

— Shaques!

— Каза „шах“, поги.

Докато оглеждах разположението на „фигурите“, плувнах в пот. Дядката беше вперил в мен немигащите си очи. Сърцето ми биеше до пръсване, струваше ми се, че звукът от туптенето му ехти в стаичката. Изведнъж забелязах някакво движение — паячето, което преди малко беше прекосило масичката, се появи на ръба пред мен. Докато го гледах как пълзи, все още замаяно от дима, ми хрумна гениална идея. Препречих му пътя с пръст и то се покатери отгоре. Пуснах го пред тапата. Бадение се приведе и като хипнотизиран се втренчи в плота. Насекомото се поколеба, запълзя надясно, смени посоката, изпълзя върху тапата и повече не помръдна.

Старецът се ококори.

— Шах и мат! — заявих. Паякът беше сътворил събитие, противоречащо на общоприетите норми, нихилистична сатира, залегнала в творбите на представителите на дадаизма — течение в литературата, живописта и скулптурата, възникнало в началото на миналия век. Само Марсел Дюшам можеше да оцени красотата на мига.

Бадение поклати глава.

— Alors — избърбори и повали тапата в знак, че се предава. Паячето запълзя нанякъде. Дядката ме погледна и повдигна вежда — явно даваше знак, че очаква въпросите ми.

— Марсдън Хекскамп? — попитах.

Той избухна в смях.

Трийсет и седма глава

— Екс-ком? Марсден Екском? — Плесна се по кльощавото бедро и продължи да се смее толкова силно, че се задави. Отстъпих назад, за да направя място на Данбъри; Бог знае какво очаквах от нея — да задава въпроси или да приложи изкуствено дишане. Тя каза нещо, после подаде на Бадение фотография на Хекскамп, заснета по време на съдебния процес, тоест три години след като той е напуснал Франция. Старецът кимна:

— Oui, Екском.

— Попитай го за творчеството на Марсдън — подсказах.

Данбъри се подчини. Бадение разпери палеца и показалеца си така, че между тях остана около сантиметър разстояние, и каза нещо. Тя зададе още няколко въпроса, старецът пак се разсмя, но по-кротко, и се престори, че пуска нещо устата си.

— Ти май забрави да превеждаш! — изсумтях.

— Нашият домакин каза, че помни господин Хекскамп, защото лично му е преподавал.

— И?

— Добави, че талантът на този Екском бил ей толкова. — Тя повтори жеста на Бадение. — И още, че американецът бил очарователен младеж, който се мислел за неразбран гений. Подозирал го, че вечер се прибира вкъщи и яде буболечки.

— Май нашият Марсдън не се е приспособил към живота в тази страна. Помъчи се да изкопчиш нещо за душевното му състояние.

Данбъри заговори като картечница. Свикнал бях да наблюдавам реакциите на човека, когото разпитвам. Тъй като сега нямах тази възможност, се заслушах в гласа на Данбъри, напомнящ ромоленето на планински поток.

— Ceci est fini! — извика някой. Вратата зад нас се отвори, госпожица Мими влезе в стаята, тракането на високите й токове по дървения под бе като изстрели. — Fini! — Тя плесна с ръце, каза нещо на Данбъри.

— Изритва ни като мръсни котета — промърмори спътницата ми. — Смята, че присъствието ни изтощава господин брат й.

Вдигнах два пръста:

— Моля ви, мадмоазел, само още две минути.

Тя скръсти ръце на гърдите си и изграчи:

— Non!

Дотолкова разбирах френски. Симпатичната госпожица сигурно реши, че не съм я разбрал, затова повтори думата.

Обърнах се към Бадение и посочих масичката:

— Да изиграем още една партия, а?

Очите му радостно проблеснаха.

— Non, non, non! — Проклетницата ме хвана под ръка и се опита да ме изведе от стаята.

Старецът я повика. Мими се вцепени, обърна се към него. Той погледна към вратата:

— Partir la chambre.

Госпожицата ме изгледа кръвнишки, гневно процеди няколко думи на френски — гласът й не беше като ромолене на поток, а като камъни, запратени в главата ми.

— Ще се върне след десет минути — предупреди ме Данбъри. — Побързай.

Домакинът пренареди „фигурите“, добави тирбушон и черупка от охлюв. Увери се, че под плота няма друг паяк, направи ход с бялото перо. Преместих срещу него моето кабарче. Старецът изсумтя.

— Не го ядосвай. Загуби партията, но играй поне няколко минути.

— Задавай му въпроси — наредих. — И му налей още вино.

Старецът наостри уши:

— Vin? — Очите му заблестяха, когато Данбъри отново напълни чашата му. Почука с пръст по стъклото, ухили се, каза нещо.

— Мамка му! — изпъшка тя.

— Какво?

— Иска да пуша гадната лула.

— Направи го. Бас държа, че в скаутската организация не са ви учили как да палите лула, но сигурно ще се справиш.

Данбъри с отвращение захапа мундщука, драсна клечка кибрит, неволно вдъхна дима, задави се, потекоха й сълзи.

— Райски аромат, друг път! — изпъшка. — Вкусът е като на препечена фъшкия. — Когато тютюнът се разпали, тя доближи лулата до лицето на Бадение, който жадно вдиша дима и блажено въздъхна:

— Ah, l’odeur de ciel!

Продължихме партията шах. Докато се опитвахме взаимно да се надхитрим, Данбъри непрекъснато разпитваше противника ми и бързо превеждаше отговорите му. Изчакваше, докато старецът обмисляше следващия си ход, после пак подхващаше разпита; издебваше той да ми вземе фигура и му задаваше най-трудните въпроси, защото тъкмо тогава ставаше най-словоохотлив. Накратко, с безпогрешната си интуиция на репортер беше избрала най-правилната стратегия.

Слушах я, формулирах моите въпроси и същевременно се опитвах да не загубя прекалено бързо, преди да сме стигнали до най-важните отговори. По едно време ми хрумна, че с нея сме в състоянието, което понякога изпадахме двамата с Хари — предугаждахме мислите си, всеки от нас предварително знаеше как ще реагира другият.

Направих ход с капачка за химикалка, Данбъри продължи да превежда:

— Според него творбите на Хекскамп се характеризирали с примитивна жизненост, ала не притежавал талант за живописец. От него щяло да излезе само добър илюстратор, обаче не осъзнавал истината и твърдял, че всички, които го критикуват, му завиждат за дарбата.

Бадение плени капачката ми с неговата солница. Данбъри неуморно превеждаше:

— Мислел се за плейбой. Но и в това отношение се самозаблуждавал. Бил… ъъъ…

Старецът се изкиска, като забеляза смущението й, с палеца и показалеца си направи окръжност, пъхна в нея другия си показалец. Пискливо се изкикоти, обясни нещо.

— Превеждай, Данбъри!

— Хекскамп бил роб на… ъъъ… оная си работа. Обичал да се представя като голям мъжкар, но в действителност му харесвало жените да го командват.

— Откъде Бадение знае тези подробности?

Тя преведе, старецът каза няколко думи, една от които беше „парии“, няколко пъти сви и разтвори пръсти.

— В Париж всички клюкарстват, така ли? — подхвърлих колебливо.

Данбъри се ухили:

— Брей, започваш да разбираш френски!

Бадение направи ход с кутийка кибрит, заместваща коня, препречих му пътя с моята пипета. Той прошепна „merde“, взе пипетата с неговата тапа и произнесе още няколко изречения.

— Казва, че чарът и красивото лице на Хекскамп привличали жените както пламъкът привлича нощните пеперуди. И също като пеперудите жените винаги изгаряли.

— Хекскамп ли е бил виновникът? — попитах.

— Vin! — пискливо изрече дядката.

Данбъри пъргаво изтича да вземе бутилката и напълни чашата му, без да престане да превежда.

— Не. Друга жена. Позволявала на новодошлите да останат няколко дни, колкото той да се позабавлява с тях, после ги прогонвала. Хекскамп изцяло бил под властта й, готов бил да изгори в огъня й. Тя ту го ласкаела, ту го отблъсквала, с което още повече разпалвала страстта му… — Данбъри се вцепени, наклони глава: — Асансьорът се качва. Мими се връща, макар че още не са изминали десет минути.

— Може би при метричната система минутите са по-къси. Попитай го коя е била тази жена.

„Фигурите“ ми бързо изчезваха. Старецът продължаваше да отговаря на въпросите на Данбъри, а тя да превежда:

— Била от обкръжението на Хекскамп. Повечето негови приятелки (и малцината му приятели) били от студентските среди, други — обичайните парижки бездомници. Идвали като цигански табуни, гледали да откраднат каквото могат и се разпръсвали като сухи есенни листа.

— Как се е казвала?

Парирах противника си, като спрях неговото парченце хляб с моето стъкло от ръчен часовник. Той изсумтя, мълниеносно премести от другия край на масичката капачка за бутилка и я пусна върху стъклото. Закиска се пискливо, размаха показалеца си, изкривен от ревматизма, и възкликна:

— Echec!

— Проклетата капачка — измърморих. — Не предвидих този ход.

Данбъри се обърна към вратата и наостри уши:

— Чувам стъпки. Госпожицата се връща.

Попитай го за името на жената! Много е важно!

Преди тя да отвори уста, госпожица Мими влезе, по-точно нахлу като разярена амазонка. Хвана ни под ръка и с изненадваща сила ни повлече към вратата. Масичката се преобърна, виното се разплиска на пода. Данбъри извика:

— Как се казваше онази жена? Жената на Хекскамп?

Ала Бадение се взираше в пода, може би планираше следващата партия шах. Гневната Мими ни изведе в преддверието. Вратата на стаичката се тресна, звукът беше като внезапен изстрел. Госпожицата посочи с пръст входната врата:

— Вън!

— Последен въпрос, una questionne — примолих се, ала лицето й остана безизразно като маска. Тя отвори вратата и отсече:

— Non!

— Била си там, нали? — възкликнах. — В академията. Сигурен съм, че по един или друг начин винаги си се грижила за брат си!

Данбъри преведе. Госпожица Бадение се втренчи в мен. Видях страх в очите й.

— Била си там, Мими — продължих настойчиво. — Изражението ти те издаде. Кажи й истината, Данбъри. Прекосили сме океана, защото някой избива хора и не знаем причината…

Ала вратата на апартамента се хлопна. Сградата утихна като гробница.

— Мисля, че вече не сме желани тук — промълви Данбъри.

Бавно тръгнахме по коридора. Джуджето, което управляваше асансьора, беше изчезнало. На столчето му беше оставена книжна кесия. Отворих я — вътре имаше кроасан и бяла балетна пантофка. След няколко колебливи опита (и едно стремглаво спускане надолу) някак си принудих асансьора да ни свали до партера.

Излязохме на улицата.

— А сега накъде, Данбъри? — попитах.

— Трябва да се срещнеш с местните ченгета, за да оправдаеш парите за пътуването.

Свих рамене:

— Защо не? Плакет ще бъде доволен, също и счетоводителите. И без това нямаме друга работа.

Тя извади бележника си, прегледа записките и вдигна ръка; след секунди пред нас спря такси.

Трийсет и осма глава

Предохранителните мерки в полицейския участък бяха много стриктни. Взеха ни документите, наредиха ни да седнем на малка скамейка в коридора и да не мърдаме от там. Подчинихме се. Любопитно се огледах и забелязах, че атмосферата не е много по-различна от тази в американски полицейски участък. Погледът ми случайно попадна на едър мъжага с прошарена коса, който се беше облегнал на една колона и намръщено ни наблюдаваше. Извърнах очи, облегнах глава на сключените си пръсти и се загледах в представлението. След малко някакъв шишкав полицай каза на Данбъри, че нейният познат не е на работа и трябва да напуснем.

Поведе ни към вратата, без да обръща внимание на протестите на спътницата ми. Тъкмо когато си мислех, че прогонването ни е неизбежно (интересно от колко места можеха да ни изритат в разстояние на един ден), някой грубо извика на придружителя ни и той изчезна яко дим.

Обърнах се и видях човека, който преди малко ни наблюдаваше. Направи ни знак да го последваме и ни заведе в малък кабинет с остъклени стени; бюрото беше затрупано с папки и документация. Непознатият седна, кимна към двата стола, после се обърна към мен:

— Вие сте жандар… полицай, нали?

Изненадах се:

— Как познахте?

— Наблюдавах ви, когато влязохте. Огледахте се и сякаш се почувствахте в свои води. Малцина се отпускат, докато се намират в полицейски участък — закоравелите престъпници и ченгетата, разбира се.

— Защо мислите, че не сме закоравели престъпници, крадци на бижута или нещо подобно?

Онзи се поколеба, сякаш търсеше най-точната английска дума, после отвърна:

— Видях непресторената ви усмивка. Престъпниците не умеят да се усмихват — очите им никога не са в синхрон с устните. Животът, прекаран в безчестие, първо открадва усмивката. — Той кимна към Данбъри и добави: — Освен това престъпниците обикновено не се движат в толкова очарователна компания.

— Кой сте вие, сър? — попитах.

Оказа се, че едрият мъжага е заместник-инспектор Бернар Латрел с което се обясняваше защо най-ненадейно бяхме допуснати в този кабинет. След като се представихме, започнах с най-важното:

— Ще ви разкажем много странна история, инспектор Латрел. Но първо за контрабандата.

Той озадачено ме изгледа:

— Странната история е за контрабанда, така ли?

— Не. Ала след като с вас обсъдим незаконния трафик на хора и стоки, правителството ще плати разноските по пътуването ми.

Докато обяснявах подробностите за субсидията, Латрел често избухваше в гръмък смях. Като ченге и той се беше сблъсквал с непреодолимата преграда на бюрокрацията — явно това бе явление без граници. Преминах към същността на въпроса. Инспекторът изслуша с голямо любопитство историята на Марсдън Хекскамп. Прекъсна ме само веднъж, за да попита:

— Изкуството на сетния миг, така ли?

Кимнах.

Той поклати глава и продължи да пише в бележника си. След като свърших, той препрочете записките си и заяви:

Ще прегледам архива за престъпления, подобни на онези, които описахте. Имате ли други въпроси?

Подчинявайки се на внезапно хрумване, му подадох копие от моя портрет на фона на Айфеловата кула. Той внимателно разгледа рисунката, често вдигаше очи да ме погледне, после пак се втренчваше в листа хартия. Накрая промърмори само:

— Е, и?

— Съществува ли място в Париж, където би могла да е нарисувана скицата?

Латрел ме изгледа:

— Нима не знаете?

— Честно казано, за мен е пълна мистерия.

Той намръщено се втренчи в бюрото си и промърмори:

— Имате много писмена работа, нали? Във вашето управление в Мобил.

Вдигнах ръка на около метър от пода.

— Както виждате, и тук е същото — каза инспекторът. — Дадохте ми повод поне за малко да изляза на чист въздух.

Поведе ни навън и ни посочи голямо черно рено, паркирано до противопожарен кран. Направих знак на Данбъри да седне отпред, аз се настаних на задната седалка. Докато пътувахме по улиците на Париж, се преструвах на безразличен, сякаш през ден посещавах Града на светлината. За разлика от мен Данбъри посочваше ту една, ту друга забележителност, задаваше въпроси и на двата езика. Латрел явно беше запленен от ентусиазма й.

Зададох му само един въпрос — ще бъде ли така любезен за малко да пусне сирената? Инспекторът на драго сърце изпълни молбата ми, което пък ни помогна да се измъкнем от страхотно задръстване. След десетина минути той зави по тясна улица, от двете срани на която се издигаха високи дървета, и посочи няколко правоъгълни тухлени сгради с малък двор помежду им. Младежи и девойки седяха на скамейките в двора или лежаха на зелената морава. Някои разговаряха, други рисуваха на платна, разпънати на стативи. Някакъв младеж седеше облегнат на едно дърво и свиреше на светлосиня китара.

— Преди тук беше академията за графично изкуство. Сега учебното заведение се нарича „Школа за изкуство и дизайн“. Париж непрекъснато се променя и все си остава същият.

* * *

Минахме покрай сградите, изкачихме се по хълмчето и влязохме в малък парк с изглед към града. Под вековните дъбове имаше десетина скамейки и задължителната бронзова статуя.

Латрел ни поведе към ниската ограда от ковано желязо, вероятно поставена да предпазва любителите на чистия въздух да се изтъркалят по стръмнината. На двайсетина метра надолу по хълма се издигаше дърво с широка корона. В далечината се виждаше Айфеловата кула. Инспекторът ме накара да се облегна оградата и с пръст почука по снимката:

— Ето къде сте стояли, когато са ви рисували. Сега спомнихте ли си?

— Никога не съм бил тук. Освен това се предполага, че скицата е била направена преди трийсет и пет години.

— Може би е изобразен ваш роднина. — Той ме погледна, извърна очи към снимката.

— Никой от семейството ми не е бил във Франция.

Латрел отново разгледа фотографирания портрет и промърмори:

— Някой лъже. Вие или времето.

* * *

Той спря реното срещу хотела. Прекосихме широкия булевард и тръгнахме по алеята. Гълъби щъкаха пред краката ни, на една скамейка седяха три млади майки и наблюдаваха децата си, които играеха с оранжева топка. Ненадейно си спомних жената, застреляна на алея зад един ресторант в Мобил, и портокала, който беше изпуснала в тревата. Оттогава беше изминала повече от седмица и Рой Трент сигурно бе приключил разследването.

— Я, каква изненада! — Данбъри докосна рамото ми и посочи нещо. На скамейката срещу хотела седеше Мими Бадение. Изглеждаше изплашена, нервно мачкаше роклята си. — Какво ли иска?

— Може би е решила да сподели с нас тайните си. Докато я гледах как бди като орлица над брат си, заподозрях, че нашите въпроси я тревожат, следователно по някакъв начин е замесена.

Трийсет и девета глава

— Повечето бяха деца, чиито лица бяха като стиховете на Верлен — прошепна Мими. — Красиви, но изпълнени със страдание. — Говореше английски с много силен акцент, но поне не се налагаше да ми превеждат.

Данбъри се беше настанила до нея, аз бях придърпал друга скамейка и седях срещу тях.

— Разкажете ни за Марсдън Хекскамп — казах.

— Беше невероятно красив. Също като лъч светлина. Всеки, който го видеше, искаше да се сприятели с него, да го накара да каже: „Ела с нас довечера, отиваме в един клуб.“

Изчаках преминаването на две таксита, чиито шофьори ожесточено натискаха клаксоните, и продължих да я разпитвам:

— Какво беше мнението на хората за картините му?

— Повечето не ги разбираха. Според брат ми Хекскамп беше ентусиаст, лишен от талант.

— Как реагираше Марсдън на подобни оценки?

— Заявяваше, че само той и неколцина посветени разбират истинската стойност на творбите му. Твърдеше, че си служи с изразни средства, непонятни за тесногръдите буржоа, подчиняващи се на строго определени норми. Разбира се, към тях причисляваше и брат ми. Беше уверен, че творчеството му е безценно наследство, което ще остави на света. Буквално беше обсебен от тази мисъл. Мисля, че най-съкровеното му желание бе да е следващият Пикасо.

— Как го приемаха околните?

— Мнозина го мислеха за малко… — Тя допря пръст до слепоочието си и го завъртя. — Други твърдяха, че е напълно луд. Той нехаеше за мнението им. Наричаше „стадо“ онези, които не му вярваха, или го вземаха на подбив. Не след дълго почти всички престанаха да обръщат внимание на изявленията му. Освен една шепа хора.

— Посветените — промърморих. — Избраниците.

— Наранените — поправи ме Данбъри. — Страдалците. — Шумът от преминаващите коли от време на време заглушаваше гласа й.

Мими Бадение печално въздъхна:

— Марсдън Хекскамп не излъчваше силно присъствие, а приличаше на човек с тежко наранена душа. Твърдеше, че страданието му помага да твори. — Тя ме погледна в очите и добави: — Някои хора са по-склонни да последват страдалеца.

— Може би се идентифицират с него — подхвърли Данбъри.

— Нараненият човек е източник на надежда — казах. — Последователите му никога няма да бъдат цялостни личности, но могат да си въобразяват, че страданията ще им придадат способности, непостижими за обикновените хора. Разбира се, не са мечтаели да достигнат нивото на Хекскамп, който е бил техният кумир и водач, но са чувствали, че най-сетне са престанали да бъдат неудачници, отхвърлени от обществото.

— Способности, непостижими за обикновените хора… — повтори Данбъри.

Кимнах:

— Теорията е манна небесна за социопат като Хекскамп. Щом последователите му се отличават с необикновени способности, те са извън законите на обществото.

— Пълна лудост — промърмори тя. — Въпреки това желаещите да го последват са били много.

Госпожица Бадение невиждащо се взираше в една точка; разбрах, че се е пренесла в миналото. Знаех, че няма да помръдне, дори да доближа до лицето й горяща факла.

— Мими… — казах. Тя не реагира. — Мими! — повторих. — Чуваш ли ме?

Погледът й се фокусира. Заговорих с успокояващия тон, който бях усвоил от Хари:

— Онези деца… самотните и страдащи деца, Мими. Ти беше ли сред тях?

Тя затвори очи, извърна глава. След малко отново ме погледна — очите й бяха плувнали в сълзи.

— Бях двайсет и девет годишна — прошепна. — Не бях посещавала колеж, знаех само да печатам на машина и да водя стенографски записки. Нашите помолиха брат ми да ме назначи за секретарка. Така попаднах в академията, където бях заобиколена от красиви младежи и девойки, притежаващи талант и изискани маниери. Поне така изглеждаха в очите на неука и свита стара мома като мен.

Данбъри окуражаващо стисна ръката й. Мими потрепери, дълбоко си пое дъх и продължи:

— Веднъж след работа влязох в едно кафене и видях Марсдън. Разбира се, знаех кой е. За него бях само някаква си секретарка, която се занимаваше с документацията и пощата. Въпреки това направи знак на събеседниците си да млъкнат и тръгна… не, плъзна се към мен. Усмивката му беше като маяк, очите му бяха сини като морето. Хвана ме за ръката и каза: „Мими Бадение, толкова се радвам, че те виждам през тази прекрасна вечер. Моля те, седни при нас.“ Удивих се, че знае името ми.

— Откраднал е сърцето ти — промълви Данбъри.

— Присъединих се към тях. Ала се криех, защото се страхувах, че ще стана за смях, ще си навлека гнева на Анри, според когото Марсдън беше бездарен позьор. Срещах се с групата извън Париж или на събирания в мансарди и сутерени. Разговаряхме за изкуство, музика и… физическите удоволствия.

— А за смъртта? — попитах.

— Това беше любимата тема на Марсдън. Наричаше смъртта „свещен миг“ и „острие на бръснач, посипано със захар“. Обичаше да измисля подобни фрази. Така или иначе само си говорехме, докато… — Мими отново потрепери, вкопчи се в дланта на Данбъри и прошепна: — Докато се появи тя.

— Коя?

Гневът прогони мъката в погледа й.

— La femme de l’enfer. Жената от ада. Не учеше в академията, но я бяхме виждали и преди. Беше привлекателна и загадъчна, винаги се присламчваше към нас, винаги внимателно слушаше. Марсдън често я поглеждаше, ала тя извръщаше очи, сякаш не си струваше да си губи времето с нищожество като него.

— Най-сигурната тактика, за да привлече вниманието му — отбеляза Данбъри.

— Една вечер с неколцина членове на групата отидохме в някакво бистро. Беше много късно, но времето беше без значение за Марсдън. Тя беше там. Обаче бе неузнаваема — боядисала бе косата си в огненочервено, носеше плътно прилепнала черна рокля. Червилото й бе тъмночервено, сякаш беше намазала устните със смес от кръв и сажди. Носеше обувки с токчета като шила за лед.

Седеше през две маси и пиеше коктейл с плодове. Накрая изсмука черешите, прокара език по парчетата лимон. Марсдън не откъсваше поглед от нея, беше като хипнотизиран. Разговорът помежду ни започна да замира, докато се опитвахме да откъснем Хекскамп от онази жена. Ала той виждаше само нея.

— После тя е дошла на масата ви — предположи Данбъри.

— Не, разбира се — отвърнах вместо Мими; струваше ми се, че виждам разигралата се сцена. — Накарала го е да отиде при нея.

Мими изненадано ме изгледа, все едно ме смяташе за ясновидец. Заговори отново, но сниши глас:

— Онази му помаха с пръст и Марсдън като разгонен пес изприпка до масата й. Заговориха оживено. По едно време на светлината на свещите видях как онази напълни устата си с бучки лед и захапа ухото му. Очите му заблестяха като звезди. Тя го поведе навън; не го видяхме цяла седмица. Върна се капнал от умора, все едно беше направил бегом околосветска обиколка.

— Какво се случи после? — попитах.

— Всичко се промени безвъзвратно. Марсдън буквално беше обсебен от нея. Повечето жени напуснаха групата. Останаха само онези, които не можеха да живеят без Хекскамп и нямаше да понесат раздялата с него.

— А ти?

Мими гневно ме изгледа:

— Вие двамата сте силни личности, усещам го. Не съм волева като вас. За мен Марсдън беше като наркотик, станала бях зависима от него. — Наведе глава и добави: — После изчезнаха — той, любовницата му, шепата останали последователки. Заминаха за Америка, страната на неограничените възможности.

— Как се казваше онази жена? — попитах.

Тя стисна клепачи. Сви устни, сякаш да се изплюе.

— Не й знам истинското име. Всички я наричаха Калипсо.

Калипсо!

Кръвта забушува в ушите ми. Ако жената се е прекръстила на Калипсо, преди да пристигне в Съединените щати, излизаше, че Марсдън не е автор на идеята почитателките му да носят имената на богини от гръцката митология. Отначало си мислех, че преименуването е поредната позьорска измишльотина на лудия маниак. Ала смисълът беше много по-дълбок. По този начин последователките на Хекскамп напълно са губели идентичността си и са ставали по-зависими от него. Пък и така се е създавала анонимност, която е затруднявала идентифицирането на членовете на групата.

Накратко, системата се оказала много ефективна.

— Сред жените в групата имаше ли девойка на име Мари?

Очите на Мими се разшириха:

— Мари Гилбо! Разбира се. Милата малка Мари! Понякога я наричахме „малката богаташка“, защото получаваше от родителите си голяма издръжка. Беше много щедра с нас. Единственото условие да получава парите, бе да не се връща вкъщи. Често се шегуваше по този повод, ала усещах колко страда.

Изкуших се да й кажа, че Мари Гилбо е прекарала в мир повече от двайсет и пет години. Само че тя щеше да ме попита къде е Мари сега, а на мен не ми се искаше да й съобщавам ужасните подробности.

Данбъри сякаш прочете мислите ми и започна да задава въпроси вместо мен:

— Защо са напуснали Франция, Мими? Доколкото разбирам, заминали са много внезапно.

Госпожица Бадение извърна поглед:

— Пребиха до смърт някакъв човек.

— Кого?

— Не го познавах. Знаех само, че живее в мансардата на една съседна сграда. Носеха се слухове, че е художник и картините му са необикновени, но смайващи. Той не пускаше никого в мансардата си, бе отшелник в центъра на Париж. Не посещаваше академията, не стъпваше в кафене… изцяло се беше посветил на работата си. Марсдън беше чул за фантастичните творби на саможивеца и непрекъснато го молеше да му ги покаже. Влагаше целия си чар, преструваше се, че изпитва страхопочитание пред талантливия си колега. Веднъж онзи го заведе в мансардата си. След като се върна, Марсдън не проговори на никого и цяла седмица се затвори с Калипсо в ателието си.

Мими замълча, ръцете й затрепериха. След няколко секунди отново заразказва:

— Не след дълго прочетох във вестника, че намерили отшелника в мансардата му — бил пребит и берял душа. Ателието му било опустошено, картините — запалени. В дописката се казваше, че според лекарите човекът нямало да оцелее.

— Заподозряла си Марсдън в нанасяне на побоя, така ли?

— Не е действал сам, а с някои от групата.

— Защо?

— Мога само да гадая. Може би художникът го е оскърбил. Говореше се, че саможивецът бил много дръпнат и невъзпитан. Бог знае как е реагирал Марсдън, ако онзи е засегнал самочувствието му… — Тя не довърши фразата.

— А ти какво направи? — попита Данбъри.

— Изплаших се, че полицаите ще разпитат Хекскамп и ще се разкрият връзките ми с групата. Брат ми щеше да побеснее. Престорих се на болна, прибрах се у дома и две седмици не си показах носа навън. Когато се върнах, всички бяха избягали. Полека-лека инцидентът със саможивия художник беше забравен. Полицията така и не го свърза с кръжеца около Марсдън.

Запитах се дали тогава за пръв път са усетили вкуса на кръвта. Дали след като са избегнали правосъдието в Париж, са продължили кървавия банкет и в Алабама.

— Кои други освен Калипсо са последвали Марсдън?

Мими с длани избърса сълзите си и отвърна:

— Хайди, младо момиче от Швейцария. Женствен младеж на име Рамон. По-късно го срещнах в Париж; разбрах, че са го изгонили от групата заради пристрастяването му към дрогата; когато го видях, беше в ужасно състояние. Сигурно вече е мъртъв. Сред най-верните последователни на Хекскамп бяха някоя си Джулия, една испанка на име Бонита, американката Тери. И, разбира се, Мари Гилбо, която беше готова да умре заради Марсдън, макар че той беше запленен от Калипсо.

— Това ли са всички? — намесих се.

— Чакайте да си спомня… А, имаше и една французойка, казваше се Нанси. Беше много странна, обличаше се като хипарка — с широки роби, украсени с бродерии и звънчета. Имаше прекрасен глас и често пееше. — Мими се позамисли, после изтърси: — Портокали.

— Моля?

— Нанси беше вегетарианка. Хранеше се само с плодове и зеленчуци. Луда беше по портокалите. Два пъти дневно изяждаше по един. Беше нещо като ритуал.

— Извинете, трябва спешно да телефонирам. — Изправих се; ушите ми бучаха, виеше ми се свят.

Четирийсета глава

Нито един от колегите, които потърсих, не беше в участъка, затова оставих на Хари кратко съобщение относно жената с портокалите и връзката й с Хекскамп. Скоро щяхме да се върнем в Мобил, междувременно Хари щеше да предаде на Рой Трент информацията, която щеше да улесни разследването.

И двамата с Данбъри нямахме желание да посетим някой прочут ресторант, затова отидохме в малко квартално заведение, където ни поднесоха скромна, но отлично приготвена вечеря. Бяхме като замаяни от разказа на Мими, драматизмът ни беше дошъл в повече. Единственото ни желание бе да прекараме спокойно последните няколко часа в Париж. Тръгнахме по улиците (Данбъри неуморно превеждаше надписите на витрините и откъси от разговорите на минувачите), хвърляхме останалите ни монети в шапките на уличните музиканти. След няколко пресечки тълпата по тротоарите оредя, озовахме се на тясна улица с дву- и триетажни сгради. Падаше мрак, собствениците на заложни къщи, пекарни и цветарски магазини включиха осветлението на витрините си.

Внезапно Данбъри спря, сграбчи ме за ръката.

— Погледни! — Посочи големите прозорци на втория етаж на тухлената къща от другата страна на улицата, закрити от прозрачни завеси, върху които се очертаваха човешки фигури. Отнякъде звучеше симфонична музика.

— Брр, доста е страшничко — избърборих.

Данбъри ме задърпа към къщата:

— Да видим какво става.

— Имаме си друга ра…

Ала тя не ми обърна внимание и ме преведе на другия тротоар, като ловко избягваше такситата.

— Виж. — Посочи табелка на вратата. — Това е школа за класически танци.

— Познах по музиката — подхвърлих.

Данбъри ме отведе до стълбището:

— Хайде, поги! Какво, стресна ли се?

— Да не си откачи…

Тя ме задърпа за ръкава и ме накара да се изкача подир нея по мраморните стълби, а когато се озовахме пред някаква врата, най-безстрашно я отвори.

Видяхме танцуващи двойки… може би около две дузини. Повечето бяха на възраст между шейсет и седемдесет години, мъжете носеха костюми, жените ефирни рокли. Бяха невероятно пъргави за възрастта си, пристъпваха грациозно и се въртяха. Подът на просторното помещение беше бял, месинговите аплици очертаваха триъгълници от светлина върху червените стени. Сенки следваха танцуващите двойки.

— Не може да е истина — прошепна Данбъри. — Все едно гледам филм.

Огледах се. Зад дървен бар, украсен с богата дърворезба, стоеше мустакат човек с черен костюм и наливаше шампанско в кристални чаши, същевременно разговаряше с красива тъмнокоса жена с черна кадифена рокля. Изведнъж ми хрумна, че загадъчната непозната сякаш е оживял портрет, сътворен от прочутия Джон Сарджънт. Тя ни забеляза, цялата засия и тръгна към нас с гъвкава походка, неотговаряща на напредналата й възраст. Усмихна се, здрависа се с нас. Поздравих я на английски, тя отвърна на същия език:

— Аз съм Серена Шарден. Да танцувате ли сте дошли? Моля ви, кажете „да“.

— Всички танцувате прекрасно — каза Данбъри. — Това танцувална школа ли е?

Мадам Шарден мелодично се засмя:

— Повечето от нас са преподаватели в Париж и в други градове в нашата страна. Тази вечер е изключение. Учениците ги няма, събрали сме се за… как казвате вие… да общуваме. Тази вечер е наш ред да танцуваме.

Данбъри обясни, че сме по работа в Париж. Мадам Шарден се затюхка:

— Боже мой, дошли сте отвъд океана, а имате толкова малко време да разгледате нашия прекрасен град!

— Моля ви, останете и потанцувайте. Пийнете шампанско с нас.

— Ами… — измънках, но в този момент изискан възрастен господин повика домакинята — очевидно искаше да се консултира с нея кои плочи да пуска на старомодния грамофон. Тя се извини и с грациозна походка тръгна към него.

— Да не разочароваме дамата — предложи Данбъри. — Неучтиво е да откажем.

— Не знам нито една танцова стъпка — възразих. — Кой в наше време владее изкуството на балните танци?

— Аз. Не е за вярване, нали?

— Сигурно и това си го научила от баба си.

— Естествено. Твърдеше, че всяка изискана млада дама трябва да владее до съвършенство балните танци. По онова време на мода беше танцуването с дървени обувки, което баба ми наричаше „епилептични гърчове“.

Изчервих се до уши и измънках:

— Въобще не мога да танцувам.

— Тогава аз ще водя. Ще преживееш ли да те командва жена, поги? — предизвикателно попита тя.

— Ще се помъча.

Мадам Шарден произнесе кратка реч, музиката засвири. Записът беше на стара плоча и бе прекъсван от пукания и съскания. Хората около нас се разделиха по двойки и затанцуваха.

— С тази ръка хвани моята — показа ми Данбъри, — с другата ме прегърни през кръста.

Подчиних се и усетих топлината на плътта й.

— Готов ли си? Un, deaux, trois!

Не спазвах ритъма и непрекъснато настъпвах партньорката си, колената ми се удряха в нейните. Тя ме притисна по-близо до себе си и зашепна:

— Отпусни се. Un, deaux, trois!

Постепенно започнах да усвоявам стъпките, Данбъри вече ме напътстваше само с поглед. Не танцувахме като професионалисти, но според мен движенията ни бяха грациозни. Спряхме да си починем и да изпием по чаша шампанско, после се върнахме на дансинга.

Неусетно измина един час.

Точно в десет грамофонът престана да свири. Всички заръкопляскаха, пожелаха ни лека нощ и се разотидоха. Мадам Шарден се появи отнякъде и хвана дланите ни между своите:

— Прекрасна двойка сте! Ще се върнете ли?

— Всеки път, когато сънувам — промълви Данбъри.

Нощта беше топла и приятна. По пътя към хотела минахме край магазин за алкохол. Хванах ръката на Данбъри — беше мой ред да водя:

— Дължа ти бутилка вино. Бяло или червено предпочиташ?

— Глупчо такъв! През нощ като тази се пие шампанско.

Четирийсет и първа глава

Спътницата ми върна на поставката телефонната слушалка и гневно промърмори:

— Умът ми не го побира! Къде се е дянал този Борг? За пръв път от две години не го откривам никъде.

— За какво ти е?

— За да ни заснеме как слизаме от самолета и прекосяваме терминала — Карсън Райдър, неустрашимото топченге от СОППЛ, се връща в Мобил с вярната си помощница la femme Даниел.

— Щом шефът види репортажа, ще ме изпрати да мия патрулките.

— Не и ако историята има щастлив край, поги. Хей, може ли от време на време да те наричам Карсън? Спомням си, че през нощта на два пъти извиках името ти. Стори ми се, че нямаш нищо против.

Насилих се да се усмихна, ала се получи само кисела гримаса. Данбъри докосна рамото ми, хвана ме за ръката. Издърпах дланта си и промърморих:

— Трябва да се обадя на Хари.

Тя ме погледна в очите, облегна се на седалката. Набрах номера на партньора си, чух някакво писукане и бръмчене — сигналът преминаваше от сателит на сателит, а може би и през Луната. Опитах се да надвикам безумните звуци:

— Хей, братле, обажда се забягналият ти партньор. Какво открихте за жената с портокалите?

— Казва се Нанси Шастин. Била е сред почитателките на Хекскамп, Карс. Не е била осъдена на затвор заради душевното й състояние и защото не е участвала в убийствата. По-късно лудостта й се задълбочила, но тя била от тихите луди — живеела в приюта, хранела котките на съседите, два пъти дневно отивала на пазара да си купи по един портокал. Всички твърдят, че е била съвсем безобидна.

— Тя умря два дни преди Мари Гилбо. При разследването открихте ли между вещите й нещо, свързано с изкуството?

— Не. Продължаваме да търсим. Нещо друго?

— Имам да ти разказвам много, но нищо не е спешно. Ще ни вземеш ли от летището?

— Ама как не, господарю Райдър. Ние, чернокожите, сме родени да служим на белите. — Замълча, после ненадейно изтърси: — Помежду ви с Данбъри стана ли нещо?

Понечих да отговоря, но нещо заседна в гърлото ми.

— Не те чувам — изграчих. — Самолетът преминава през петна на Слънцето или нещо подобно. — Треснах слушалката.

Стюардесата мина край нас с количката с напитки. Взех си безалкохолна бира, Данбъри поиска кафе. Задуха го да изстине, после се обърна към мен:

— Май нещо те гризе, Карсън. Да не би да изпитваш угризения за снощи? — Поколеба се и възкликна: — Божичко, как не се сетих! Сигурно ходиш с някоя. Да му се не види, трябваше да го обсъдим преди… знаеш какво. Не че имахме много време… Имаш ли си приятелка?

Загледах се през люка. Облаците бяха като бели пенести вълни по океан с цвят на син живак.

— Не… — смотолевих. — Тоест имах… Не знам.

— Струва ми се, че става въпрос за връзка в преходен период.

— Добре го каза.

— Преход към ново начало или към край?

— Нямам представа.

— Ти какво предпочиташ?

— Не съм сигурен.

— Ще перифразирам въпроса, Карсън — знаеш ли името й?

Неволно се разсмях, и то с цяло гърло. Стори ми се, че поемам глътка въздух, след като дълго съм плувал под вода. Същото усещане изпитвах през изминалата нощ.

Данбъри ме хвана за брадичката, накара ме да извърна глава и да я погледна:

— Снощи се любихме, Карсън. В Града на светлината. Мисля, че ако ти се удаде възможност да бъдеш интимен с човек, на когото се доверяваш, не бива да се отказваш. От опит знам, че подобно доверие е рядкост, затова трябва да му се наслаждаваш. Изживяването беше прекрасно… — Тя се позамисли, после добави: — Нито за миг не се почувствах неловко. Разбираш ли за какво намеквам?

Огледах се; хората на съседните седалки спяха или гледаха някакъв филм; тъй като не чувах звука, изглеждаше, че филмът се състои само от преследвания с коли, от време на време прекъсвани от престрелки.

— Нощта беше… — измънках. — Струва ми се, че беше… тоест… — Престанах да бърборя, загледах се в ръцете си. — Много съм объркан.

— Понякога е необходимо време, докато нещата се подредят.

— Така е — кимнах.

— Последен въпрос, Карсън, после млъквам като риба. — Тя се приведе към мен, ароматът на парфюма й ме замая, горещият й дъх парна ухото ми. — Връщам се в спомените си към предишната нощ apres la danse. Към нашите мигове на взаимно доверие. Искаш ли да се повторят?

— Да — отвърнах без капчица колебание. — Много искам.

* * *

В Атланта се наложи да изчакаме другия полет, ето защо пристигнахме в Мобил късно вечерта. Би трябвало да съм капнал от умора, но съвсем безпричинно се чувствах лек като перце.

— Я виж кой е дошъл да ни посрещне! — възкликна Данбъри. — Хари Нотилъс. Бас държа, че е бил самотен без мен.

Партньорът ми се облягаше на колоната до конвейера за багажа; издокарал се беше със синьо-зеленикав костюм, жълта риза и червена вратовръзка. Последния път, когато носеше този ансамбъл, бе на едно погребение. Спътницата ми се втурна към тоалетната, аз тръгнах към Хари и веднага заразказвах:

— Открихме мястото, послужило за фон на картината, която намерихме в караваната на Уики — малък парк край академията, посещавана от Хекскамп. Още нямам представа кой я е нарисувал и защо.

— Получихте ли доказателства за психологическия профил на Марсдън, очертан от проучванията на Данбъри?

Тръгнахме към въртележката за багажа. Побързах да отговоря:

— Наистина се оказа самовлюбен маниак. И мазохист. Изцяло е бил подчинен на Калипсо. Забелязала го е, усетила е перверзното в него и се е постарала да му угоди.

— Аха. Нещо от рода на „Съблечи ме и ме шибай с камшик, докато се задоволя“.

— Преди да науча подробностите за нея, ми се струваше страховита, ала вече подозирам, че е била само една ненормалница. Затова той е бил като пребит след така наречените „творчески сеанси“. Предполагам, че тя дни наред го е държала в състояние на полова възбуда.

Хари сбърчи нос:

— Никога няма да проумея защо някои хора са луди по садомазохизма. Пък и нямам желание да разбера. — Той рязко смени темата. — Рой Трент още си блъска главата с жената с портокалите, която е била застреляна в гръб. След твоето обаждане с него отидохме в приюта, където е живяла Нанси. В стаята й нямаше никаква картина, рисунка или нещо друго, свързано с изкуството. Писмата за всеки обитател на приюта се преглеждат от директорката и едва след това се раздават на адресатите. Обитателите са осем души, ето защо процедурата не отнема много време. Миналата седмица на името на Нанси са били изпратени само рекламни листовки. Според директорката рядко получавала писма.

Зададох реторичния въпрос:

— Претърсихте ли стаята?

— И още питаш. Проверихме дори в отдушниците, развинтихме електрическите крушки. За всеки случай претърсихме и другите стаи, но и там ударихме на камък. Директорката каза, че не е забелязала промяна в поведението на Нанси през дните, предшестващи смъртта й. Тя живеела в своя щастлив свят, два пъти дневно си купувала портокали, пеела и помагала в домакинската работа.

Наблюдавах как започнаха да товарят на конвейера багажа на пътниците от нашия самолет.

Хари добави:

— Доста мислих по хронологичния ред, в който са били извършени убийствата — Нанси Шастин, Мари Гилбо, Хайди Уики. Не съм имал по-странен случай… спомни си свещите и цветята в мотела. Именно тогава за пръв път разбрахме, че по някакъв начин е замесено и изкуство, въпреки че парчето от картина беше изпратено в манастира.

— Обаче странността изглежда спонтанна — промълвих. — Ако приемем твоята теория, извършителят е видял табелата за разпродажбата на свещи, решил е, че „ще създадат специална атмосфера“, на излизане от магазина е грабнал шепа евтини пръстени, отбил се е в гробището…

Данбъри се приближи към нас:

— Искате ли първо да отидем у нас, за да нагледам Карла?

— Отбих се при нея, преди да дойда на аерогарата. Заварих я да пере.

Тя присви очи:

— Ами хранилките ми?

— Заредил съм ги. Беше свършила натрошената царевица. Дължиш ми осем долара.

Данбъри го хвана под ръка, облегна глава на рамото му:

— Грижи се за моите птички, купува им вкусотии. Как да не го обичаш!

— Я не се размеквай — избоботи партньорът ми. — И без това трябваше да отида до магазина за домашни любимци.

— Откога имаш домашен любимец? — поинтересувах се.

— Да грабваме багажа и да тръгваме — предложи Данбъри. — Изгарям от нетърпение да разкажем на Хари за великата партия шах. За джуджето в асансьора. И как с теб танцувахме валс до зори… — Тя видя чантата си на въртележката и се спусна да я вземе.

— Танцували сте валс до зори, така ли? О-ла-ла, мосю Карсън!

Четирийсет и втора глава

— Умират само почитателките на Хекскамп, които са били с него още в Париж. Малко са, защото накрая той е прогонил всички с изключение на най-преданите си последователки… тоест най-ненормалните. Защо?

Седяхме на верандата на Данбъри и пиехме чай с лед. Птици прелитаха между хранилките. Чух, че Карла Хъчинс пусна телевизора. Винаги изчезваше, щом разбереше, че ще говорим за Хекскамп. Не я обвинявах.

— Може би защото са знаели, че е бездарен художник — подхвърли Хари.

Отпих от чашата си, завъртях я, за да чуя потракването на ледените кубчета.

— Дори да е пикаел върху снега и да е твърдял, че това е най-великата картина, почитателките му са щели да припадат от възторг — отбелязах. — Все ми се струва, че убийствата са свързани с нападението над френския художник.

— Според Мими Бадение човекът е починал от побоя — намеси се Данбъри. — Може би някой се страхува да не влезе в затвора.

Предположението й не изглеждаше правдоподобно, затова побързах да я оборя:

— Тези хора… или тази Калипсо, май не са се страхували от съдебно преследване. Останах с впечатлението, че тя е била безстрашна, а другите са й подражавали.

— Доколкото разбрах, в този бизнес се въртят милиони долари — замислено каза Хари. — Представете си, че някой колекционер е бил измамен с фалшификат. Хора, които дават луди пари за вещите на серийните убийци, не биха се поколебали да хвърлят още някой и друг долар, за да си отмъстят на измамника. Предполагам, плащат на някого да го пребие. Или още по-лошо.

Данбъри стана, прекоси верандата, отметна русата си коса, потропа с нокът по парапета, после се обърна и промърмори:

— Ще кажа нещо, което може да ви се стори прекалено еретично. Не е необходимо да разполагаш с ценни предмети, за да обявиш разпродажба. Правила съм поне двайсет репортажа за хора, които са се редили на опашка, за да купят несъществуващи обекти и предмети — чистокръвни коне, къщи на брега на Канкун, кътен зъб на светец… Колко ли пъти Бруклинският мост е сменил собственика си? Предложете на хората сделка, на която не могат да устоят, и алчността им взема връх. Хвърли подходяща примамка и дори най-умните, най-изисканите и най-благородните ще обсадят къщата ти и ще ти пускат стодоларови банкноти в пощенската кутия.

Облегнах се назад и се замислих, после се обърнах към Хари:

— Да предположим, че Данбъри има право и че скъпоценната колекция не съществува. Вместо това съществува само слухът за нея и обещанието, че щастливецът, който разполага с достатъчно пари, един ден ще я притежава.

— Точно така! — разпалено възкликна Данбъри. — Представете си колко ненормални типове са посещавали „залата за аукциони“ на Койл, подмамени от перспективата да станат собственици на картините на Хекскамп. Искате ли да се обзаложим, че всичко е било плащано в брой?

— В брой, разбира се — кимна Хари. — Тук играят големи пари. — Той закръстосва верандата, с всяка стъпка лицето му все повече помръкваше. — Възможно е — прошепна накрая. — Ченге съм от петнайсет години и подушвам, когато има нещо гнило. Данбъри има право. Намирисва ми на мошеничество, и то на мошеничество от голям мащаб.

— Според Уолкот потенциалните клиенти са около половин дузина или малко повече — отбелязах.

— А Уилоу не е в час с цената. Спомена, че колекцията струва към половин милион. Според мен става въпрос за повече от три милиона. Веднъж видях как при игра на зарове застреляха двама души заради четирийсет и три долара. Какъв е минимумът жертви при миза от три милиона?

— Засега са три. — Отброих на пръсти: — Шастин, Уики, Мари.

— Смятате ли, че убиецът е Койл? — намеси се Данбъри. — Или е само посредник при сделките и отговаря за удостоверяване на автентичността на предлаганите предмети.

Изщраках с пръсти и скочих на крака:

— Ако колекцията не е на Хекскамп, то човекът, доказващ автентичността, е мошеник. Или е специалист, комуто са платили да си затваря очите. Да, ключът съм загадката се крие в тази сделка. Налага се отново да говоря с Уолкот, и то в присъствието на двама ви. Данбъри, ако намериш Борг, повикай и него.

* * *

След двайсет минути пътувахме по шосето към Спаниш форт.

— Да му се не види, къде се е дянал този Борг! — Данбъри отново набра номера на оператора, докато Хари на косъм се размина с раздрънкан камион, натоварен с мебели.

— Не ми трябва да заснеме срещата — обясних. — Достатъчно е да се преструва, че записва.

Тя се изкиска:

— За него ще бъде приятно разнообразие. Досега му се е случвало тъкмо обратното — да се прави, че камерата е изключена, а всъщност да документира всичко. Много го бива за тази работа.

— Искам само непрекъснато да насочва камерата към къщата и към Уолкот.

— Може да е с гадже. — Данбъри гневно се загледа в мобилния си телефон. — Случва се много рядко, но когато забърше някоя, изчезва като игла в копа сено. Ще изпратя някого да го събуди и да го доведе.

Погледнах часовника си:

— Нямаме време. Ако Борг не може да дойде, ще влезем сами. Той е като декорация на витрината, но ще минем и без него. Твоето присъствие е достатъчно да обърка Уолкот. Разбира се, да не забравяме колко е внушителен и нашият амиго Хари. Ако онзи тип не се изплаши от представителката на медиите…

— Сто на сто ще се шашне, когато пред него се изтъпанчи чернокожо ченге-исполин, което изглежда ядосано — довърши вместо мен партньорът ми. — Обзалагам се.

Отбихме на паркинга на един супермаркет в Спаниш форт, Данбъри отново опита да се свърже с оператора. И този път без резултат. Отказахме се от безценното съдействие на Зипински и потеглихме към къщата на Уолкот. Отдалеч го видях да стои сред грижливо подкастрените храсти на моравата.

— Навън е, Хари, да не губим време.

Партньорът ми натисна педала за газта, профуча по алеята, удари спирачки пред къщата. Днес Джайлс не носеше черен костюм, а тъмносиньо сако със златни копчета, бяла риза, бял панталон и обувки в същия цвят. Спортното облекло не прикриваше цилиндричната форма на тялото му — приличаше на пура на борда на презокеански кораб.

Като ме видя, той побесня от гняв. Тръгна към нас и размаха пръст към колата:

— От сто километра личи, че това е полицейски автомобил! Трябваше ли да го паркирате пред къщата ми? Нали се разбрахме, че бизнесът ми ще остане…

— Не се правете на ощипана девственица, Джайлс. Не съм ви злепоставил. Все още. Докато ни сътрудничите…

— Нямам какво повече да ви съобщя.

— Напротив. Днес например ще поговорим за колекцията на Хекскамп и колекционерите, които искат да я притежават.

— Вече ви казах, че…

— Колекцията е мит.

— Не твърдя, че не съществува. Но засега няма сигурно доказателство за наличието й.

Намръщих се:

— Престанете да увъртате. Казвате едно и също с различни думи и мислите, че ще ме забаламосате. Предлагам да влезем в хубавата ви къща и да си поговорим надълго и нашироко.

— Не желая да… Кой е онзи цветнокож?

Ухилих се:

— Казва се Хари Нотилъс и ще присъства на разговора ни. Едричък е, нали?

Джайлс скръсти ръце:

— И двамата няма да прекрачите прага ми!

— Напротив — избоботи партньорът ми и слезе от колата.

Данбъри, която до този миг се криеше на задната седалка, изскочи навън, усмихна се широко и затича към Джайлс. Той пребледня като платно — явно гледаше Канал 14.

— Провеждам кратко проучване, господин Уолкот — изчурулика тя. — Във връзка с материал за колекционери на вещи на серийни убийци. Мога да ви представя по два начина — като анонимен посредник, живеещ в южните щати. Или да съобщя името ви. Зависи доколко ще ни сътрудничи.

Прегърнах нещастника през приведените рамене, придърпах го към себе си:

— Има ли наблизо пицария, която прави доставки по домовете, господин Уолкот? Наближава обяд, а ми се струва, че ще ви погостуваме по-дълго.

Четирийсет и трета глава

— Никога не съм продавал произведение на изкуството, представено като творба на Хекскамп — плачливо каза Уолкот.

Хари сви рамене, взе си една маслинка, оригна се. Поставили бяхме кутията с пица върху полираната и вероятно много скъпа маса от черешово дърво в просторната трапезария на Уолкот. Този път не играехме ролите на доброто и лошото ченге, а се бяхме превъплътили във възпитаното и невъзпитаното ченге.

— От картините на Хекскамп могат да се изкарат доста парички, Джайлс. Разбрахме, че някои се предлагат на пазара. Искам да знам защо не са минали през ръцете ти.

Търговецът се приближи до прозореца с изглед към моравата. Водата все така пръскаше от устата на кичозния делфин-фонтан.

— Може ли да поговорим насаме, господин Райдър?

— Не ти е никакъв господин — с пълна уста избърбори Хари. — Той е детектив. Детектив Райдър. Аз съм детектив Нотилъс. Това тук е графиня Данбъри. Детектив Райдър няма да говори с теб насаме!

— Графиня ли? — промърмори Данбъри.

— Временно те повиших — измляска той. — Само за днес.

Уолкот беше слисан — явно бяхме постигнали целта си.

Този човек умееше да се изплъзва като змиорка, но лесно се объркваше. В резултат отговаряше по-охотно на въпросите ни, за да се отърве от присъствието ни.

— Титлата ми харесва, макар и да е временна — усмихна се Данбъри и посочи Уолкот: — А неговата каква е?

Хари презрително изгледа търговеца:

— Перверзник.

— Не съм от онези хора — запротестира Джайлс. — Обясних всичко на детектив Райдър при последното му посещение. — Погледна ме с надеждата да го подкрепя, но аз бях погълнат от сгъването на салфетката си.

— Продавал си работи на Хекскамп — продължи Хари. — Не си само перверзник, ами лъжлив перверзник.

Мой ред беше да се включа във фарса и да блъфирам:

— Не спорете, Уолкот. Хванал ви е натясно. Разровихме се надълбоко. Не можете да си представите какви подробности са ни известни.

Той гузно извърна очи:

— Продавал съм само парчета от картини, нищо повече. Никога не съм казвал, че са творби на Марсдън Хекскамп. Представях ги като произведения „в стила на Хекскамп“.

— Не по врат, а по шия — присмя се Хари.

— Ако клиентите искат да вярват, че творбите са на Хекскамп, не мога да им попреча.

— Щом си търгувал с негови картини, значи си в играта. Колекционери от цялата страна те търсят за информация, нали? — Този път Хари говореше толкова тихо, че Джайлс се приведе към него, за да го чуе, а после гневно възкликна:

— Разбира се, че ме търсят! Аз съм известен посредник.

Партньорът ми стовари юмрук върху масата. Кутията с пица подскочи.

— ТОГАВА НИ КАЖИ КЪДЕ И КОГА ЩЕ СЕ ПРОДАВА КОЛЕКЦИЯТА НА ХЕКСКАМП, МАМКА МУ!

Уолкот забели очи и простена:

— Не знам. Честна дума.

— ПРЕСТАНИ ДА ЛЪЖЕШ, ДЕБЕЛАК ТАКЪВ. КАЖИ МИ… — Хари скочи, блъсна встрани масата и се спусна към Уолкот. Хвърлих се към него, за да го задържа. Преди около шест месеца бяхме тренирали тази сцена и той едва не ме уби, докато постигнем съвършеното изпълнение.

— Какъв драматизъм само! — възкликна Данбъри и извади мобилния си телефон. — Ще повикам снимачния екип.

— Не! — извика Уолкот. — Недейте! Ще ви кажа каквото знам. Уви, не е много.

Изтиках Хари обратно на стола. Данбъри въздъхна и пусна телефона обратно в чантата си.

Джайл продължи, но не изпускаше от очи партньора ми:

— Всичко, което съм научил, е от слухове.

— Гледай да са достоверни! — изръмжа Хари.

— Автентичността на колекцията — да, наистина има колекция, наскоро автентичността й е била потвърдена и потенциалните клиенти са доволни. Ще има търг, който ще се проведе скоро.

— Кой е потвърдил автентичността? — попитах. Името на този човек можеше да се окаже ключът към мистерията.

— Не знам. Лице, на което може да се има доверие, така ми казаха. Съобщих ви го още миналия път, детектив Райдър. Чух още, че търгът ще бъде проведен чрез посредничеството на адвокат с отлична репутация по отношение на подобни сделки. Предполагам, че човекът, потвърдил автентичността, също се ползва с доверието на колекционерите.

— Адвокатът се казва Рубин Койл, нали? Самият той притежава колекция от вещи на серийни убийци. Само не ми казвайте, че не го познавате — та той живее близо до вас.

— Койл ли? — Уолкот се намръщи. — Никога не съм чувал това име.

— ЛЪЖЕЦ ТАКЪВ! — изкрещя Хари и отново удари с юмрук по масата. — КАК НЕ ГО ПОЗНАВАШ, КАТО ТИ Е КЛИЕНТ!

Джайлс стреснато подскочи:

— Честна дума, не го познавам. Някои клиенти, които са известни личности, използват посредници.

Обяснението беше логично; сигурен бях, че търговецът казва истината.

— Как да разберем кога и къде е търгът? — повтори Хари.

— Задавате въпроси, на които не съм в състояние да отговоря — плачливо произнесе Уолкот. — Опитвам се да помогна, но искате от мен невъзможното.

— Опитваш се да бъдеш герой във вечерните новини. — Партньорът ми погледна Данбъри. Тя отново посегна да извади телефона си. Хрумна ми, че тримата започваме да се сработваме като екип.

Уолкот възкликна:

— Чакайте! Хрумна ми нещо. На пръсти се броят колекционерите, които притежават достатъчно средства да участват в такъв търг. Ще им се обадя… може да науча нещо.

Хари за пръв път се усмихна. Зъбите му бяха изцапани от доматения сос.

— Така те искам, Джайлс! Кога ще имаме резултат?

Уолкот кимна към външната врата:

— Започвам да телефонирам веднага щом си тръгнете.

Оставихме го с надеждата, че вижда светлина в тунела. Мъждукаща и далечна, но все пак светлина.

— Голяма работа си, Нотилъс! — Данбъри се настани на седалката до партньора ми и го потупа по рамото. — Има много да се уча от теб.

— След колко време смяташ, че ще имаме резултат? — попита ме той.

— Само ден след посещението ми той ми съобщи името на чаровницата Марсела.

Хари погледна часовника си:

— Ако не се обади до утре сутринта, ще се върна, ще го накарам да се съблече гол и да яхне тъпия делфин.

Мобилният телефон на Данбъри иззвъня.

— Може би е Борг. Обажда се в почивката между рундовете с мацката.

Притисна телефона до ухото си. Видях как гневната й гримаса се смени с изумление. Тя заповтаря:

— Боже мой! Боже мой!

Хари спря на една отбивка и ме погледна, все едно питаше: „Сега пък какво?“

Данбъри затвори телефона и се загледа в него, сякаш не вярваше онова, което току-що беше чула.

— Какво се е случило? — попитах.

— От телевизията изпратили момче от персонала да повика Борг. То надникнало през прозореца и го видяло на пода, навсякъде било изплискано с кръв. От полицията вече са там.

Боргурт Зипински бе обитавал двуетажна дървена къща южно от Джаксън Хайс. Дворът беше обрасъл с трева и плевели, къщата се нуждаеше от пребоядисване. Пристигнахме тъкмо когато изнасяха злощастния оператор. Санитарите натовариха носилката, линейката потегли без включена сирена. Рой Трент и Клей Бриджис бяха полицаите, повикани на местопрестъплението. Пристигнал беше и репортерски екип от Канал 14; Данбъри изтича да поговори с колегите си.

С Хари влязохме в къщата и видяхме в трапезарията Рой, който разговаряше с един от криминалистите. Уейн Хъмбри разглеждаше петната от кръв по мокета в дневната. Влязохме в трапезарията, като внимавахме къде стъпваме, за да не заличим някакви улики. Изненадах се, че Зипински е бил такъв чистник — къщата светеше от чистота.

— Хей, Карсън — обади се Рой, — благодаря за информацията за Нанси Шастин. Поинтересувахме се за миналото й, но нямахме представа, че трябва да се върнем назад повече от трийсет години.

— Излиза, че е свързана със случая, по който работим с Хари.

— На път ли сте да го разрешите? — обнадеждено попита Трент.

Пъхнах ръце в джобовете си:

— Преди десет минути мислех, че сме на вярна следа. Сега не съм сигурен.

Хари се загледа в грамадното кърваво петно в другата стая:

— Как е станало, Рой?

— Заклали са господин Боргурт Зипински, ето как.

Криминалистът се намеси:

— Изглежда, убиецът го е нападнал в гръб и с едно замахване е прерязал вратната му вена. Според мен е работа на професионалист — сграбчва жертвата, прерязва й гърлото, отскача встрани, за да не го изпръска кръвта.

— Но жертвата е още жива, когато пада на пода — промърморих. — Виждаш очите й в мига, преди да настъпи смъртта, нали?

Криминалистът озадачено ме изгледа:

— Ъъъ… сигурно.

Обърнах се към Трент:

— Има ли следи от влизане с взлом?

— Не. Според мен Зипински е познавал убиеца и го е пуснал да влезе.

Хъмбри се изправи и дойде при нас.

— Откри ли нещо, свързано с изкуството, Бри? — попитах.

Той поклати глава:

— Не. Нито пък свещи, цветя или евтини пръстени. Мислиш ли, че случаят е свързан с убийствата на Гилбо, Уики и Шастин?

— Мисля, че не трябваше да ставам ченге, а да се захвана с отглеждане на алигатори.

Хъмбри кимна към изцапания мокет:

— Едно мога да потвърдя със сигурност — Зипински не е бил изровен от гроба.

— Хей, момчета! Момчета! — провикна се Данбъри от вратата.

Униформеният полицай не й разрешаваше да влезе. Накарах го да я пусне и я преведох покрай местата, които още не бяха изследвани от криминалистите. Хари и Хъмбри се качиха на горния етаж. Тя се огледа, забелязах озадаченото й изражение.

— На какво се учудваш? — попитах.

— Идвала съм тук няколко пъти. Къщата беше същинска кочина — на пода бяха разхвърляни дрехи, върху тях имаше натрупани съдове, покрити със засъхнала храна, отгоре лазеха…

— Почистил е, защото е очаквал посещение — намеси се Трент. — Посещение от дама. Повярвайте, познавам процедурата. И аз съм ерген.

Хари ме повика на горния етаж. С Хъмбри стояха до старомодното бюро с подвижен капак, партньорът ми държеше някакви формуляри и лукаво се усмихваше.

— Какво ще направиш, ако ненадейно ти паднат големи пари, Карсън?

— Ще си платя задълженията по кредитните карти. Ще отделя нещичко за пенсионния фонд. Ще вложа малко парици за ремонт на къщата.

Той безмълвно се взираше в мен.

— Добре, де. Ще си купя нещо скъпо и непотребно — признах.

— Като това ли? — Той ми показа рекламна брошура за шевролет „Корвет“; към първата страница беше прикачена картичка на търговец на коли.

* * *

Светложълт кабриолет, алуминиеви джанти, сателитен радиоприемник, автоматично предаване… — прочете от разпечатката Делбърт Дженингс, представител на автокъщата „Пърформънс Мотърс“.

С Хари и Данбъри седяхме в малката му канцелария, чиито стени бяха окичени с какви ли не грамоти и награди за участие в автомобилни състезания. Устоях на изкушението да съобщя на Делбърт, че се намира в компанията на двама души, удостоени със званието „полицаи на годината“, защото се страхувах да не ни завиди.

— Корвет автоматик! — възкликнах. — Истинско светотатство!

— Държиш волана с една ръка, с другата натискаш клаксона, за да сваляш мацките — обади се Данбъри. — Мечтата на Борг.

— Колко струва това возило? — поинтересува се Хари. — Предполагам, около четирийсет хилядарки.

— Близо петдесет и пет хиляди — поясни Делбърт. — Доста ниска цена за удоволствието да притежаваш истинска американска красавица.

— Аз карам дванайсетгодишно волво комби — гордо обяви Хари. — В справочника за коли на старо се харчи за около четири хиляди. Доста ниска цена за удоволствието да притежаваш истинска скандинавка.

— Разбира се — каза Делбърт и умело скри усмивката си.

— Дал ли е капаро? — попитах.

Продавачът направи справка в разпечатката:

— Преди две седмици е платил авансово десет хиляди долара. Колата вече е доставена.

— Кога господин Зипински трябва да вземе новата си играчка?

— Днес. Опитах се да се свържа с него, но…

— С чек ли плати? — попита Хари.

— Обеща да плати в брой също както внесе капарото. — Лицето на Делбърт помръкна. — Клиентът не се е отказал, нали?

* * *

Борг е капарирал капана за мацки два дни след като открихме трупа на Мари Гилбо.

След посещението в автокъщата поканих у дома Хари и Данбъри. Седяхме на терасата и се взирахме във водата, позлатена от лъчите на слънцето. Партньорът ми твърдеше, че мисли по-продуктивно, когато гледа безкрайната океанска шир.

— Защо наричаш така колата? — попита Данбъри.

— Това е официално признат термин за всички кабриолети — отвърнах.

— Имаш ли представа кой и защо е платил на Борг? — обърна се Хари към нея.

— Както ви казах и преди, той не беше на щат в телевизията, а на свободна практика. Много го биваше да издебва разни влюбени двойки и да ги снима, без да го забележат.

— Значи е работил за частни детективски бюра, така ли?

— Да. Също и за адвокатски фирми и за частни лица. Тарифата му беше петдесет долара на час плюс разходите.

— Петдесет бона за десет дни… — Хари поклати глава. — Няма начин да е работил хиляда часа.

— Ето моята теория — казах. — Два дни след като открихме в мотела трупа на Мари Гилбо, някой е наел Зипински и му е дал авансово десет хиляди долара. Днес Борг е трябвало да си уреди сметките. Само че на него са му видели сметката.

Хари погледна Данбъри:

— През последните две седмици операторът не работеше ли за телевизията? Забелязала ли си да е зает с нещо друго?

— Почти непрекъснато беше с мен… с изключение на двата дни, когато бях в Париж. Едва сега разбирам, че е работил и по частна поръчка.

— Според съдебния лекар Зипински е бил убит малко след заминаването ти. Следователно не е разполагал с много време за „частната работа“ — отбеляза Хари.

— Спокойно е могъл да я свърши. Много го биваше да издебва хората. Преди две години с него направихме скандален репортаж за тайната любовна връзка на известен политик. Човекът беше взел всякакви предпазни мерки, обаче само за два дни Борг го проследи и го засне как влиза с любовницата си в мотел „Гранд Бей“. Видеозаписът послужи за доказателство за изневярата.

Нещо се размърда в дъното на съзнанието ми. Доказателство… Тази дума беше крайъгълният камък в измамата. Доказателство за Хекскамп. Не само за творбите му, но и за самия Хекскамп. „Ако клиентите искат да вярват…“ Странното усещане за deja vu стана още по-настоятелно, в съзнанието ми пробягаха форми и сенки, които отказваха да се свържат в определен образ. Станах и закрачих напред-назад, сякаш движението щеше да изтласка на повърхността погребания спомен.

— Карсън? Какво ти е? — обади се Хари.

Махнах му да мълчи, продължих да кръстосвам терасата — опитвах се да се отърся от сенките, които сякаш оковаваха мислите ми. Уилоу твърдеше, че вещите, които е продавал Амброуз Пол, са били с доказан произход — най-сигурното доказателство са били етикетчетата на пликчетата за веществени доказателства. Какво бе казал Джайлс Уолкот? „Ако клиентите искат да вярват…“

Стори ми се, че виждам червената лампичка на видеокамера.

После светлинката изчезна.

Краката ми се подкосиха. Дъхът ми секна, чувах само забързаното туптене на сърцето си. Ударих с юмрук по дървеното перило, изругах.

Хари ме изгледа:

— Какво?

— Знам кой е доказал автентичността на колекцията. — Изтичах в трапезарията, грабнах от масата купчината вестници, захвърлих на пода по-новите броеве, прерових останалите.

Хари и Данбъри, които ме бяха последвали, ме наблюдаваха изплашено.

— Кой? — плахо попита Данбъри.

Намерих вестника, който ми трябваше, и го размахах. Като в просъница забелязах, че ръцете ми треперят. Беше броят със снимката от тържеството, организирано от кмета. Посочих я:

— Аз!

— Какво? — възкликна Хари.

Четирийсет и четвърта глава

Изложих теорията си. Обясненията ми отнеха около две минути.

— Хм, всичко пасва. — Хари замислено потърка страната си.

— Твърдиш, че Мари Гилбо е била ексхумирана, защото убиецът й е видял снимката ти във вестника, така ли? — попита Данбъри.

— Разсъждавай логично. Представи си, че убиецът години наред живее охолно и продава предполагаеми творби на Хекскамп; същевременно разпространява слуха, че някъде е скрита голяма колекция на безумеца. За любителите на този вид изкуството слуховете са като легендата за Светия Граал. Престъпникът решава да убие всички, които могат да попречат на осъществяването на грандиозната измама — Мари, Уики, Шастин. Жените, които са били с Хекскамп в Париж. Има само една пречка…

— Намирането на човек, който да потвърди автентичността на колекцията.

Зачетох текста под снимката от тържеството по награждаването:

— „Нотилъс и Райдър участват в елитния Специален отряд по психопатологични прояви срещу личността (СОППЛ) и се смятат за специалисти по серийните убийства и други престъпления, дело на душевноболни извършители. След специализацията им в централата на ФБР двамата се превръщат в експерти по идентифицирането и анализа на хора с изкривена психика…“

Данбъри грабна вестника, прочете дописката:

— Пише, че сте най-големите капацитети в тази област. Погледни си физиономията, Карсън. Все едно си дрогиран протестант-фанатик. Изглеждаш толкова праведен, че тръпки ме побиват.

Престорих се, че не съм чул злобния й коментар, и продължих да разсъждавам на глас:

— Убиецът вижда снимката и внезапно му хрумва, че СОППЛ е най-сигурният механизъм за доказване на автентичността. Но как точно да ни въвлече в машинациите си?

— Знам отговора — промърмори Хари. — Изравя мъртвата Мари Гилбо, пренася я в мотела. Пътьом задига два кашона свещи и няколко странни пръстена. Отбива се и в гробището, откъдето се снабдява с цветя.

— Не ще и дума — убийството на жената изглежда от странно по-странно — добавих. — Естествено поверяват разследването на нас — специалистите по престъпления, извършени от психопати.

— Ами парчето от картина, изпратено в манастира? — попита Данбъри.

Позамислих се и отвърнах:

— И това съвпада с теорията ми. По датата на пощенското клеймо се виждаше, че пакетчето е изпратено в деня, в който беше открит трупът на Мари Гилбо.

— Внезапно хрумване на престъпника, така ли?

Изведнъж зърнах невидимите нишки, сякаш прожектори прогониха мрака:

— Убиецът си тръгва от мотела, отново премисля плана си. Хрумва му да подхвърли парче от предполагаема картина на Хекскамп. Изпраща го по пощата. Подсигурил е специалистите от СОППЛ да разследват странното убийство. За да ги хване окончателно на въдицата, свързва престъплението с произведение на изкуството.

Хари кимна:

— Хайди Уики също е мъртва. Но това не пречи на убиеца да се върне и да прикрепи на тавана на караваната поредната картина. Едно не проумявам — как портретът ти се е появил на рисунката.

Поклатих глава:

— Засега нямам обяснение.

— Какво ще кажеш за картината, изпратена на Карла?

— Още един начин да насочат вниманието ни към Хекскамп. Накъдето и да се обърнем, се натъкваме на негови творби. Натрапва се заключението, че колекцията на Марсдън Хекскамп съществува и е невероятна.

Хари отиде до прозореца и се загледа във вълните, които се разбиваха в брега. Дълго мълча, накрая каза:

— Нещо като астрономите, които не виждат дадена планета, но вярват в съществуването й, защото тя привлича другите небесни тела.

— Извозиха ни! Какви сме глупци!

— Не се подценявайте — намръщи се Данбъри. — Ако не бяха невероятните картини, нямаше да се подведете. Хрумна ми още нещо, свързано с етюда, който намерихте в кабинета на Койл. Карсън, сигурна съм, че си казал нещо на Борг.

Насилих се да си спомня подробностите около наглед невинния разговор с оператор, как той ми се извини за неучтивото си поведение и ми стисна ръка. — Попита дали според мен Хекскамп е нарисувал етюда. Не потвърдих, но и не отрекох. Той непрекъснато бършеше потта от лицето си, накрая си нахлупи шапката върху камерата.

— Ясно. Закрил е червената лампичка, която показва, че камерата работи. Заснел те е, без да подозираш. Виждала съм го да прилага трика с шапката.

— Записът незабавно е бил предаден на Койл — изръмжа Хари. — Копия са били предоставени на евентуалните купувачи. Може да са били придружени и с копия от вестникарската статия и писмо от адвоката: „Прочутият специалист по серийни убийства потвърждава автентичността на етюд, сътворен от Хекскамп. Търгът започва в единайсет часа.“

— Да проверим дали това е брънка от веригата — предложих.

* * *

С Хари спряхме колите си пред кантората на „Хамърли, Мелбин енд Раус“ — возехме се поотделно, защото очаквахме да се приберем у дома, след като свършим последната задача за деня. След малко пристигна и Данбъри беше се отбила в телевизионната станция, за да вземе снимка на Зипински. Не ми се искаше да покажа на Лидия последната фотография на Боргурт, заснета от помощника на съдебния лекар.

Уорън Хамърли отсъстваше вероятно поради разклатеното си здраве. Стори ми се странно, че Лидия настоя да се срещнем в кантората, не в кафенето. Още повече се изненадах, щом я видях — носеше лилава рокля и обувки в същия цвят, около шията й беше завързано кокетно жълто шалче.

— Разбира се, че го помня — каза, когато й показах снимката. — Това е господин Пизински.

— Зипински — поправих я. — Работил е за вашата фирма, така ли?

— Да — отвърна тя и се понамръщи, сякаш беше помирисала нещо развалено.

— По-специално за Рубин Койл ли?

— Ами… да. Първият път беше преди няколко години. Господин Койл беше посредник при преговорите между строителен предприемач и брат и сестра, собственици на голям парцел, които искаха безбожна цена. Подозираше, че предприемачът и сестрата са се съюзили и че в крайна сметка тя ще получи допълнително заплащане. Господин Зипински ни осигури необходимите доказателства. Оказа се, че предприемачът и сестрата са любовници. Видеозаписите бяха много… нагледни. Дори прекалено.

Хари се намеси:

— Койл е знаел кой ще му свърши работа.

— А пък аз знам защо Борг разигра сцена на разкаяние — измърморих. — След като е разрязал гумата на колата, за да ни задържи.

Данбъри сви юмруци, очите й гневно заблестяха.

— Използвал ме е — прошепна. — Аз съм кръгла глупачка!

— Не се коркай, малката — успокои я Хари. — Зипински е бил специалист по използване и изнудване.

Лидия ми подаде снимката, сякаш бързаше да се отърве от нея:

— Не понасях този човек. Струваше ми се ужасно… нечистоплътен.

— Как се справяте, Лидия? — попитах. Забелязах че вече не нарича любовника си Рубин, а господин Койл.

— Преди три дни си връчих оставката на господин Хамърли. На бюрото на господин Койл оставих писмо, което гласи: „Върви по дяволите!“

Усмихнах се и макар да мислех, че Койл никога няма да види писмото, казах:

— Браво, Лидия.

Тя колебливо се усмихна:

— Мисля, че е време да прелистя нова страница в живота си.

Оказа се, че възрастният портиер на сградата е почитател на Канал 14 и по-конкретно на Данбъри, затова я спря да й поиска автограф. С Хари излязохме да я изчакаме на улицата. Той отбеляза:

— Потвърждението на Лидия, че Койл е познавал Борг, допълва картинката. Уолт Кели би казал: „Запознахме се със специалистите, потвърдили автентичността, и това сме ние.“

— Кой е Уолт Кели? — попитах.

Партньорът ми въздъхна, погледна часовника си:

— Май не ни остава нищо друго, освен да чакаме информацията от Уолкот. Какво ще правиш тази вечер, братле?

— Смятам да се прибера у дома. Капнал съм.

Тръгнах към колата си, но Хари ме спря:

— Искаш ли да ударим по една студена бира?

— Аз… такова…

Данбъри изскочи от сградата и се втурна към нас:

— Чакайте, момчета!

Хари я погледна, извърна очи към мен:

— Май имаш други планове, а?

— Ами…

— Радвам се за теб. Между другото, тъкмо този лек щях да ти препоръчам.

* * *

Наближаваше шест вечерта, когато завих по алеята към трите къщи на „моята“ къса улица. На косъм се разминах с хамъра на семейство Бловайн. Госпожата носеше блуза с голямо деколте, пищните й гърди подскачаха, докато скъпарският джип се клатушкаше по изровените места на алеята. Със съпруга й се престориха, че не ме забелязват.

Вероятно за да не ме оставят нито миг на спокойствие, бяха оставили телевизора включен, звукът беше усилен докрай. Наемателите на другата къща отново се бяха уединили. Червената тойота си стоеше на същото място.

С Данбъри си взехме питиетата и излязохме на терасата. Разменихме няколко думи за Боргурт Зипински. Тя промърмори:

— Донякъде го съжалявам. Нямаше друга радост в живота, освен да си купи нещо скъпо или да прецака някого… Понякога се моля, Карсън. Не е за вярване, но е така. Не знам към кого отправям молитвите си и дали помагат, ала го правя. Благодаря, че не съм примерно като Борг. Или като хората, които преследваш — гнусните колекционери на смърт. Бог знае колко е празен животът им. Ще ти кажа какво си мисля понякога, макар и с опасност да те шокирам. Смяташ ли, че някои хора са родени без души?

Понечих да отговоря, но се отказах. Цял ден си бях блъскал главата върху една или друга загадка; единственото ми желание беше да се отпусна и да не мисля за нищо. Станах и протегнах ръка на Даниел Дезире Данбъри:

— Ще ми дадеш ли още един урок по танци?

Четирийсет и пета глава

Утрото беше прохладно и свежо, първите слънчеви лъчи очертаваха кехлибарени ивици върху завесите. Още нямаше шест и половина. Приготвих кафе, изпихме го на терасата, отидох да взема душ. След малко влязох в кухнята и заварих Данбъри да се взира в кафявата кутия върху масата.

— Карсън, това ли е…

— Да — отвърнах. — Последната маска, изработена от Трей Форие.

Тя се позамисли, после попита:

— Може ли да я видя?

Извадих маската, подадох й я. Черната лакирана повърхност и стъклените зъби отразяваха светлината. Червените очи заплашително проблясваха. Данбъри взе ужасяващия предмет, но го задържа далеч от себе си, сякаш усещаше зловредната му притегателна сила.

— Може да я използваш при репортажа за серийните убийци и колекционерите на гнусни сувенири. Ще стане истинска сензация — подхвърлих.

Данбъри потрепери и ми върна маската:

— Майната му на репортажа. Унищожи проклетото нещо, подпали го!

Оставих маската, прегърнах жената до мен, двамата се заслушахме в шума на вълните: Някак не ми се струваше подобаващо да изгоря чудовищната карикатура на човешко лице. Струваше ми се, че димът ще оскверни въздуха, който дишаме.

— Няма да я изгоря, а ще я погреба под водата — казах. — Погледни, слънцето току-що изгря. Моментът е подходящ — нали всички екзекуции се извършват призори.

За последен път погледнах страховитата маска, запитах се какви ли ужаси са минавали през ума на Форие, когато я е изработвал. Дали докато е напластявал едно върху друго парчета хартия, си е представял как ще изглежда маската, преди ръцете му да я сътворят? Или не е знаел какво ще се получи? Дали е била направена под въздействието на спомени за кървави гледки, или е дело на фантазиите на един безумец?

Пъхнах я в платнена торба, затегнах шнура и обещах на Данбъри, че няма да се бавя. Тя каза, че мисли да се прибере у дома, за да се преоблече.

Нарамих каяка, който държах под къщата, и тръгнах към водата. Смятах да хвърля маската в дълбочините отвъд пясъчните наноси. Въпреки че години наред бе престояла под земята, пръстта не бе заличила натрапчивата й грозота. Може би водата щеше да отмие завинаги кошмарното видение.

Завързах торбата за малкия кнехт, грабнах веслото и загребах. След като навлязох на около петстотин метра навътре, закрепих греблото и развързах торбата. Едва сега забелязах колко е лека. Упрекнах се за глупостта си — не бях взел нещо тежко, към което да прикрепя маската, за да не изплува. Огледах се, изведнъж ми хрумна нещо. Извадих маската и пуснах в торбата малката котва. Под въздействието на водата, която се беше изплискала в лодката, маската беше започнала да се разпада… чудовищното изображение умираше. Пъхнах я обратно в торбата, наум преброих до три и я хвърлих в океана.

Дълбините погълнаха последното творение на Трей Форие.

Изпитах странно облекчение, за миг престанах да усещам болката в раменете и гърба. За последен път бях плавал с кануто в деня, преди да бъде открит трупът на Мари Гилбо. Прекрасно бе отново да се откъсна от сушата, да се движа накъдето пожелая. Грабнах веслото. Два делфина изскочиха от водата, лъскавите им тела проблеснаха под слънцето. Загребах след тях, постепенно движенията ми станаха по-ритмични. Стори ми се, че всичко, което замъгляваше съзнанието ми, остана след мен, докато следвах делфините към сърцето на залива.

След една-две минути плувнах в пот, солената вода пареше очите ми, мускулите ми се напрягаха от усилието.

Тръснах глава и продължих да греба. Делфините отново се появиха, този път по-далеч. Отказах се от гонитбата, облегнах веслото на скута си, приведох се и си поех дъх. С шепи загребах хладка вода, наплисках си лицето и гърдите.

Въздъхнах и поех обратно към брега.

Видях нещо да блести върху водата; предположих, че съм станал жертва на зрителна измама, или изгряващото слънце е осветило плуващи водорасли. Като наближих, видях по водата да се гърчат като змиорки парчета платно, ярки като дъгата. След миг кануто се озова сред водовъртеж от цветове — червено, синьо, оранжево, златисто. Бръкнах във водата, извадих едно парче. От него се стичаше бяла мътилка — размито лепило от брашно.

Сърцето ми заблъска в гърдите. Хвърлих се във водата сред рояк пъстроцветни парчета, напомнящи ято шарени рибки. Отворената торба кротко лежеше на дъното, парчетата излизаха от нея и бавно се издигаха нагоре. Сграбчих я, стегнах шнура и заплувах нагоре. Десеткилограмовата котва ми се стори двайсет пъти по-тежка, усещах жестоко парене в белите дробове. Най-сетне изскочих на повърхността, оставих торбата в лодката, после се помъчих да събера всички плуващи парчета.

Не помня как съм се добрал до брега. Знам само, че изтичах вкъщи, телефонирах в приюта. После се свързах с брат ми по мобилния му телефон и настоях да ми уреди среща с Трей Форие.

Накрая се обадих на Данбъри, че отивам да я взема, и я предупредих да се подготви за странно преживяване.

Четирийсет и шеста глава

По време на двучасовото пътуване разказах на спътницата си как с брат ми бяхме израснали в страх, че каквото и да кажем или да направим, ще си навлечем гнева на баща ни. Движехме се през живота като слепци, които плуват в залив, пълен с отровни змии — опасността ни дебнеше от всички страни.

След като навърши десет години, Джереми стана мишена на безпричинния гняв на баща ни. След време си го обясних с факта, че физически той беше копие на безумеца.

— Божичко, Карсън! — прошепна Данбъри. — Що за детство е било твоето? Все едно си бил въжеиграч, който се придвижва над дълбока пропаст.

— Джереми беше по-зле от мен — всеки негов ден беше истински кошмар. Струва ми се, че именно заради това сетивата му са прекалено изострени. Живее в свят, в който всичко е усилено максимално, дори изкривено. Ето защо наблюденията и реакциите му толкова се различават от нашите.

Най-сетне пристигнахме, преминахме през строго охранявания портал. Доктор Проуз отсъстваше, посрещна ни заместникът й. До стаята на Джереми ни придружи охранител, който ме познаваше от предишните ми посещения и знаеше, че Еванджелин ми разрешава изключителна свобода в отношенията с брат ми. Преди да вкара в процепа електронната карта за деблокиране на ключалката, той попита:

— Предполагам, държите на обичайната процедура, детектив Райдър. Вратата да бъде затворена, докато сте вътре.

— Точно така. Ако почукам да ми отворите, то ще е за да взема ето това.

Оставих до стената навитата плажна кърпа, отстъпих встрани и зачаках охранителят да въведе кода. Данбъри се вкопчи в ръката ми. Обърнах се към нея:

— Притесняваш ли се?

— Малко. Неизвестността ме тревожи.

— С мен е същото. При всяко посещение не знам какво да очаквам. Между другото, не казвай на Джереми, че си репортерка. Ненавижда представителите на четвъртата власт.

— Защо?

— Смята престъпленията си за нещо като свещена вендета. Така и не прости на медиите, задето го наричаха „убиец-психопат“; убеден е, че нарочно са изопачили възвишените му цели. Както вече казах, образите в съзнанието му често са изкривени отражения на действителността.

Вратата безшумно се отвори. Джереми стоеше на една-две крачки от прага и ме фиксираше с ледените си сини очи.

Влязох в стаята:

— Здравей, Джереми. Запознай се с моята добра приятелка Диди Данбъри.

Той се вкопчи в дланта ми, издърпа ме в другия край на стаята и просъска:

— Диди ли? Коя е тази пачавра? Къде е ЕЙВА? Къде е моето сладкопойно славейче? — Въпреки че Ейва принадлежеше към омразния му пол, той беше решил, че я харесва; вероятно се беше издигнала в очите му, защото като патолог всеки ден виждаше мъртъвци.

— Много добре знаеш, че Ейва е във Форт Уейн, Джереми. Спести ми празните приказки.

Той се нацупи и каза достатъчно високо, че и Данбъри да го чуе:

— Какво работи лейди Диди? Да не би професията й да изисква дълго стоене на колене?

— Нямам време за игрички! — сопнах се. — Помоли да доведат Трей Форие.

Джереми се обърна към Данбъри:

— Братлето ми води тук всичките си курви. Чука ги пред мен…

— Млъкни, Джереми! Трябва ми Форие. Веднага!

Той скръсти ръце, затропа с крак и отново заговори на спътницата ми:

— Госпожица Ейва, предишната любовница на скъпия ми брат, е патоложка. Помежду ни имаше много общо. И вие ли упражнявате същата професия, госпожице Тити? Ако ли не, мога ли да попитам с какво си изкарвате хляба? Не ми отговаряйте, ако работата ви е такава, че не бива да се коментира в изискано общество.

— Госпожица Данбъри се занимава с проучвания и ми сътрудничи. Повтарям — нямам време за игрички. Повикай Трей.

Той повдигна вежда:

— Какви проучвания?

— Не е твоя работа.

— Какво искаш от Трей?

— Ще ти отговоря по същия начин — не те засяга.

Някой почука, вратата се открехна. През процепа надникна друг охранител — по-млад човек, когото бях виждал един-два пъти:

— Извинете, господин Райдър. Току-що застъпих на смяна. С вас се познаваме, казвам се Албърт Дженкинс. Ще бъда отвън, ако ви потрябва нещо.

— Благодаря, ще го имам предвид.

В този момент Дженкинс забеляза Данбъри и се облещи:

— Познавам ви! Виждал съм ви по телевизията.

Джереми рязко се извърна към нея и любопитно я изгледа:

— Разрешете да попитам какво работите в телевизията.

Намръщих се:

— Господин Дженкинс, искаме да останем насаме.

— Извинете. — Охранителят затвори вратата.

Джереми огледа Данбъри:

— Актриса ли сте, госпожице Биби? Мислех, че всички съвременни актриси имат големи цици. А, сетих се! Може би сте начинаеща и още ви дават съвсем малки роли. Така ли е?

Данбъри ме погледна. Свих рамене, кимнах. Знаех, че няма да я остави на мира, докато не научи истината.

— Журналистка съм, господин Брайдуел.

— Журналистка ли? — шепнешком повтори той.

— Да, репортерка съм за Канал 14 в Мобил.

Очаквах Джереми да се разбеснее и да забълва огън и жупел по адрес на новинарските емисии, уличниците, корупцията, осъдените души… обичайната му проповед, насочена срещу представителите на медиите. Но за моя изненада той скръсти ръце и се ококори:

— РЕПОРТЕРКА ЛИ? Телевизионна репортерка е дошла на крака при нищожество като мен! Дали това е най-великият миг в живота ми, МОИТЕ ПЕТНАЙСЕТ МИНУТИ СЛАВА? Трябва ли ми агент? Личен стилист? — Изтича до огледалото и приглади русата си коса, сякаш се подготвяше да застане пред камера.

— Повикай Форие — процедих. — Важно е.

— Момент, Карсън. За пръв път се запознавам с човек от ЧЕТВЪРТАТА ВЛАСТ! — Тичешком прекоси стаята, тръсна се на леглото, помаха на Данбъри. — Поседни до мен, скъпа. Ще направя самопризнание и ти първа ще го научиш.

Тя се подчини и каза:

— Да започваме. Цялата съм слух.

Джереми направи кисела физиономия:

— Къде е микрофонът? Как ще ме чуят зрителите, които ме обожават?

Данбъри вдигна ръка, сякаш държеше микрофон:

— Зрителите по целия свят са затаили дъх. Какво ще им кажете, господин Брайдуел?

Той размаха пръст:

— А, не така! Първо трябва да ме представиш.

— Престани с цирковете! — сопнах се. — Бързаме.

— Направи ми удоволствието, братко. Дай ми трийсет секунди, после ще повикам Трей.

Данбъри погледна в невидимата камера:

— Днес разговаряме с господин Джереми Брайдуел, който има послание към нашите зрители. Заповядайте, господин Брайдуел, микрофонът е ваш.

— Благодаря.

Брат ми намигна на въображаемата камера, обърна се и заплю Данбъри.

Без нито секунда колебание тя го зашлеви.

Втурнах се и застанах между тях. Данбъри се отдръпна, с ръкав избърса слюнката от лицето си. Сграбчих брат ми за раменете и го разтърсих:

— Веднага повикай Форие, нещастнико!

— Съжалявам, че ви ударих, господин Брайдуел — обади се Данбъри иззад мен. — Реагирах машинално. Не исках да…

— Не се извинявай! — прекъснах я. — Постъпката му беше гадна. Повикай Форие, Джереми. ВЕДНАГА!

Той ми обърна гръб, отиде до стената, облегна се на нея, хвана края на ризата си и се престори, че си лъска ноктите:

— Запознах се с репортерка, наречена Диди, оная й работа гъмжеше от гниди, но бедният Карсън, уви, не можа да ги види.

— Ясно ми е, че никога няма да пораснеш — присмях му се. — Какво искаш, аз ли да повикам Форие?

— Няма да дойде, ако не го поканя. — Джереми продължи да си лъска ноктите. — Което не възнамерявам да сторя. Вземи си пачаврата, дето шамаросва хората, и се махай, Карсън. Може да ти излезе късметът и да я пробуташ на някой закъсал моряк на пристанището.

Изгледах го, после извиках:

— Охрана! Този човек има мобилен телефон!

Той просъска:

— Какви ги вършиш?

— Кажи „чао“ на телефона, братко.

Пазачът отвори вратата и надникна в стаята:

— Какво желаете, господин Райдър?

— Има нещо, което… — Млъкнах и се втренчих се в брат си.

— Което трябва да обсъдим с нашия добър приятел господин Форие — довърши той, като стрелкаше с поглед ту Данбъри, ту мен.

Кимнах:

— С госпожица Данбъри искаме да поговорим с Форие, но насаме. Нека брат ми го повика, после да изчака навън.

Джереми понечи да запротестира, но аз се престорих, че натискам клавишите на клетъчен телефон, после свих юмрук, сякаш го смачках. Той разбра намека, изгледа ме на кръв, обаче си замълча.

— Елате с мен, господин Брайдуел — подкани го охранителят.

Като мина край Данбъри, брат ми спря. Тя невъзмутимо го изгледа.

— И аз по нещо си приличам с журналистите, госпожице Биби — заяви Джереми. — Например интервюирах пет жени за ролята на мама. Познай какво се случи.

Данбъри повдигна вежда:

— Какво?

Той се ухили:

— Всички получиха ролята. — Врътна се, тръгна по коридора, спря, обърна се и подхвърли: — С удоволствие ще интервюирам и теб, госпожице Фифи. Ако някога се случа близо до дома ти, непременно ще се отбия.

Данбъри го изчака да се отдалечи, застана до мен, хвана ме под ръка:

— Толкова е непредсказуем! В един миг е очарователен, в следващия се превръща в отровна змия. Тръпки ме побиват от него. Все пак съжалявам, че го ударих. Беше…

— Машинална реакция. Забрави случилото се. И не си слагай на сърцето заплахата на Джереми — ще остане затворен тук до края на живота си. А сега се настрой да говориш френски. Мисля, че ще научим нещо много интересно за Трей Форие.

Пред вратата се чуха стъпки.

Четирийсет и седма глава

Форие влезе, любопитно ме изгледа, прекоси стаята. Направи ми впечатление, че е извърнал глава, за да скрие от Данбъри обезобразената половина от лицето си. Изправи се пред стената, до която преди малко стоеше брат ми, загледа се в нея, после задирижира невидимия оркестър.

Отново се запитах какво ли чува.

Преди Дженкинс да затвори вратата, взех от коридора навитата на руло хавлиена кърпа. Разстлах я на пода, за да покажа ивиците от нарязаната картина, които бях увил в нея.

— Ти си бил тайнственият парижки художник — казах; не бях сигурен доколко Форие разбира английски, но подозирах, че знае доста, ала не се издава. — Онзи, който е работел денонощно. Човекът, разгневил Хекскамп. — Посочих парчетата. — Марсдън е откраднал картината, нали? Не си го оскърбил с нищо, мразел те е заради таланта.

Форие продължи да дирижира. Стори ми се обаче, че го прави по навик, а всъщност внимателно ме слуша.

— Опитали са се да те убият, нали, Трей? Смазали са ти главата, оставили са те да умреш. Само че ти си оцелял.

Той престана да дирижира, докосна обезобразеното си лице, отпусна ръце. Не откъсваше очи от ивиците платно на пода.

— Моля ви, сглобете картината, господин Форие — обади се Данбъри. — Ако желаете да кажете нещо, ще ви разбера, защото говоря френски. Повярвайте, че сме дошли като приятели, за да ни разкажете за случилото се. S’il vous plait croire que nous sommes ici comme les amis, entendre votre histoire.

Форие я погледна; забелязах, че за пръв път не се старае да скрие обезобразената половина от лицето си. Изведнъж коленичи и започна да подрежда парчетата от картината, все едно бяха части от картинна мозайка.

— Marsden avait un trou dans lui… — Говореше бавно и позаваляше думите като човек, който излиза от транс.

Данбъри преведе:

— У Марсдън имаше празнота, която той смяташе да запълни с моята картина.

— Je suis venu a l’Amerique apres huit mois…

— Пристигнах в Америка след осем месеца. Знаех, че едно от чудовищата е родено в този район. Оказах се прав — групата живееше във ферма наблизо.

— Get aurait ete impossible simplement de marcher dans et prendre de retour mon travail…

— Невъзможно беше да отида ей така и да си взема картината; последователите на Марсдън щяха да ме разкъсат. Затова му казах, че е велик художник, а пък аз съм нищожество в неговата сянка. Казах му още: „Марсдън, Бог ме пощади, за да дойда в Америка и да се уча от теб.“ Донесох му цветя и целунах краката му. Воняха на гранясало сирене.

Не можех да откъсна очи от картината, която Форие сглобяваше. Повечето парчета пасваха едно до друго, по което разбрах, че той е скрил във всяка маска по една четвърт от картината.

— Je me suis renseigne sur mon art, le faisant semblant un momentane a pense…

Данбъри отново преведе:

— Веднъж попитах: „Какво стана с картината, която сътворих преди толкова време? У кого е сега? Може ли да я видя?“ Марсдън се изсмя и каза че спи върху нея. След време разбрах, че не се шегува — беше я нарязал и с ивиците си беше напълнил възглавницата. По-големите парчета и етюдите представяше за свои творби. Смяташе, че ме е победил, като е унищожил творбата ми и спи с нея. Плячкосване и изнасилване.

С Данбъри изненадано се спогледахме — сравнението, направено от Форие, бе изпълнено с психологическо проникновение. Той продължаваше да подрежда парчетата, на пода вече се беше оформила част от картина с размери около един квадратен метър. Тук-там белееха празни места — вероятно не бях намерил всички ивици, плуващи във водата.

— … une dependance, une structure pourrissant. Marsden l’a appele mon, le stage…

— Не присъствах, когато е представял картината ми като негова творба. Принуден бях да живея в една порутена стопанска сграда. Нямах право да разговарям с никого освен с Марсдън и… една жена. Той казваше, че това е моят „стаж“. Постепенно обаче спечелих доверието му, накрая ми позволи да използвам малко кътче от ателието му. Само че колкото и да си блъсках главата, не можех да измисля начин да освободя моята картина, без да ме заловят. Един ден ми хрумна идея. Натъпках с парцали възглавницата на Марсдън, а с парчетата от картината започнах да правя маски. Надявах се да отърва чедото си от прокълнатия живот, на който го бяха обрекли.

— … j’ai fait les masques laids et difformes…

— Нарочно правех маските грозни и уродливи. Забождах стъкла в тях. Никой не искаше да ги докосне, камо ли да ги открадне. Марсдън казваше: „Махни от тук тези грозотии, Форие, дръж си ги при теб.“ Знаех, че му е приятно, задето изработвам толкова отвратителни предмети, според него това доказваше липсата ми на талант. Този наперен пуяк не знаеше, че е дошъл моят ред да му се надсмивам — маските бяха като душите на онези, които откраднаха картината ми.

„Грозни и уродливи — помислих си. — Колко е бил проницателен.“

— Les masques mont ete aussi pris…

Данбъри продължи да превежда, макар като хипнотизирана да се взираше в загадъчното изображение, оформящо се на пода:

— Взеха ми и маските. Остана само една, която още не бях довършил. Мисля, че в крайна сметка те заплениха Марсдън. Бяха грозни, но притежаваха странна притегателна сила.

— Маските са се появили на местопрестъпления — казах му. — Арестували са те по обвинение в жестоки убийства.

— Les morts ne sont pas arrivees loin d’ou j’ai travaille…

— Убийствата бяха извършени недалеч от ресторанта, в който работех като мияч на чинии. Някой подшушна на полицията, че аз съм изработил маските. Съдът ми назначи служебен защитник. Казах му: „Виновникът е Марсдън Хекскамп.“ Той отвърна, че ако призная познанството си с Хекскамп, ще си подпиша смъртната присъда. Истината, която можеше да ме спаси, щеше да ме убие. Бях впримчен.

Накрая върху плажната кърпа не остана нито едно парче. Получи се нещо, което приличаше на долната четвъртина от грамадно живописно платно, символизиращо унищожението — кръв, кости, телесни части. Раззинати черепи надничаха изпод водопади от екскременти. Миниатюрни златисти червейчета пъплеха навсякъде. От гледна точка на техническите похвати картината беше шедьовър, дело на гений, но сюжетът беше плод на болно съзнание. Какво бе вдъхновило тези адски изображения?

Форие се изправи, застана пред стената и отново задирижира призрачния оркестър. Изглежда, беше изгубил всякакъв интерес към картината.

— Кой те беше впримчил? — попитах.

Той се обърна, изгледа ме, после размаха ръце, сякаш да очертае валма дим.

— Fantomes — прошепна.

— Призраци — преведе Данбъри.

Тази дума бе последната, която чухме от Форие. Той седна на леглото и отказа да отговаря на следващите въпроси. Човекът, говорещ смислено, изчезна. Остана ненормалният, който се взираше се в стената и замечтано се усмихваше.

— Не съм виждала по-странен тип, Карсън — прошепна Данбъри.

Четирийсет и осма глава

Докато пътувахме обратно към Мобил (признавам, че карах като луд и отново наруших куп правила за движение), от Канал 14 няколко пъти телефонираха на Данбъри във връзка с някакъв репортаж за клиники за отслабване; доколкото разбрах от изражението й, тази задача изобщо не й беше по сърце. На мен се обади само Джейкъб Уилоу, за да разбере какво става. Обещах да се срещнем при първа възможност, за да го осведомя за развоя на събитията.

Закарах Данбъри до работата й. Преди да слезе от колата, тя каза:

— Имам да свърша това-онова, но не е толкова важно. Готова съм да се включа в екипа, ако Уолкот позвъни.

С лудешка скорост подкарах към къщи. Първата ми работа беше да скрия картината и да взема душ. Телефонът иззвъня тъкмо когато излизах от банята. Обаждаше се Уолкот — по гласа му разбрах, че е много разтревожен:

— Не знам какво става, но мисля, че онова, за което говорихме, ще бъде днес или утре. Потърсих двама клиенти, които разполагат с достатъчно средства да купят голяма колекция. На телефоните им имаше съобщение, че господин еди-кой си отсъства от града и ще се върне не по-рано от утре или вдругиден.

— Може пътуванията им да са свързани със служебни дела.

— И двамата са пенсионери и се занимават само с попълване на колекциите си. Досега винаги са отговаряли на обажданията ми. Друга клиентка помоли да й позвъня след два дни. Добави, че ако събитията се развият според предвижданията й, ще й е необходим специалист по реставриране на картини с маслени бои.

— Продължавайте.

— Свързах се с още един колекционер и му предложих платно от ранния период на Рамирес. Той каза, че имам късмет, още утре щял да дойде да го види.

— Е, и?

— Човекът живее в Лае Вегас и е собственик на няколко малки казина. Обясни, че утре пристига по работа в нашия район и че ще остане два дни. Поинтересува се за цената на картината, добави, че очаква да направи големи разходи и не знае дали ще разполага с достатъчно пари. Щял да ме уведоми до ден-два.

„Сигурно не знае с колко ще го одерат за колекцията на Хекскамп“ — помислих си. От друга страна, „в района“ можеше да означава, че господинът се кани да посети Билокси и Паскагула, където се намират местните казина.

Уолкот отново заговори:

— Разбира се, нямам картина от Рамирес и не знам какво да правя, когато той…

— Сигурен ли сте, че не знаете къде ще се проведе търгът? — прекъснах го.

— Казах ви абсолютно всичко, кълна се!

— Убеден сте, че търгът ще бъде днес или утре, така ли?

— Да. Чувствам, че ще се случи нещо извънредно.

Хрумна ми, че ако знам имената на тези хора, ще проверя в местните хотели… разбира се, ако се бяха регистрирали според данните в личните си карти. Но защо да се крият под измислени имена, нали според тях всичко беше законно?

— Как се казват вашите клиенти, Уолкот?

— Не мога да издам тази информация, детектив Райдър. Изпълних обещанието си към вас. Очаквам и вие да спазите уговорката ни и да ме оставите на мира.

Той затвори. Изругах грозно. Ръцете ме сърбяха да запратя в стената телефона, но се въздържах и набрах номера на Хари:

— Търгът ще се проведе днес или утре. Уолкот познава някои участници, но отказа да съобщи имената им. Само ти можеш да му развържеш езика. Ще чакам да ми съобщиш резултата.

Толкова бях напрегнат, че ми се стори, сякаш в стаите няма въздух. Излязох на терасата и се загледах в блестящото огледало на залива. Мобилният ми телефон иззвъня. Погледнах изписания номер — обаждаше се Уилоу. Натиснах бутона за приемане и без предисловия казах:

— В момента не мога да говоря. Събитията набират скорост.

— В какъв смисъл?

— Изглежда, колекционерите са пристигнали и се намират някъде в района. Нямам представа къде, Хари се опитва да принуди Уолкот да съобщи имената им. Аз съм си вкъщи и докато чакам, ще се пръсна. Да приключваме — телефонът ми трябва.

— Разбирам. По-спокойно, младеж. Представи си как се чувствам аз, след като трийсет години чакам този ден. Обади ми се щом научиш нещо.

Закръстосвах терасата и се помъчих да планирам действията ни, когато разберем къде ще бъде търгът… ако изобщо стигнехме до тази информация. Участниците в наддаването не ни интересуваха, важното бе да се съсредоточим върху Койл и неговият съучастник.

Наблизо се затръшна врата на кола, жена извика:

— Рубин?

Подскочих. „Рубин ли?“

Наведох се над парапета и се озърнах. Лидия Барстоу стоеше на алеята пред къщата на съседите ми, семейство Мартин, и викаше:

— Рубин, излез! Страх ме е. Моля те, Рубин.

Спринтирах към външната врата, изтичах надолу по стъпалата, прекосих дюните между къщите. Лидия се облягаше на син експлорър, на земята беше оставила кафяв сак.

— Лидия, какво се е случило? Какво правиш тук?

Тя изплашено подскочи, извърна се към мен:

— Детектив Райдър! Какво… Искам да кажа… Как се озовахте тук?

— Живея ей там, Лидия. А ти как попадна на острова?

Тя озадачено се огледа и промълви:

— Рубин ми се обади преди около час. Поиска да му донеса този сак. Ту ми крещеше, ту молеше да му направя услугата. Попитах го какво става, но той ми се сопна да млъкна, да взема сака и…

— Чакай. Казал ти е да донесеш чантата тук, така ли?

Лидия размаха розово листче:

— Нареди да си запиша адреса и да не казвам на никого къде отивам, иначе животът му ще бъде в опасност.

Взех листчето — на него беше написан адресът на семейство Мартин. Погледнах сака — беше претъпкан.

Посочих го:

— Какво има вътре?

— Не знам. Рубин ме изпрати в един склад за съхранение на вещи. Ключът беше в чекмеджето на бюрото му. — Лидия се изчерви. — Трябваше да го направя, детектив Райдър. Опитах да го напусна, но… имам чувства към него. Още го…

Тя млъкна, закри лице с треперещите си длани. Червената тойота я нямаше, изглежда, туристите си бяха отишли. Клекнах до големия сак със солиден цип и ключалка. Опипах го. Беше претъпкан с… банкноти. Пачки банкноти.

Лидия заудря по перилото на стълбището, истерично завика:

— Рубин! Излез, Рубин!

— Мисля, че го няма, Лидия. Не виждам колата. Тук ли трябваше да се срещнете?

— Да, след един час. Изплаших се и дойдох по-рано. Какво става, детектив Райдър?

Погледнах едноетажната къща на семейство Мартин и се запитах възможно ли е през цялото време Рубин Койл да се е криел в съседство с дома ми. Изглеждаше невероятно. От друга страна, всичко около този случай изглеждаше невероятно от мига, в който влязох в мотела.

— Рубин! Вече съм тук. Обади се, моля те.

Накарах я да ме изчака в експлоръра, предпазливо се изкачих по стъпалата, застанах встрани от вратата и почуках:

— Койл! Аз съм детектив Карсън Райдър. Искам да поговорим.

Завъртях валчестата дръжка. Беше отключено. Отворих вратата, лъхна ме студен въздух, след миг нещо забуча. Стреснах се, но веднага разбрах, че се е включил фризерът.

— Койл? — извиках повторно, спънах се в трите куфара, оставени в коридора досами входната врата и влязох в просторната дневна с полиран дървен под. На масичката видях руло лейкопласт и от онези карти на района, които раздават в бюрата за даване на имоти под наем. Шест обекта бяха оградени с червено. Всички се намираха на около петстотин метра от дома ми.

Изведнъж ми проблесна — Койл беше настанил участниците в търга в къщи на остров Дофин. Намерил беше идеалното разрешение, тъй като по това време на годината местните хора бяха свикнали да виждат непознати. Още веднъж разгледах картата. Къщата на съседите ми Амбърли също беше отбелязана с червено. Семейство Бловайн бяха колекционери!

Защо ли не се учудвах?

— Детектив? — прошепна женски глас.

Обърнах се. Лидия стоеше на прага. Държеше нещо черно. Изведнъж гърдите ми се взривиха.

Отнякъде се надигнаха високи вълни и ме понесоха.

Четирийсет и девета глава

— Ало, господин Кърн, вие ли сте? — Жизнерадостният женски глас сякаш идваше от голямо разстояние. — Отново се обажда Лидия Барстоу. Настанихте ли се? Имате ли всичко необходимо? Да, островът е вълшебен. Обаждам се във връзка с предстоящото събитие. След няколко минути ще имате възможност да разгледате…

Гласът се усили. Съвземах се бързо, следователно не бях прострелян. Постепенно пред погледа ми се ширна бял таван. Усещах парене в гърдите, което ми подсказа, че съм бил временно обезвреден чрез електрошоково устройство. Разперените ми китки бяха завързани с кабел, ръцете ми бяха извити назад. Болката в гърба и раменете ми беше нетърпима.

Извърнах глава — от едната ми страна стърчеше метла, от другата — дръжката й. Да му се не види, защо лежах върху метла?

Помъчих се да седна, но не успях — нещо ме приковаваше към пода. Втренчих се в метлата и бавно осъзнах какво е станало. Преди да завържат ръцете ми, бяха прокарали дръжката през свивките на лактите ми, затова не можех да помръдна.

С усилие леко повдигнах краката си и видях, че глезените ми също са овързани с кабел. Жената продължаваше да чурулика:

— Ще ви взема след няколко минути и ще ви заведа на мястото. Рубин ще ви обясни процедурата по наддаването… Да, с нетърпение чака да се запознае с вас…

Лидия седеше до плота между кухнята и малката трапезария. Носеше копринена бяла блуза, джинси и маратонки — „униформата“ на богатите туристи. Досега я бях виждал само с широките и безвкусни дрехи, затова не бях забелязал съвършената й фигура. Говореше различно от „предишната“ Лидия — гласът й беше музикален, с лек южняшки акцент, много уверен, както подхожда на делова и красива жена.

— Официалното облекло не е задължително, господин Кърн. Да, Рубин също ви очаква. Доскоро.

Тя затвори телефона. Видя, че съм се свестил, и ми се усмихна като на стар приятел:

— Представяш ли си, Райдър? Онзи кретен питаше дали участниците в търга ще бъдат с официално облекло. Хм, дали да не му позвъня отново и да му кажа да облече смокинг?

— Всичко е измама — прошепнах. — Абсолютно всичко.

— Грешиш, скъпи Райдър. Парите са съвсем истински. Като стана дума за пари, време е да получа следващата сума. — Тя се изправи. Вече не се движеше прегърбена, не изглеждаше отчаяна от живота. Новата Лидия пристъпваше грациозно като пантера. Откъсна от ролката парче лейкопласт, залепи го върху устата ми и излезе. Изкрещях, но се получи само тихо мучене.

Опитах да се преобърна и открих, че метлата ми пречи да се движа. Забих пети в пода и се помъчих да се повдигна, но само се завъртях по гръб. Известно време се въртях като стрелката на повреден компас, после се отказах.

Лидия се върна след двайсет минути според стенния часовник; носеше още един куфар.

— Благодаря, че ми зае колата си — изчурулика и подрънка ключовете. — Извинявай, но я оставих на няколко пресечки от тук.

Затворих очи — ако някой ме потърсеше, щеше да си помисли, че съм отишъл някъде. Лидия ме подритна:

— Ако се държиш прилично, ще ти дам възможност да говориш.

Кимнах. Тя махна лепенката. Погледнах последния куфар:

— Каква е мизата този път?

Лидия отвори куфара, обърна го към мен. Видях стройни редици от пачки банкноти.

— Господин Кърн донесе милион и сто хиляди. Госпожа Бърчман — милион. Господин Карутърс се включи с деветстотин хиляди. Семейство Д’Алесандро донесоха седемстотин хиляди и златни монети за още сто хиляди. — Тя ми намигна. — Още трима участници в наддаването и ще си осигуря приличен пенсионен фонд.

— Пет-шест милиона за двама ви с Койл. Като стана дума за него, кога очакваш да се появи?

Лидия лукаво се усмихна. Заобиколи плота и изчезна от погледа ми. Чух трополене и се запитах дали Койл се е скрил в килера на семейство Мартин.

— Рубин? Скъпи? Вече можеш да се покажеш. Детектив Райдър е в дневната и настоява да те види.

Тя отново се появи. Първото, което забелязах, бе, че е сложила розови ръкавици за изваждане на горещи съдове от фурната. После видях какво носи — замразена човешка глава.

Невиждащите очи на Рубин Койл се впериха точно в мен.

— Детектив Райдър, кажи здрасти на Рубин. — Пусна главата на пода и я изрита. Тя се плъзна и спря до крака ми. Потреперих. Лидия се върна в кухнята, свали ръкавиците. Вдигна слушалката на телефона и набра някакъв номер:

— Здравейте, господин Барнкамп. Обажда се Лидия Барстоу. Готов ли сте за днешното събитие? Чудесно! След два часа ще имате възможност да разгледате колекцията. Предполагам, вече сте се запознали с материалите, доказващи автентичността — статиите в пресата, видеозаписа с изказването на детектива-специалист. Както обещахме, потвърждаването е извършено от експерт… — Погледна ме, отново ми намигна, продължи да говори по телефона. Взирах се в тавана и слушах как тя манипулира жертвите си, оплитайки ги в мрежа от лъжи… както бе впримчила и двама ни с Хари; изпратила ни беше за зелен хайвер, като ни насочи по следите на Рубин Койл. С най-елементарни средства — неугледни дрехи и позата на разтревожена и безпомощна жена, Лидия Барстоу ни беше движила като фигури по нейната шахматна дъска.

Погледнах замръзналото лице на Рубин Койл; очите му бяха изцъклени от ужаса на сетния миг. Запитах се как го е убила — нападнала ли го е в гръб като Борг или му се е усмихвала в лицето, когато е прерязала гърлото му?

Предполагах, че е избрала второто. Зипински е бил нищожество, наето да свърши определена работа, Койл — актьор в нейната постановка. Театралното й появяване с отрязаната глава ми подсказа, Лидия е типичен социопат — искаше жертвите й да разберат за неминуемата си смърт и да види ужаса в погледите им.

Сигурен бях, че най-подробно е изучила структурата на полицията в Алабама, открила е как и кога е създаден СОППЛ и с невероятно умение е манипулирала системата.

Твърдеше, че е на около четирийсет и пет години, но в наши дни козметичната хирургия е широко разпространена и вече не е лукс, който си позволяват само кинозвездите. Сега разбрах, че е поне с десет години по-възрастна. Бе невероятна актриса. Изглеждаше безстрашна. Манипулираше хората благодарение на интуитивното си усещане за най-тайните им желания. Алчността й беше почти осезаема — жажда за пари, власт, надмощие.

Постепенно в съзнанието ми се оформи предположение; изгледаше невъзможно, ала интуицията ми подсказваше, че съм на прав път.

Лидия Барстоу и Калипсо бяха една и съща личност.

Петдесета глава

Един от моряците на ферибота между форт Морган и остров Дофин размота котвеното въже и го пусна на палубата, боядисана в бяло. Извади цигара от пакета, облегна се на парапета и заразглежда пътниците. Повечето бяха курортисти, пристигащи на почивка с микробуси и каравани — децата посочваха чайките, които кръжаха над водата, родителите снимаха с камери приближаването на ферибота към остров Дофин, все едно беше невероятно събитие. Към някои коли бяха прикачени платформи с лодки. Имаше и неколцина колоездачи. Изглежда, всички бяха туристи, което бе обичайно за сезона.

„Този обаче не е турист — помисли си морякът, когато погледът му попадна на възрастния човек, застанал на предната част на палубата. Непознатият беше със силен слънчев загар, носеше избеляла синя риза, вехт бежов панталон и оръфани тежки обувки. — Може би навремето е бил в строителството, но не като общ работник, а като инспектор.“

Той запали цигарата и се загледа в залива, докато лоцманът насочваше ферибота към рампата. Двигателят намали оборотите, червено-бялата плуваща платформа се разтресе.

— Получаваш долар за една цигарка.

Морякът се обърна — възрастният човек незабелязано се беше приближил до него.

— Заповядайте, господине.

Извади цигара от пакета и махна на стареца да си прибере банкнотата. Щракна запалката, непознатият се приведе и с шепи закри пламъчето. Дълбоко вдъхна дима и се закашля.

— Хей, добре ли сте? — стресна се морякът.

Старецът се поусмихна, погледна цигарата:

— Запалвам за пръв път от сума ти години. Сигурно съм отвикнал.

— Откога не сте пушили?

— Оказах цигарите на 1 януари 1980 година.

Младежът озадачено го изгледа:

— Защо след толкова време отново започвате?

Непознатият дръпна от цигарата, задържа дима в дробовете си, после го изпусна през носа и се загледа в острова:

— Помага ми да чакам.

— Какво чакате?

— Отговори — промълви по-възрастният човек и отново дръпна от цигарата. — За нещо, дето стана преди трийсет и пет години.

* * *

Лидия затвори телефона, приближи се до плъзгащата се врата към терасата. Дръпна завесите и се загледа в залива; поклащаше се, сякаш танцуваше в ритъма на въображаема музика. Над къщата прелетя ято чайки — приличаха на бели пръски върху синьото небе.

Повдигнах глава и попитах:

— Как убеди другата жена да застреля Марсдън вместо теб?

Тя престана да се поклаща. Обърна се към мен. Отначало лицето й беше безизразно, ала след няколко секунди устните й се разтегнаха в усмивка. Шията й пламна, тя се задъха, сякаш беше възбудена.

Претича през стаята и скочи върху гърдите ми. Въздухът излезе от белите ми дробове. Лидия доволно се усмихваше, докато гледаше как се давя.

— Не беше необходимо да убеждавам жалката ненормалница, Райдър. На колене ме молеше да й дам черните дрехи и воала. Повтарях: „Не, Шайен, това е свещен миг.“ Глупачката се тръшкаше и пак ме молеше. Накрая въздъхнах и казах: „Добре, Шайен. Не казвай думичка никому и ще отидеш в рая заедно с Марсдън. Ще дойда при вас след няколко седмици.“ Тя дословно спази указанията ми и си пръсна тъпата глава. Ченгетата спипаха няколко други тъпанарки с размътени мозъци, които потвърдиха, че самоубилата се Плачеща жена е последователка на Хекскамп, носеща прякора Калипсо. Цялата история беше много мътна, от полицията не надушиха нищо гнило и никой не ме потърси. — Тя най-сетне отстъпи встрани, седна на канапето, изрита ме в ребрата. — Ще ти открехна нещо, Райдър. Самолюбието на Марсдън много ми помогна при поставянето на малката ми пиеса. Слуховете изостриха апетита на откачените колекционери. Да не говорим, че ги зарибих с мостри на онова, което предлагах.

— Парчета от мащабното платно на Трей Форие, което сте откраднали.

Очите й се изцъклиха, долната й челюст увисна, но само след миг тя възвърна самообладанието си:

— Научил си за Форие, така ли? И си се досетил коя съм. Заслужаваш жалката си заплата, детектив. Честно казано, избрах остров Дофин най-вече за да те държа под око. Държа да наблюдавам главните герои, да следя дали играят добре ролите си. Разбира се, има и друга причина. Досещаш ли се коя е?

— За да ни изкараш от сцената, когато повече не сме ти необходими.

— Бива те в занаята, Райдър. Тъй като обаче ти подхвърлях само объркваща информация, нямаше начин да се усетиш навреме. Целта ми бе да създам впечатлението, че убийствата са дело на психопат със странни наклонности.

— Затова ли си направи толкова труд със свещите, цветята и евтините пръстени, с които накичи убитата монахиня?

— Първо, не си направих Бог знае колко труд, второ, осъществих плана си — нали възложиха на теб разследването?

— Да, хванах се в капана — признах. — Дотам, че неволно да „потвърдя автентичността“ на въображаемата колекция на Хекскамп.

Лидия скочи на крака, закрачи напред-назад, от време на време отиваше да погледне ту през един, ту през друг прозорец, но не преставаше да говори:

— Доказването на автентичността беше единственият ми проблем. Години наред продавах малки парчета от картината. Разбира се, известни търговци като Уолкот бяха склонни да дадат неангажиращи мнения от рода на „Творбата много напомня прочутия стил на Хекскамп…“ Ала когато ставаше въпрос за цяла колекция… Необходим ми беше специалист, който да каже: „Да, смятам, че картината е сътворена от Марсдън Хекскамп.“

— И този специалист се намери в лицето на член от екипа по психопатологични прояви срещу личността.

Тя ми намигна:

— Предишната вечер бях погребала Мари Гилбо и планирах да намеря някой, който да се представи за експерт. Това обаче щеше да ми струва много пари, пък и бе крайно опасно. Случайно видях снимката ти с онази тъпа награда, прочетох дописката и си казах: „Това е човекът, когото търся — героична поза, поглед на самоотвержен борец с престъпността. Накратко, надут тъпанар.“ Извадих Мари от гроба, измих я, пренесох я в мотела и хвърлих въдицата. Не след дълго моят експерт захапа стръвта.

— Помислила си и как да намерим отпечатъците на Койл.

— Естествено. Хитро, а? Миналия месец накарах Рубин да ме заведе в „Коузи Кабинс“. Казах му: „Моля те, скъпи, искам да се чукам на някое долнопробно място, където ходят курвите…“ Идеята много му допадна. Между другото, записът на диктофона беше във връзка с проект отпреди две години, когато видни политици от Флорида водеха преговори със строителни предприемачи, за да разпределят помежду си доста крупна сума.

— Хубаво ни преметна и двамата с Хари. Като си спомня как се преструваше, че се страхуваш от парчето картина, уж изпратено на Койл по пощата…

— Умелата лъжа се състои в това да изпипаш всичко до най-малките подробности. Тръгнах си от мотела, но изведнъж ми хрумна, че е трябвало да оставя до трупа нещо, свързано с изкуството. И с Марсдън Хекскамп.

— Затова на следващия ден си изпратила в манастира парче от картината.

Тя отново ме подритна:

— И вие попаднахте в капана, нали?

— Почти — признах неохотно.

— Върнах се в онова задръстено място и закрепих парче от картината и над главата на разлагащата се Уики, после пак се обадих на тъпата репортерка: „Хайди Уики в Елрейн.“

— Защо ги уби?

— Преди два месеца бях в един ресторант и се засякох с Уики. Каква ирония, а? Хайди така се облещи, че очите й щяха да изпаднат. Може би е решила, че й се е привидяло, само че не можех да рискувам. Имаше опасност откачалките да се свържат помежду си, да тръгнат слухове, че не съм мъртва; рано или късно мълвата щеше да стигне до ушите на бившето ченге Джейкъб Уилоу. Навремето той сложи край на малките ни експерименти и все още чат-пат си вре носа, където не му е работа. Отдавна трябваше да го добавя към моята колекция от сетни мигове.

— Защо не пощади поне безобидната и слабоумна Нанси Шастин?

— Дадох й шанс. Проследих я, спрях колата до нея и я поздравих. За съжаление…

— Тя те е познала. Обърнала се е и е побягнала.

Лидия пак ми намигна:

— Е, не стигна далеч.

— Сега разбирам, че Койл не е бил колекционер.

Тя се ухили:

— За щуротиите в кабинета му ли говориш? За мен беше фасулска работа — купих от железарията гвоздеи и въже, от месарницата — парче прясно свинско, което увих в няколко ризи, за да се изцапат от кръвта. Само за един ден устроих изложбата.

— За разлика от мен Хамърли не повярва, че Койл е колекционер. Между другото, той замесен ли е в играта?

— Уорън не може да си направи чекия, ако не разполага с видеозапис с указания — презрително се изкиска Лидия. — Само че навремето беше адвокат на Марсдън… Предполагам, че вече си се добрал и до този факт, умнико.

Кимнах.

— Наистина ти сече пипето, Райдър. Искаш ли да си поиграеш на гатанки с госпожица Калипсо? Първа гатанка: защо съм постъпила на работа тъкмо в адвокатската кантора „Хамърли, Мелбин енд Раус“? Ще ти дам един жокер — не заради способността на Рубин да посредничи в трудни сделки, въпреки че неговата репутация безспорно ми беше от полза. — Тя отново ме подритна, все едно котка си играеше с мишка. — Хайде, понапъни си мозъчето.

Спомних си, че между всичките ми приятели, които бяха запалени колекционери на картички със снимки на бейзболисти, старинни оръжия и така нататък, имаше едно сходство — знаеха всякакви легенди, свързани с избраното хоби. Отговорът ми проблесна изведнъж.

— Водила си кореспонденция с евентуалните участници в търга, като си използвала бланки на кантората. Любителите на гнусните сувенири знаят, че Хамърли е бил служебният защитник на Марсдън Хекскамп. Самият адвокат ни каза, че от време на време го търсят колекционери и се опитват да изкопчат някаква информация. Признавам, че планът ти е бил гениален.

Лидия подигравателно изръкопляска:

— Не се знаеше къде са творбите на Марсдън след смъртта му, но всеки от тези многознайковци имаше собствена теория. Повечето смятаха, че картините са останали у адвоката, или най-малкото той знае къде се намират. Писмата с официалните бланки на кантората потвърдиха подозренията им. — Тя скочи на крака и победоносно ме изгледа. — Искаха да повярват, затова им раздавах парчета от картината на Форие. Искаха потвърждение, затова им поднесох на тепсия Уорън Хамърли. Искаха удостоверяване на автентичността и получиха теб.

Петдесет и първа глава

— Ало? Госпожа Бловайн? Отново се обажда Лидия Барстоу. Как сте? Знам и много съжалявам. Тук подобни „инциденти“ са ежедневие и вече сме свикнали. Може би ще го отстраните, ако пуснете вода с маркуча… Не, разбира се. Не казвам вие да го изчистите. Съпругът ви там ли е? Ще изчакам, благодаря.

Лидия затисна с длан микрофона на слушалката и се обърна към мен:

— Писна ми от тази пачавра Бловайн! Непрекъснато мрънка за нещо — вкусът на питейната вода бил особен, леглата били твърди, на терасата имало курешки… Ръцете ме сърбят да взема отварачка за консерви и да й извадя очите.

— Чакай малко — казах. — Ако са видели видеозаписът, в който „потвърждавам автентичността“, и са прочели дописката в „Реджистър“, вече знаят кой съм.

— Показах им ги едва след като вече бяха имали пререкание с теб. Съобщих на всички участници в наддаването, че живееш на острова; умни са и си дават сметка, че не им симпатизираш. Между другото, така изглеждаш още по… правдоподобен.

Тя отдръпна дланта си от микрофона и зачурулика в слушалката:

— Здравейте, господин Бловайн. Обажда се госпожица Барстоу. Исках да ви съобщя, че след малко ще бъда при вас, за да…

Приключи разговора, погледна часовника си, отново залепи устата ми с лейкопласт и отиде да прибере поредната тлъста сума. Няколко минути напразно се опитвах да се освободя. Хари беше при Уолкот, Данбъри — на работа. Разбира се, по някое време щяха да се усъмнят, че не съм се обадил, и щяха да дойдат да ме търсят. Само че нямаше да намерят нито мен, нито колата ми. И през ум нямаше да им мине да надникнат в къщата на съседите.

Само след двайсет минути Лидия вкара през вратата грамаден куфар на колелца.

Тя остави куфара до другите, помилва го, както се гали дете, и се ухили:

— Сигурно си забелязал изкуствените цици на онази мръсница Бловайн, Райдър.

— Трудно е да не ги забележиш.

— Адски се изкушавах да ги разрежа, та да разбера с какво са напомпани. За съжаление това щеше да провали плановете ми.

— Онези наивници още ли са живи?

Усмивката й стана още по-неприятна:

— Съобщавам на здраво овързаните и много изплашени „участници в търга“, че в една от съседните къщи ще бъде намерено мъртво ченге. После ги принуждавам да изгълтат по няколко хапчета сънотворно. Щом заспят, леко разхлабвам въжетата. След десетина часа „клиентите“ ще се събудят и ще бъдат изправени пред избор — да пропълзят обратно в дупките си и да си мълчат за случилото се, или да отидат в полицията. При втория вариант ще започне разследване и ще избухне невероятен скандал, симпатичното им хоби ще стане център на общественото внимание — нещо, от което тези сладури се страхуват, както дяволът се страхува от тамян.

Неволно се възхитих от проницателността на Лидия/ Калипсо и познаването й на човешката природа; повечето колекционери на вещи на серийни убийци вероятно бяха богати комплексари, жалки гротески, страхливци по рождение, които щяха да се примирят със загубата и да се скрият в своите бърлоги, за да ближат раните си.

Забих пети в пода и се преместих няколко сантиметра встрани, за да виждам лицето й:

— Един въпрос не ми дава покой, Лидия. Как портретът ми се е озовал на картинката, която си оставила при Уики?

Тя сбърчи чело:

— Какви ги дърдориш?

— На парчето платно, залепено на тавана на караваната, имаше скица с молив на човек, който изглежда като мой двойник. Била е изтрита, но в лабораторията я възстановиха. Застанал съм до метална ограда, а зад мен се вижда Айфеловата кула.

За втори път станах свидетел на странно явление — лицето й внезапно стана безизразно като маска. Очите й се замъглиха, долната й челюст увисна, дъхът й секна. След четири-пет секунди мъртвешката физиономия се смени с живо лице.

— Не знам за какво говориш — избърбори тя. Врътна се и отиде да си налее оранжада от бутилката в хладилника.

Опитах се да анализирам странната й реакция; съзнанието на Лидия/Калипсо сякаш обработи информацията, прецени, че въведените данни са недостатъчни, и ги отхвърли. Запитах се дали по този начин увредената й психика реагира на объркването — тялото й престава да функционира, докато мозъкът приема и анализира неочаквана информация.

— Откъде взе картината, която остави при Уики? — настоях.

Лидия остави на плота чашата с оранжада и отново посегна към телефона, но преди да се обади, благоволи да обясни:

— Въпреки че разфасовах платното на скъпоструващи парченца, далаверата не можеше да продължава вечно, Райдър. Именно затова започнах да планирам последния голям удар. Преди две години се добрах до източника, за да се сдобия с още малко „стока“ — предположих, че ще ми потрябва.

— Форие!

— Изръсих се три хилядарки, за да подкупя един пазач в лудницата. Казах му да вземе от Форие всичко, свързано с изкуството. Той ми достави няколко миниатюрни рисунки, които приличат на голямата картина… предполагам, Трей живее в миналото. Една залепих на тавана над разлагащия се труп на Хайди, друга оставих в бюрото на Рубин. Струваше си да хвърля трите бона, за да те държа на нокти, Райдър.

— Добре, че Форие е оцелял след побоя в Париж, а?

Тя се потупа по слепоочието:

— Явно има твърда глава… Имаш право, наистина ми се наложи да го използвам, и то два пъти.

— Ти си взела маските, изработени от него. И си продължила да убиваш. Изпитвала си потребност да го правиш.

Лидия се спусна към мен; дълбоко си поех въздух, защото очаквах отново да скочи върху гърдите ми. Ала тя коленичи и ме погледна в очите.

— Случвало ли ти се е да видиш сетния миг на един живот, Райдър? — прошепна, горещият й дъх опари лицето ми. — Онази частица от секундата, в която разбираш от какво сме направени. Мигът изтича от очите, като кал се излива на пода, в него се гърчат какво ли не гадини. Невероятно е. Ала не всеки може да го види, това е отредено на много извисени личности.

Извърнах глава, защото безумието в погледа й бе ужасяващо.

— Оставяла си маските на Форие до труповете на жертвите си — казах престорено спокойно; не можех да направя друго, освен да я накарам отново да подхване самохвалната си реч и да отвлека вниманието й от мислите за сетния миг.

Тя се подпря на главата ми, за да се изправи, и без да бърза, се върна до плота:

— Брр, ама че грозни бяха тези маски! Форие беше гениален художник, Райдър. Виждал си образци от изкуството му, не мислиш ли, че творбите му са надникване в бъдещето?

Не отговорих, само поклатих глава. Лидия продължи:

— После загуби дарбата си… може би след като му разбихме главата. Не съм виждала по-грозно нещо от тези маски. Ала те осигуряваха безопасността ми.

Взирах се в тавана и си мислех, че способността й да извлича полза от другите — Хекскамп, жената в съдебната зала, Форие — е свръхестествена. Социопатите са много опасни, защото за разлика от останалите хора не са обременени от чувства или от безбройните проблеми на ежедневието, а изцяло се съсредоточават върху желанията и целите си.

Лидия набра поредния номер и отново се преобрази в чаровна делова жена:

— Здравейте, господин Пауъл. Така си радвам да ви чуя…

След няколко минути излезе. Отчаяно се опитвах да се освободя и да изкрещя, но устата ми пак беше залепена с лейкопласт, а метлата не ми позволяваше да изтъркалям по пода. Бях безпомощен като напълно парализиран човек, затворен в клетка с вълци.

Петдесет и втора глава

Джейкъб Уилоу слезе от пикапа, обувките му затънаха в пясъка. Колата на Райдър я нямаше нито на алеята, нито под къщата. Бившият детектив се качи на верандата. Почука на входната врата, обърна се и се огледа. На „улицата“ имаше три къщи, след които започваше рехава гора. Едната постройка беше голяма и луксозна, къщите на Райдър и на другите му съседи бяха далеч по-скромни. Това не им пречеше да струват майка си и баща си заради местоположението на брега на океана. Задънената улица означаваше, че по нея минават само колите на обитателите на трите къщи. Накратко, мястото беше спокойно и уединено, истинско райско кътче.

Уилоу отново почука. И този път никой не отвори вратата. Той слезе по стълбите, прекоси разстоянието под къщата. Заобиколи масичките за чистене на риба и за пикник, също и каяка. Излезе от другата страна и погледна към терасата. От единия прозорец — може би на кухнята, струеше светлина. Уилоу пак се мушна под къщата, ослуша се, но не чу нито стъпки, нито звук от телевизор или радио. Върна се при пикапа и взе мобилния си телефон, за да позвъни на Райдър, ала си спомни предупреждението му, че линията трябва да е свободна, защото очаквал важно съобщение.

Въздъхна, хвърли телефона обратно на седалката. Понечи да седне зад волана, но си помисли: „Какво съм се разбързал? Може Райдър да е отскочил до магазина.“

Затвори вратата на пикапа и тръгна към стъпалата пред притихналата къща. Сложи си тъмните очила, придърпа на челото си широкополата шапка и седна под палещото слънце; умираше за още една цигара.

* * *

Чух как шофьорът на колата, която мина по алеята към къщата ми, изключи двигателя. Дизелов двигател… Помъчих се да си спомня кой мой познат кара автомобил с дизелово гориво.

Уилоу! Пикапът му „Додж Рам“ беше на дизел. При последния ни разговор преди около час му казах, че няма да мърдам от къщи, защото чакам да ми съобщят важна информация. Възможно ли беше да го е обзело лошо предчувствие, да е взел ферибота и сега да е тук, на острова?

Нямаше да се учудя, ако е послушал интуицията си.

За миг се обнадеждих, после ме обзе още по-силно отчаяние. Въпреки че Уилоу се намираше на петнайсетина метра от мен, нямаше как да го известя къде съм. Отгоре на всичко Лидия щеше да се върне всеки момент; Бог знае какво можеше да се случи, ако тя познаеше стария детектив.

Дълбоко замразената глава на Рубин Койл, намираща се на сантиметри от коленете ми, подигравателно се взираше в мен.

* * *

Уилоу се изправи и се протегна. Нямаше смисъл да виси тук, Райдър вероятно беше отишъл в Мобил. Погледна към океана и забеляза нещо да се движи успоредно с брега на петнайсетина метра навътре. Мушна се под къщата, излезе от другата страна и застана до водата, като понамести тъмните си очила.

Едва сега видя гръбната перка на малка акула, която плуваше в плитчините между брега и пясъчните наноси и гълташе малките рибки. Хрумна му, че тези морски хищници са вечно гладни, сякаш са „програмирани“ да се тъпчат непрекъснато. Погледа, докато акулата изчезна в по-дълбоки води… или се притаи сред наносите, за да дебне нови жертви.

После нахлупи шапката си, за да не я отнесе внезапно усилилия се вятър, и тръгна обратно към пикапа. Докато се изкачваше по дюната, чу хрускането на пясък и раковини под колелата на някаква кола. Вдигна глава с надеждата, че Райдър се връща, но видя някакъв син джип, шофиран от жена. Тя любопитно го изгледа, после приятелски му махна. Той също вдигна ръка за поздрав и загледа непознатата, която спря джипа пред съседната къща, слезе и с грациозността на пантера се запъти към стълбите.

Лидия влетя в дневната; веднага забелязах, че е намръщена като тъмен облак. Изгледа ме злобно, отиде в кухненския бокс и взе да ровичка в чекмеджетата. Ядосано хвърли едно, на пода се раздрънчаха прибори за храна. Тя се върна с дълъг нож за обезкостяване на риба, клекна до мен, дръпна лепенката от устата ми и притисна острието до шията ми:

— Около къщата ти обикаля някакъв човек. Не му видях лицето, но ми се стори, че е възрастен. Кара черен пикап. Кой е този тип?

Черен пикап! Значи наистина беше Уилоу. Ала тя не го беше познала.

— Не знам — избърборих.

Лидия допря ножа до вратната ми вена:

— Не ме лъжи! Кой е този, мамка му?

— Може да е… клиент.

— Клиент ли? За какво?

— Ами… в свободното си време водя туристи на риболов. Понякога местните хора ме препоръчват. Виж дали върху колата му има приспособления за поставяне на рибарски пръчки.

Тя скочи и погледна през прозореца, после се обърна към мен:

— Не знам как изглеждат тези приспособления. Приличат ли на тръби? — Отново погледна навън и видимо се успокои — визуалната входяща информация отговаряше на онова, което й бе казано. — Изглежда неспокоен, май се кани са си тръгне. Този клиент ще го изпуснеш, Райдър. — Изсмя се, мина край мен, размаха ножа пред очите ми и отиде в кухненския бокс.

* * *

Джейкъб Уилоу се качи в пикапа, понечи да завърти ключа за двигателя. Хрумна му, че има много време, докато фериботът потегли обратно към форт Морган; можеше да отиде до прочутия аквариум на острова, а на връщане да провери дали Райдър се е прибрал. За всеки случай щеше да му остави бележка. Взе от жабката бележник и химикалка и написа:

Бях тук в 3.00. И мен не ме сдържа на едно място. Докато чакам ферибота, ще отскоча до аквариума. Отдели десет секунди и СЕ ОБАДИ ДА МИ КАЖЕШ КАКВО СТАВА!!! Искрено твой:

Джейкъб Уилоу

Слезе от колата, изкачи стъпалата към къщата, помъчи се да пъхне бележката между вратата и рамката, само че те плътно прилягаха една към друга. Той хвана валчестата дръжка, опитвайки се да поразшири процепа. Дръжката се завъртя. Очите му се разшириха от изненада — вратата не беше заключена.

Той я открехна, надникна в прохладната дневна, огледа се. Бялото ленено сако на Райдър беше преметнато на облегалката на един стол. Отдолу висяха някакви каишки.

„Какво пък, ще погледна — каза си Уилоу. Пристъпи в стаята, вдигна сакото. Отдолу беше кобурът със служебния пистолет на Райдър. — Да му се не види, кое ченге излиза без оръжието си?“

Самият той не мърдаше никъде без малкия револвер, който носеше в кобур, прикрепен към глезена си — тежеше само петстотин грама и не затрудняваше движенията му. Този случай изглеждаше прекалено странен и човек трябваше да е подготвен. Лудите бяха непредсказуеми.

Излезе на верандата. Представи си как Райдър слиза по стъпалата, качва се в колата и потегля на някъде. Обаче не взима оръжието си. Защо?

Обърна се към съседната къща, в която преди малко беше влязла непознатата, вероятно някаква курортистка. Забеляза леки вдлъбнатини в пясъка между двете постройки. По разстоянието помежду им прецени, че са отпечатъци от стъпки.

Вятърът откъм залива ту се усилваше, ту стихваше. Уилоу се запита колко ли време е необходимо да се запълнят вдлъбнатините при този вятър. Позамисли се, после се върна при пикапа. Беше пристигнал преди четвърт час, а следите му започваха да се заличават. Отново се загледа в отпечатъците между къщите. Бяха отпреди максимум деветдесет минути, иначе вече щяха да са изчезнали.

Хрумна му, че ако жената не е курортистка, а живее тук, може би е приятелка на Райдър и той е изтичал до дома й, за да й каже нещо важно. Може би…

Въпроси, въпроси… прекалено много „може би“.

Уилоу мразеше въпросите и неизвестността.

Побутна назад шапката си и последва дирята в пясъка.

* * *

Чух скърцането на пясък и раковини — някой приближаваше къщата. Лидия изтича до прозореца:

— Онзи дъртак идва насам. Сигурно ще ме пита дали не съм те виждала. — Усмихна се престорено и заговори като празноглава лигла: „Ах, скъпи господине, разминахте се с господин Райдър! Той отиде в Бирмингам при свой болен приятел.“ Знаеш ли, хрумна ми нещо. Ще се отървем от стареца, после ще те отведа на места, за които не си подозирал, че съществуват.

Стъпките стихнаха, сякаш Уилоу бе спрял да огледа къщата.

После ги чух отново, този път бяха по-близо.

Представих си какво ще се случи. Лидия отваря вратата, Уилоу е на площадката отвън. Ще го познае ли? Кога го е виждала за последен път? Какво ще направи той? Ще разбере ли коя е? А може би изобщо не я познава, защото преди трийсет години буквално се е изпарила…

По стълбището проехтяха стъпки. Лидия просъска:

— Онзи се качва, Райдър. Не мърдай от тук, ей сега се връщам. Не бой се, ще имам достатъчно време да се позабавляваме, преди да взема ферибота. — Кимна към отсечената глава и съучастнически ми намигна: — Прави компания на Рубин, докато се отърва от дъртия глупак.

Напрегнах сили и с коляно побутнах ужасяващото нещо — беше твърдо като топка за боулинг.

На вратата се почука.

Трескаво размишлявах. Знаех, че ако пропусна тази възможност да се спася, с мен е свършено. Изведнъж си спомних как съзнанието на Лидия се „изключваше“, когато тя се изправяше пред нещо неочаквано — в психологията тази реакция се нарича „дисоциация“. Запитах се дали мисловният й апарат ще престане да действа за няколко секунди, ако Уилоу внезапно изникне пред очите й.

Тя се провикна:

— Един момент, ако обичате.

Погледнах отсечената глава, очите ми се прехвърлиха върху гладкия под. Лидия се обърна да провери дали съм скрит от погледа на човека, който ще застане на прага. После затъкна ножа в колана на джинсите си и го прикри с блузата. Измина краткото разстояние до вратата.

Отвори я.

Дълбоко си поех въздух, събрах цялата си сила и с колене леко побутнах главата на Рубин Койл.

* * *

Джейкъб Уилоу притисна шапката си, за да не я отнесе вятърът. Вратата се отвори. Той кимна. Жената се усмихна:

— Какво оби…

Изведнъж млъкна. В мига, в който погледна новодошлия, лицето й стана безизразно като на статуя.

— Добре ли сте, госпожо? — избърбори Уилоу, стреснат от необяснимото й поведение. Хрумна му, че я е виждал някъде, което също беше странно.

След миг обаче се случи нещо още по-странно. Отсечена човешка глава бавно се изтърколи по пода и спря на сантиметри зад жената. Тя не я забеляза; долната й челюст беше увиснала, погледът й беше празен.

Уилоу посегна към оръжието в кобура, прикрепен към глезена му, в същия миг жената сякаш излезе от транса, очите й проблеснаха като разпалени въглени.

Петдесет и трета глава

Стори ми се, че главата се търкаля като на забавен каданс, почти безшумно. Чух Уилоу: „Добре ли сте, госпожо?“

Затаих дъх, когато ужасяващата ледена топка спря на сантиметри зад Лидия. Виждах само гърба й. Настъпи мъртвешка тишина.

След миг Лидия изкрещя, все едно я бяха обгърнали пламъци. Извади ножа, затъкнат в колана на джинсите си, изскочи навън и замахна. Веднъж, два… три пъти… Уилоу гневно изрева. Някой се изтъркаля по стъпалата. Проехтяха четири последователни изстрела, все едно се взривиха ракети.

Отново настъпи тишина. Чувах само биенето на сърцето си.

Лидия се появи; стискаше ножа, дългото му острие беше обагрено в червено. Върху бялата й блуза имаше две червени точки. Спря и се огледа, сякаш за пръв път стъпваше тук. Видя ме, ала не ме позна — вече беше преминала през последната врата, която я разделяше от лудостта; за нея бях само лесна плячка. Вдигна ножа и тръгна към мен. Спъна се в куфарите до вратата, с крак ги изблъска встрани. Едва сега забеляза червените петна на блузата си — наведе глава и внимателно ги разгледа, като че ли се питаше откъде са се взели.

Лицето й застина, тя се вцепени.

След две секунди „механизмът“ отново се включи. Тя рязко вдигна глава, направи три стъпки.

Пак погледна раните, последва ново вцепеняване.

Изключване, включване. Изключване, включване. Лидия ту пристъпваше към мен, ту спираше, но неумолимо се приближаваше. Изкрещях, сякаш жалкият звук, който се чу изпод лейкопласта, можеше да изплаши убийцата.

Включване, изключване, включване, изключване, ритмични като движението на часовниково махало.

Най-сетне тя се изправи над мен.

Вдигна ножа.

И сякаш се поколеба между поредното включване и изключване.

По-късно осъзнах, че не съм чул петия изстрел.

Ала видях как изведнъж върху корема й безшумно разцъфна алено цвете. Тя потрепери. Спря да го докосне. Този път съзнанието й не се изключи, погледът й бе на човек, който внезапно е получил просветление. Изпусна ножа и се строполи на пода — звукът отекна като гръм.

Джейкъб Уилоу изпълзя през прага; подпираше се на едната си длан, с другата притискаше страната си, следваше го широка кървава диря. Някак си се добра до мен, протегна окървавената си ръка и дръпна лейкопласта.

— Мръсницата ме наръга жестоко, Райдър — избърбори. — Накълца ми черния дроб… Остарял съм… не можах да реагирам навреме… — Озадачено се втренчи в Лидия, сякаш се питаше с какво е предизвикал гнева й.

— Тя е Калипсо, Джейкъб. Обади се на 911, имаш силен кръвоизлив.

— Калипсо ли? Онази Калипсо?

— Друга жена се е самоубила в съдебната зала, а Калипсо години наред е изнудвала колекционерите… Позвъни на 911, старче. Веднага!

Телефонът беше на плота между дневната и кухненския бокс. Уилоу го погледна и изпъшка:

— Не мога.

— Развържи ми ръцете.

Уилоу някак си се изправи на колене и се помъчи да ме освободи, но пръстите му трепереха, а кабелите около китките ми бяха прекалено стегнати.

— Телефонът — повторих. — Опитай се да…

Той се олюля и безпомощно се строполи на пода; ризата му беше така просмукана с кръв, че жвакаше.

— Шшшт, Райдър. Няма да мога — избърбори. — Калипсо… сигурен ли си?

Кимнах. Той се позамисли, после задавено се изсмя и ме потупа по рамото, все едно бях казал остроумен виц:

— Знаеш ли какво стана през онзи ден в съда? Преди да ми каже да преследвам прекрасното изкуство, умиращият Хекскамп ми прошепна нещо.

— Какво, Джейкъб?

— „Тя излъга.“

— Е, и?

— Не се ли… досещаш, Райдър? — Гласът на Уилоу все повече отслабваше. — „Тя излъга.“ Калипсо е обещала на Хекскамп, че ще го спаси, вместо това е изпратила някого да го убие.

— Ясно. За нея тази игра е била приключена. Била е готова да продължи напред.

Той поклати глава, подпря се на лакът:

— Преследвай изкуството. Едва сега разбрах какво означава това. Хекскамп ме е молел да проследя Калипсо — любовницата му, която в крайна сметка го уби. — Отново се позасмя, но личеше че силите бързо го напускат. — Цели… трийсет и пет години… съм отмъщавал заради Марсдън Хекскамп.

— Важното е, че отстрани Калипсо. Беше машина за убиване, жестоко чудовище. Ти спаси живота на много хора, Джейкъб.

Уилоу поизвърна очи към мъртвата и прошепна:

— Дано да е така. — Отпусна глава върху гърдите ми, погледна ме — лицето му бе спокойно. И двамата знаехме какво ще се случи.

След около минута станах свидетел на сетния миг на Джейкъб Уилоу. От очите му не рукнаха потоци тиня, не се загърчиха червеи. Все едно нещо привлече вниманието на стария детектив и той тръгна в тази посока.

Епилог

Инспектор Бернар Латрел не ме беше забравил. Изпрати ми с експресна поща някакъв голям плик. Вътре намерих голяма цветна снимка и кратко писъмце:

Това е фотография на живописно платно, което е било откраднато през 1969 година. Ако някога го намерите, ще преплувам Атлантическия океан, за да го видя.

Ваш: Б. Латрел

Извадих снимката и излязох на терасата да я разгледам на светло. После се обадих на доктор Проуз, на Данбъри и накрая на Хари:

— Отиваме в приюта, братле.

— Не ти ли стига ужаса, който изживя, Карс? Защо да се виждаш с Джереми? Аз определено нямам желание.

— Не отиваме при него, а при Трей Форие. Ще пропуснеш много, ако не дойдеш, повярвай ми.

Докато пътувахме към приюта-затвор, лежах на задната седалка, размишлявах и много рядко обелвах по някоя дума. Хари и Данбъри често се споглеждаха, ала не ми задаваха въпроси.

Ванджи направи изключение и разреши тримата едновременно да се срещнем с Трей Форие. Влязохме в стаята му. Обзавеждането беше спартанско — само легло, стол и бюро. В единия ъгъл стоеше вехт кожен куфар. Стените бяха бели.

— Хари, запознай се с Трей Форие.

Партньорът ми протегна голямата си лапа. В продължение на няколко секунди Форие разглежда лицето му, после за моя изненада леко докосна дланта му. Облегнах се на стената, притиснах плика до гърдите си. Данбъри отново влезе в ролята на преводачка.

— Искам да поговорим по два въпроса, Трей — започнах. — Твоя картина се е озовала извън тази сграда. На нея бях изобразен аз. Знаеш ли как се е случило?

Той хвана брадичката си и се замисли. Очакването ми се стори безкрайно.

— Je soupconne qu’il s’est il y a des anees. .Te suis venu ici, j’ai recontre vorte frere…

— Мисля, че е станало преди много години. Дойдох тук, запознах се с брат ви. Беше тъжен, защото нямаше ваша снимка. Още му се сърдехте заради престъпленията, които беше извършил, и отказвахте да му изпратите фотография. Като видях колко страда, предложих да ви нарисувам.

Приближи се до вехтия куфар и го отвори. Данбъри превеждаше, без да се запъне, затова имах усещането, че с Трей разговаряме на един и същ език.

— Когато пристигнах тук, ми разрешиха да си донеса няколко лични вещи. Между тях бяха тези малки етюди… — Извади няколко картини върху платно, вдигна ги да ги видим. Бяха невероятни. После ги обърна обратно и посочи белите гърбове. — Преди няколко години Джереми ме предупреди, че ще го посетите. Наблюдавах ви през прозорчето на вратата, докато минавахте по коридора, и запаметих чертите ви. Направих няколко скици с молив на гърба на едното платно. Забранено ни е да притежаваме остри предмети включително моливи, но ние си имаме начини да се снабдим с каквото ни трябва. Накрая брат ви каза, че съм постигнал съвършената прилика; тогава нарисувах портрета ви с мастило върху хартия. Джереми пази рисунката в чекмеджето си и често я гледа. Разбира се, никога няма да го признае пред вас.

Изплаших се, че ще се разплача. Стиснах клепачи, преглътнах — стори ми се, че буца е заседнала в гърлото ми.

Форие отново заговори, Данбъри преведе:

— Винаги изтривах скиците. Не исках никой да разбере, че рисувам. Лекарите щяха да се захванат с мен, ако откриеха с какво се занимавам.

Спомних си самохвалната реч на Лидия и разбрах какво се е случило.

— Картините ви са били откраднати, нали? — попитах.

— Да. Изглежда, дори тук има крадци. — Форие посочи куфара. — Вече го заключвам.

— Нарисувал си зад мен Айфеловата кула, Трей — промълвих. — Защо?

— Това е изглед от един малък парк. Навремето беше любимото ми място в Париж. Джереми ми разказа за ужасното ви детство, затова реших да ви нарисувам там, където витаеше щастието.

— Благодаря — прошепнах.

— Какъв е вторият въпрос, по който искате да говорим?

Извадих от плика снимката, сложих я на бюрото. Хари и Данбъри се приближиха да я погледнат.

— Господи! — прошепна тя.

Партньорът ми пък не бе в състояние да проговори, само се блещеше.

На фотографията (явно заснета преди много време, защото хартията беше станала чуплива) се виждаше трийсетинагодишният Трей Форие — млад мъж с пламенен поглед и необезобразено лице, който стоеше до грамадна картина. На долната част на мащабното платно бяха нарисувани човешки черепи, реки от кръв и нечистотии, счупени кости — кошмарното изображение, на разрушението, което бях видял, когато Трей сглоби парченцата от маската. Златисти червеи се гърчеха сред кървищата и другите гадости.

Нагоре картината се променяше — потискащите черни, червени и кафяви тонове постепенно изсветляваха. Червеите се сливаха и образуваха призрачна фигура, която можеше да е и човешки силует.

Форие се наведе, с тънкия си пръст посочи картината:

— Les vers sont la lumiere de creation…

— Червеите са светлината на съзиданието — преведе Данбъри. — Семената на душата. Научават се да пълзят сред смъртта и мръсотията. Това е задължителен етап от пътешествието, който извежда на пътя към рая.

Фигурата се източваше и се изпълваше със сияние, напомнящо сребристата светлина в платната на Вермеер.

Преобразяващият се силует се извисяваше все по-нагоре и бе увенчан с експлозия от светлина и цветове — наситени като в картина на Шагал, въздействащи като платно на Ван Гог. Въпреки интензивността на изображението (а може би именно заради нея) картината вдъхваше усещане за спокойствие и хармония. Пътешествието бе завършило успешно.

— Невероятна е, господин Форие — промълви Данбъри.

— Беше само етюд…

— Етюд! — Хари поклати глава.

— Имате ли други картини? — попита Данбъри. — Моля ви, кажете, че имате.

Форие пристъпи към леглото си и седна. Изглеждаше и се държеше като напълно нормален човек.

— Mon cas a ete prepare au process…

— Подготвяха делото ми да влезе в съда. Срещу мен имаше важни веществени доказателства, въпреки че не бях причинил зло никому. Не съм в състояние да убия живо същество — това е ужасен грях.

— В един момент си престанал да твърдиш, че си невинен! — възкликнах. — В крайна сметка дори си признал, че си извършител на ужасните престъпления. Защо?

— A cru foi, ma vie a epargne, j’ai ete place dans une cellule tout mon proper…

— Тъй като ме смятаха за луд, ме затвориха в единична килия. Всичко беше бяло — пода, стените, тавана. Мислено измих мръсотията от стените и започнах да рисувам върху тях. И стана истинско чудо. Осъзнах, че най-прекрасните изображения се получават, когато рисуваш без бои. Без платно. Без хора, които да те наблюдават. Вече няма ограничения, свободен си да правиш каквото пожелаеш и само смъртта може да открадне творбата ти.

— Озовал си се тук.

— Стените са бели. Също подовете и таваните. Всичко е бяло. Тук е моето ателие.

Приближи се до стената и започна да дирижира… В този миг разбрах заблудата си. Той не „държеше“ палка, а четка.

Рисуваше!

— Моите картини вече са на повечето стени тук. Измина много време, докато ги създам. Ала в процеса на работата съзрях, започнах да проумявам грешките си. — Кимна към снимката, изпратена от Латрел, и добави: — Вече не съжалявам за картината, която Марсдън открадна. Повярвайте, че е нескопосана и грозна в сравнение с новите ми творби.

Отворих вратата, огледах се. Широкият коридор се разклоняваше в други коридори.

Всичко беше бяло.

Прекрачих прага Трей Форие излезе след мен. Данбъри и Хари ни последваха. Загледах се в безбрежния океан от белота и се обърнах към художника, без да осъзнавам, че за пръв път съм му заговорил на „ви“:

— Разкажете ми за новата си творба, господин Форие.

— Comme toujours, Fart du moment final…

Данбъри преведе:

— Както винаги темата е изкуството на сетния миг. Когато всичко започва отново.

Докоснах стената:

— Казвате, че картините ви са навсякъде около нас, така ли?

Форие разпери ръце, завъртя се и се засмя като радостно дете:

— Nous traversons le coeur de Dieu!

Обърнах се към „преводачката“.

— Казва, че всички преминаваме през сърцето на Бог.

Бяхме поразени. Някак си благодарихме на Трей Форие за оказаната помощ. Сбогувахме се и тръгнахме по коридора, но едва бяхме изминали няколко метра, той извика:

— Amis! Приятели!

Обърнахме се. От разстояние лицето му не изглеждаше толкова уродливо. Стори ми се, че не съм виждал толкова щастлив човек.

— Le monde pense c’est sur parce qu’il’le s ici…

С Хари нетърпеливо погледнахме Данбъри, тя побърза да преведе:

— Хората мислят, че са в безопасност, защото са го затворили тук. Трей пък смята, че той е в безопасност, тъй като хората са отвън.

Форие ни махна и ни обърна гръб. Спря за миг, наведе се да поправи нещо в невидимото изображение на пода, после влезе в стаята си.

Тръгнахме към паркинга. Слънцето сложи на раменете ни топлите си длани, въздухът беше сладък като мед.

— Хрумна ми нещо… — промърмори Данбъри. — Сигурно ще ме помислите за глупачка, но ми се струва, че картините му съществуват. Че в едно друго измерение стените на този страховит затвор са покрити с невероятни изображения.

— Има ги, ако повярваме в тях — обади се Хари. — Важното е да вярваш, нали така? — Отвори задната врата на колата и ни направи знак да се качим: — Вие двамата седнете отзад. Аз ще карам.

Подчинихме се. Той включи на скорост (нещо страховито застърга), едва не заби автомобила в някакъв храст, но в последния момент изправи волана и най-сетне се изплъзнахме от зловещата сива сграда. Вече пътувахме по магистралата, когато партньорът ми удари с юмрук по волана и се засмя:

— Хей, Карс, помниш ли оня Рафаел, дето вулканизира спуканата ни гума?

— Още не ме е хванало старческото малоумие, братле. Помня събития, които са се случили преди десет дни. Защо питаш?

Хари се наведе (автомобилът застрашително се насочи към отсрещното платно) и заопипва под таблото, сякаш търсеше нещо:

— Преди четири години малкият брат на Раф се беше забъркал с някаква банда. Очакваше го пандиз, ако продължава в този дух. Взех го у дома за два дни и се опитах да му вкарам малко ум в главата. Ако щете вярвате, но хлапето излезе свястно и разбра за какво става дума. Сега е студент. С Раф се знаем отдавна, той е наясно какво ми харесва. Оня ден явно е решил да ми се отблагодари заради братчето си.

— Така ли? Да не би да ти е сложил в багажника резервна гума?

Хари продължаваше да бърника под таблото. Нещо изщрака. Гласът на Мъди Уотърс забумтя от скритите тонколони.

— Имаме си музика, братле! — Партньорът ми повиши глас, за да надвика певеца.

— Голяма работа сме! — възкликна Данбъри.

Хари се ухили в огледалцето за обратно виждане:

— Затегнете коланите, деца. Ще ви отведа до дома.

Данбъри се сгуши в мен, целуна ме по страната. Изпрати въздушна целувка на Хари. Той натисна до дупка педала за газта и автомобилът се понесе към моята къща. Щяхме да пристигнем навреме, за да се насладим на залеза…

Единственото, което можехме да направим след дългото пътешествие през сърцето на Бог.

Content

Джак Кърли
Колекционери на смърт
Карсън Райдър   #2

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Трийсет и девета глава

Четирийсета глава

Четирийсет и първа глава

Четирийсет и втора глава

Четирийсет и трета глава

Четирийсет и четвърта глава

Четирийсет и пета глава

Четирийсет и шеста глава

Четирийсет и седма глава

Четирийсет и осма глава

Четирийсет и девета глава

Петдесета глава

Петдесет и първа глава

Петдесет и втора глава

Петдесет и трета глава

Епилог