Робърт Харис

Мюнхен

На Матилда

Винаги трябва да си даваме сметка, че онова, което сега е останало в миналото, някога е било в бъдещето.

Ф.У. Мейтланд, историк (1850–1906)

Трябваше да започнем войната през 1938 година… Септември 1938–а щеше да е най-благоприятният момент.

Адолф Хитлер, февруари 1945 г.

ДЕН ПЪРВИ

1

Малко преди 1 часа следобед във вторник, 27 септември 1938 г., Хю Легат от Дипломатическата служба на Негово величество бе отведен до масата си край един от високите прозорци на ресторант „Риц“ в Лондон. Той си поръча малка бутилка „Дом Периньон“ реколта ’21, която не можеше да си позволи, отгърна броя на „Таймс“ на седемнайсета страница и за трети път се зачете в речта, произнесена предишната вечер от Адолф Хитлер в берлинския Шпортпаласт.

РЕЧ НА ХЕР ХИТЛЕР

УЛТИМАТУМ КЪМ ПРАГА

МИР ИЛИ ВОЙНА?

Докато четеше, Легат поглеждаше към входа на ресторанта. Може би си въобразяваше, но тази вечер гостите и дори сервитьорите, които вървяха напред — назад по мокета между тапицираните в мораво кадифе столове, изглеждаха необичайно притихнали. Не се чуваше смях. Зад дебелите стъкла на прозорците петдесетина работници, някои съблечени до кръста в задушното време, безшумно копаеха траншеи в Грийн Парк.

В този момент за света не бива да остава никакво съмнение, че говори не отделен човек, отделен лидер, а целокупният германски народ. Аз знам, че в този час целият народ — целият многомилионен народ — е съгласен с всяка моя дума. (Хайл!)

Той бе изслушал речта по Би Би Си, докато се излъчваше на живо. Произнесена с метален глас, неумолима, заплашителна, изпълнена със самосъжаление — впечатляваща по ужасяващ начин, — тя бе насечена от ударите на Хитлер с юмрук по катедрата и от мощния одобрителен рев на петнайсет хиляди гърла. Звукът беше нечовешки, извън този свят. Сякаш извираше от някаква черна подземна река, за да се излее от високоговорителя.

Благодарен съм на господин Чембърлейн за всичките му усилия, уверих го, че германският народ не иска нищо друго освен мир. Уверих го също така и сега повтарям, че когато този въпрос бъде решен, Германия няма да има повече никакви териториални проблеми в Европа.

Легат извади автоматичната си писалка и подчерта последния пасаж, като после се върна назад, за да подчертае и едно позоваване на Англо-германската военноморска спогодба.

Едно такова споразумение е морално оправдано единствено ако и двете държави си обещаят тържествено никога повече да не воюват една с друга. Германия иска това. Нека всички се надяваме, че нашите съмишленици сред британския народ ще надделеят.

Той остави вестника и извади джобния си часовник. За разлика от повечето мъже на неговата възраст предпочиташе да носи точния час не на китката си, а закачен на верижка. Едва двайсет и осем годишен, Легат изглеждаше по-възрастен с пепелявото си лице, бе винаги сериозен и с тъмен костюм. Беше запазил масата още преди две седмици, преди да избухне сегашната криза. Сега се чувстваше гузен. Смяташе да ѝ даде още пет минути, след което щеше да се наложи да си тръгне.

В един и петнайсет Легат видя отражението ѝ в огледалната стена на ресторанта, между саксиите с цветя. Застанала бе в самия край на салона, почти на пръсти, и се взираше напред с изопната шия и повдигната нагоре брадичка. Тя категорично отказваше да носи очила. Той я погледа съсредоточено още няколко секунди, сякаш я виждаше за пръв път, като се питаше какво ли впечатление би му направила, ако не му беше съпруга. „Забележителна фигура“ — казваха обикновено хората за нея. „Не точно красавица…“ „Е, да, по-скоро хубава.“ „Памела е това, което се нарича жена от сой.“ „Именно, жена от сой, и то какъв! Нищо общо с бедния Хю…“ (Той бе дочул случайно последната реплика на партито в чест на годежа им.) Легат вдигна ръка, след това се изправи, най-после тя го видя, усмихна се, махна му и тръгна към него, проправяйки си път между масите с тясната си пола и вталеното копринено сако, като остави след себе си пътека от обърнати глави.

Памела го целуна решително по устата. Беше леко задъхана.

— Съжалявам, съжалявам, съжалявам…

— Нищо. Аз самият току-що дойдох.

През последните дванайсет месеца той се бе научил да не я пита къде е била. Освен чантата си тя носеше неголяма картонена кутия. Постави я на масата пред него и свали ръкавиците си.

— Нали се разбрахме да няма подаръци?

Той повдигна капака. Отвътре го гледаше черен гумен череп с метална зурла и празни стъклени очи. Противогаз. Той потръпна.

— Заведох децата да им избера подходящ размер, най-напред трябвало да сложа техните. Това е изпитание за майчината преданост, не мислиш ли? — Тя запали цигара. — Може ли да пийна нещо? Гърлото ми е пресъхнало.

Той направи знак на сервитьора.

— Малка бутилка?

— Следобед трябва да работя.

— Разбира се! Аз дори не вярвах, че ще дойдеш.

— Не биваше, честно казано. Опитах се да ти звънна, но те нямаше вкъщи.

— Е, сега знаеш къде съм била. Съвсем невинно обяснение. — Тя се усмихна и се наведе към него. Двамата чукнаха чаши. — Честита годишнина, скъпи.

В парка работниците замахваха с кирките си.

* * *

Тя поръча набързо, без да поглежда менюто — филе от писия със зелена салата, без ордьовър. Легат върна менюто и поръча същото. Не му беше до храна при мисълта за децата му с противогази. Джон беше на три години, Даяна на две. Колко пъти ги бе предупреждавал да не тичат твърде бързо, да се обличат в топли дрехи, да не пъхат в уста моливи и дребни играчки, защото не се знае къде са били… Той сложи кутията под масата и я избута встрани с крак.

— Те уплашиха ли се?

— Не, разбира се. Мислеха си, че всичко е само игра.

— Знаеш ли, понякога и аз си мисля същото. Дори когато виждаш телеграмите, е трудно да не си кажеш, че това е някаква ужасна шега. Само допреди седмица всичко изглеждаше наред. Докато Хитлер не промени решението си.

— А сега какво ще стане?

— Кой може да каже? Най-вероятно нищо. — Той усещаше, че отговорът му трябва да звучи оптимистичнo. — В Берлин все още разговарят. Поне беше така, преди да изляза от работа.

— А ако спрат да разговарят, кога ще се започне?

Легат ѝ показа заглавието в „Таймс“ и вдигна рамене.

— Предполагам, че утре.

— Наистина ли? Толкова скоро?

— Казва, че щял да пресече чешката граница в събота. Нашите военни експерти смятат, че ще са нужни три дни, докато танковете и артилерията му заемат позиции. Това означава, че утре ще трябва да обяви мобилизация. — Той хвърли вестника на масата и отпи от шампанското, което киселееше в устата му — Знаеш ли какво? Хайде да сменим темата.

От джоба на сакото си извади кутийка за пръстен.

— О, Хю!

— Ще ти е голям — предупреди я той.

— Но е очарователен! — Тя го сложи на пръста си, вдигна ръка нагоре и я завъртя насам — натам в светлината на полилея, за да накара синия камък да заблести. — Ти си съкровище. Мислех, че нямаме пари…

— Нямаме. Беше на майка ми.

Той се боеше, че ще го помисли за стиснат, но, за негова изненада, тя протегна ръка през масата и я сложи върху дланта му

— Толкова си мил.

Кожата ѝ беше хладна. Тънкият ѝ показалец го погали по китката.

— Да можехме да наемем стая — каза внезапно той — и да прекараме целия следобед в леглото. Да не мислим за Хитлер. Да не мислим за децата.

— Ами защо не пробваш да го уредиш? Така и така сме тук. Какво може да ни спре?

Тя задържа погледа му с големите си сивосини очи и той разбра, с внезапно прозрение, което заседна в гърлото му, че го казва само защото знае, че няма как да се случи.

Зад гърба му се чу учтиво покашляне.

— Господин Легат?

Памела отдръпна ръката си. Той се обърна и видя салонния управител, притиснал длани като за молитва, тържествен и важен с новината, която имаше да съобщи.

— Да?

— От Даунинг Стрийт десет ви търсят, сър.

Каза го с добре премерен тон, за да чуят и на околните маси.

— По дяволите! — Легат се изправи и хвърли салфетката на масата. — Ще ме извиниш ли? Трябва да отговоря.

— Разбирам. Върви да спасяваш света. — Тя го отпрати с ръка. — Можем да обядваме, когато си пожелаем.

Тя започна да прибира нещата си в чантата.

— Дай ми само минута. — Гласът му звучеше умолително. — Наистина трябва да говорим.

— Върви.

Легат се поколеба за момент, като си даваше сметка, че от съседните маси го гледат.

— Изчакай ме — каза накрая той.

После, придавайки си фалшиво безгрижен вид, последва салонния управител към фоайето.

— Казах си, че ще предпочетете да говорите на спокойствие, сър.

Мъжът отвори вратата на малък офис. Вътре имаше бюро с телефон; слушалката лежеше отстрани.

— Благодаря.

Той вдигна слушалката и изчака, докато вратата се затвори зад гърба на салонния управител.

— Легат.

— Съжалявам, Хю. — Позна гласа на Сесил Сайърс, колега от личния кабинет на министър — председателя _ Боя се, че се налага да дойдеш тук веднага. Става доста напечено. Клевърли те търси.

— Случило ли се е нещо?

Сайърс се поколеба. Личните секретари бяха обучени винаги да допускат, че ги подслушват.

— Разговорите като че ли приключиха. Нашият човек се качва на самолета за дома.

— Ясно. Тръгвам.

Легат постави слушалката на вилката. Няколко мига остана като парализиран. Така ли се пише историята? Германия нахлува в Чехословакия. Франция обявява война на Германия. Великобритания подкрепя Франция. Децата му носят противогази. Клиентелата на „Риц“ оставя масите с колосани ленени покривки, за да клечи в траншеите на Грийн Парк. Всичко това му идваше твърде много.

Той отвори вратата и тръгна обратно към ресторанта, но завари масата им разчистена. Персоналът на „Риц“ наистина действаше бързо.

* * *

На „Пикадили“ не се виждаха таксита. Известно време той подскача напред — назад покрай бордюра, размахвайки сгънатия на руло вестник след преминаващите заети коли. Накрая се отказа, сви по Сейнт Джеймс Стрийт и тръгна надолу по склона, като поглеждаше през улицата с надеждата да зърне съпругата си. Накъде се бе разбързала така? Ако си отиваше право вкъщи, в „Уестминстър“, би трябвало да мине оттук. По-добре да не мисли за това, по възможност никога. Той вече се потеше в нетипичната за сезона жега. Ризата лепнеше на гърба му под старомодния костюм от три части. Небето беше сивкаво, но дъждът така и не се решаваше да завали; в мрачния влажен следобед зад високите прозорци на знаменитите лондонски клубове по протежението на „Пал Мал“ проблясваха запалени полилеи.

Без да забавя крачка, Легат стигна до стълбището, което водеше от Карлтън Хаус Теръс надолу към парка „Сейнт Джеймс“. Мълчалива тълпа от двайсетина души внезапно прегради пътя му бяха се събрали да наблюдават как малък дирижабъл се издига зад зданието на Парламента. Въздушният кораб премина покрай кулата на Биг Бен — изглеждаше странно красив, величествен, сюрреалистичен. В далечината се виждаха още половин дузина, носещи се бавно в небето южно от Темза — миниатюрни сребристи торпеда, някои вече на хиляди метри височина.

Някакъв мъж до него промърмори:

— Почва се, щом се вдигнаха балоните.

Легат го погледна. Спомни си как баща му бе използвал абсолютно същия израз, докато беше в отпуск по време на Голямата война. Как трябвало да се връща във Франция, понеже балоните се вдигали. За шестгодишния Хю това бе прозвучало като някакъв празник, на който баща му е поканен. Повече не го видя.

Той заобиколи групата, слезе със забързана крачка по широкото стълбище и сви по Хорс Гардс Роуд. И там през последния половин час, откакто бе излязъл от работа, се бе случило нещо. Отнякъде се бяха появили две зенитни оръдия. Сега войници разтоварваха чували с пясък от камион, като си ги подаваха във верига от ръка на ръка; работеха бързо, сякаш се бояха, че Луфтвафе всеки момент ще се появи на хоризонта. Почти готова стена от чували вече заобикаляше установка от мощни прожектори. Един артилерист бясно въртеше някаква ръчка; цевта на едно оръдие се изви настрани, като същевременно се повдигаше нагоре, докато накрая застана почти вертикално.

Легат извади от джоба си носна кърпа и избърса лицето си. Не можеше да се яви на работа зачервен и потен. Ако нещо се смяташе за недопустим грях в личния кабинет на премиера, то бе да изглеждаш обезпокоен.

Той изкачи стъпалата към тесния сенчест и почернял от сажди проход между два реда сгради, известен като Даунинг Стрийт. На тротоара срещу № 10 група репортери проследиха пристигането му. Един фотограф вдигна апарата си, но когато видя, че не е никой важен, го свали. Легат кимна на полицая, който удари силно с чукчето по вратата и тя се отвори сякаш от само себе си. Той влезе вътре.

Бяха минали четири месеца, откакто от Външното министерство го командироваха на Номер 10, но всеки път изпитваше едно и също усещане — сякаш влизаше в джентълменски клуб, чиято мода отдавна е преминала: фоайето с черно — бели плочки, стените в помпейско червено, месинговият фенер, големият часовник в ъгъла, тиктакащ лениво, желязната стойка за чадъри с един — единствен черен чадър. Някъде в дълбините на сградата звънеше телефон. Портиерът поздрави Легат с „добър ден“ и се оттегли на кожения си стол с броя на „Ивнинг Стандард“.

В широкия коридор, водещ към задната част на сградата, Легат спря, за да се погледне в огледалото. Поправи вратовръзката и приглади косата си с две ръце, изправи рамене и се обърна. Право насреща беше Заседателната зала; масивната ѝ дървена врата бе затворена. Вляво — кабинетът на сър Хорас Уилсън, също със затворена врата. Вдясно коридорът водеше към офисите на личните секретари на премиера. Старинната сграда излъчваше невъзмутимо спокойствие.

Госпожица Уотсън, с която той делеше най-малкия кабинет, седеше прегърбена над бюрото си, точно както я бе оставил, заобиколена от стена от папки. Виждаше се само посивялото ѝ теме. Бе започнала кариерата си като машинописка още по времето на Лойд Джордж, за когото се говореше, че гонел момичетата на Даунинг Стрийт около заседателната маса. Трудно бе да си представи човек, че някога може да е гонил и госпожица Уотсън. Тя отговаряше за изготвянето на отговорите на премиера по въпроси в парламента. Сега вдигна глава и изгледа Легат над барикадата от папки.

— Клевърли беше тук, търсеше те.

— Сега при премиера ли е?

— Не, в кабинета си. Премиерът е в Заседателната зала с тримата големи.

Легат издаде звук, който можеше да мине едновременно за стенание и въздишка. Извървя обратно коридора до половината и надникна в кабинета на Сайърс.

— Казвай, Сесил, точно колко съм загазил?

Сайърс се извърна на стола си, за да го погледне.

Беше дребен мъж, със седем години по-възрастен, и изглеждаше вечно, неизлечимо и понякога дразнещо весел. Носеше същата колежанска вратовръзка като Легат.

— Боя се, че не избра подходящ ден за романтичен обяд, стари приятелю. — После понижи съчувствено глас. — Надявам се, че не го е понесла тежко.

Веднъж в момент на слабост Легат бе намекнал на Сайърс за семейните си проблеми. Оттогава не спираше да съжалява за това.

— Ни най-малко. Всичко е наред. Как е положението в Берлин?

— От поредната тирада на хер Хитлер изглежда, че нещата се влошават. — Сайърс замахна с ръка и стовари юмрук върху подлакътника на стола си. — Ich werde die Tschechen zerschlagen!

— Божичко. „Ще смачкам чехите!“

По коридора се разнесе енергичен глас:

— Аха, Легат, ето те и теб!

— Стискам палци — произнесе беззвучно Сайърс.

Легат направи крачка назад и се обърна, за да се озове срещу продълговатата мустаката физиономия на Озмънд Самърс Клевърли, известен сред персонала по неизяснени причини като Оскар. Главният личен секретар на премиера го викаше с показалец и Легат го последва в кабинета му.

— Трябва да призная, че съм разочарован от теб, Легат, и в немалка степен изненадан. — Клевърли, бивш военен, беше по-възрастен от останалите. — Да обядваш в „Риц“ в средата на международна криза. Може би това се смята за нормално във Външното министерство, но тук имаме други разбирания по въпроса.

— Моля за извинение, сър. Няма да се повтори.

— Ще благоволиш ли да обясниш?

— Имам годишнина от сватбата, а не можах да се свържа със съпругата ми, за да отменя резервацията.

Клевърли го изгледа втренчено. Той не си правеше труда да крие недоверието си към умните младоци от Финансовото и Външното министерство, които никога не бяха служили под пагон.

— Има моменти, когато семейството трябва да отстъпи на заден план, и сега е един такъв момент.

Главният личен секретар седна зад бюрото си и включи настолната лампа. Тази част от сградата гледаше на север, към градината. Неподрязаните дървета хвърляха вечна сянка на приземния етаж.

— Сайърс каза ли ти?

— Да, сър. Разбирам, че преговорите са се провалили.

— Хитлер огласи намерението си да обяви мобилизация в два утре следобед. Боя се, че ще настане адска паника. Сър Хорас би трябвало до пет да е тук, за да докладва на премиера. Довечера в осем премиерът ще направи радио обръщение към нацията. Искам ти да поемеш хората от Би Би Си. Ще разположат техниката си в Заседателната зала.

— Да, сър.

— В даден момент ще трябва да се проведе съвещание на кабинета, затова техниците им ще трябва да приключат бързо там. Премиерът ще се среща и с посланиците ни в страните от Общността. Началник-щабовете трябва да пристигнат всеки момент — веднага ги отведи при премиера. Освен това искам да водиш протокол на срещата, за да може после премиерът да докладва пред кабинета.

— Да, сър.

— Както знаеш, парламентарната ваканция се прекратява. Утре следобед премиерът ще държи реч относно кризата. Искам да събереш всички протоколи от съвещания и телеграми от последните две седмици и да ги подредиш хронологично.

— Да, сър.

— Боя се, че ще се наложи да прекараш нощта тук. — Зад мустаците на Клевърли пробяга нещо като усмивка. Той напомняше на Легат треньор по лека атлетика от второразредно частно училище. — Жалко, че имаш годишнина, но нищо не може да се направи. Можеш да спиш в стаята на дежурния на третия етаж.

— Това ли е всичко?

— Да… засега.

Клевърли сложи очилата си и се зачете в някакъв документ. Легат се върна в кабинета си и седна тежко зад бюрото. Отвори едно чекмедже, извади мастилница и натопи перодръжката. Не беше свикнал да го мъмрят. Дяволите да го вземат Клевърли, помисли си той. Ръката му потрепери и върхът на перото изтрака в стъкления ръб на мастилницата. Госпожица Уотсън въздъхна, но не вдигна глава от книжата си. Той посегна към телената поставка отляво върху бюрото и извади папка с последните телеграми, пристигнали от Външното министерство. Преди да бе успял да завърже розовата лента, на вратата се появи сержант Рен, куриерът на Даунинг Стрийт. Беше задъхан както винаги; във войната бе изгубил единия си крак.

— Началникът на имперския генерален щаб е тук, сър.

Легат го последва, докато той куцукаше по коридора към фоайето. В далечината под месинговия фенер, с широко разкрачени крака, обути в лъснати кафяви ботуши, бе застанал виконт Горт и четеше телеграма. Легендарна фигура — аристократ, герой от войната, награден с „Кръст Виктория“, — Горт сякаш не забелязваше чиновниците и секретарите, внезапно открили някаква належаща причина да минат през фоайето, за да го зърнат. Входната врата се отвори и сред буря от светкавици на фотоапарати през нея минаха главен маршал Нюъл, началник — щаб на Кралските военновъздушни сили, и адмирал Бекхаус, началник — щаб на Кралския военноморски флот.

— Бъдете така добри да ме последвате, господа — каза Легат.

Докато ги водеше към вътрешността на сградата, той чу Горт да пита: „Дъф ще дойде ли?“, и после отговора на Бекхаус: „Не, премиерът го подозира, че донася на Уинстън“.

— Бихте ли изчакали тук за минута?

Заседателната зала беше звукоизолирана с двойни врати. Легат отвори външната и леко почука на вътрешната.

Министър-председателят седеше с гръб към вратата. Точно срещу него, по средата на дългата заседателна маса, бяха външният министър Халифакс, министърът на финансите Саймън и на вътрешните работи Хор. Всички едновременно вдигнаха глави да видят кой влиза. В стаята цареше абсолютна тишина, ако не се смяташе тиктакането на часовника.

— Извинете, господин министър-председател. Началник — щабовете са тук — съобщи Легат.

Чембърлейн не се обърна. Ръцете му бяха разперени встрани върху масата, сякаш се готвеше да се оттласне назад със стола си. Показалците му бавно почукваха върху полираната повърхност. Накрая с премерения си, донякъде заядлив глас той каза:

— Е, добре. Нека се съберем отново, след като Хорас се върне. Да чуем какво още има да ни каже.

Министрите прибраха книжата си — леко несръчно в случая на Халифакс, чиято изсъхнала лява ръка висеше безполезно отстрани на тялото — и станаха на крака, без да кажат дума. Бяха в средата на петдесетте или шейсетте — „тримата големи“, мъже в разцвета на силите и властта си и съзнанието за това ги правеше да изглеждат някак по-едри. Легат се дръпна встрани, за да им направи път — бяха като „трима гробари, изгубили ковчега“ според описанието, което впоследствие щеше да сподели със Сайърс. Чу ги отвън да поздравяват с приглушени, мрачни гласове командващите видовете войски.

— Да поканя ли началник — щабовете да влязат, господин министър-председател? — попита той тихо.

Чембърлейн и този път не се обърна. Седеше, вперил поглед в стената насреща си. Гарвановият профил му придаваше упорит и решителен, дори войнствен вид. Накрая отвърна разсеяно:

— Да, разбира се. Да, въведете ги.

* * *

Легат зае мястото си в далечния край на заседателната маса, до дорийските колони, които крепяха тавана. В библиотечните шкафове се виждаха кафявите гръбчета на подвързани с кожа закони и сребристосините томове с протоколи от парламентарните заседания. Началник — щабовете поставиха фуражките си върху масичката до вратата и заеха местата, току-що освободени от тримата министри. Горт, като най-старши, седна в средата. И тримата отвориха чантите си и разстлаха пред себе си книжа. И тримата запалиха цигари.

Легат хвърли поглед към часовника върху камината над главата на премиера. После натопи перодръжка в близката мастилница и написа върху листа хартия пред себе си: МП с НЩ, 14:05 ч.

Чембърлейн се покашля.

— И така, господа, боя се, че ситуацията се влошава. Ние се надявахме, а и чешкото правителство беше приело, че Судетската област ще бъде мирно и тихо предадена на Германия след надлежно проведен плебисцит. За жалост, хер Хитлер снощи обяви, че не е готов да чака дори седмица повече и смята да осъществи инвазията в събота. Сър Хорас Уилсън се е видял с него тази сутрин и го е предупредил много твърдо, че ако Франция спази задълженията си по договора с Чехословакия — нещо, което имаме пълно основание да смятаме, че ще се случи, то ние ще бъдем длъжни да я подкрепим. — Министър-председателят си сложи очилата и вдигна от масата една телеграма. — След обичайните си буйства и гневни изблици хер Хитлер отвърнал според нашия посланик в Берлин следното: „Ако Франция и Англия ударят, нека. За мен това е абсолютно безразлично. Мога да приема тяхната позиция само за сведение. Днес е вторник, а до идния понеделник ще сме във война“.

Чембърлейн остави телеграмата и отпи глътка вода. Перото на Легат бягаше по плътната хартия: МП — последни новини от Берлин — провал в преговорите — яростна реакция на хер Хитлер — „Идната седмица ще сме във война"…

Разбира се, аз ще продължа с усилията за намиране на мирно решение, ако има такова, макар в момента да ми е трудно да видя какво още може да се направи. Но междувременно, боя се, трябва да сме готови за най-лошото.

Горт погледна към двамата си колеги.

— Господин министър-председател, изготвили сме меморандум. В него е представено колективното ни становище относно военната обстановка. Ще разрешите ли да ви прочета нашите заключения?

Чембърлейн кимна.

— „По наше мнение никакъв натиск, който Великобритания и Франция биха могли да окажат, било по море, по суша или по въздух, не би могъл да попречи на Германия да прегази Бохемия и да нанесе решително поражение на Чехословакия. Възстановяването на загубената териториална цялост на Чехословакия би могло да бъде постигнато само с поражението на Германия в резултат на продължителна борба, която още от начало трябва да придобие характер на война с всички средства.“

Никой не продумваше. Легат си даваше сметка за скърцането на перото му по хартията. Изведнъж бе започнало да се чува абсурдно силно.

най-после Чембърлейн каза:

— Това е кошмарът, от който винаги съм изпитвал ужас. Сякаш нищо не сме научили от последната война, та трябва да изживеем август хиляда деветстотин и четиринайсета още веднъж. Една по една страните от света ще бъдат въвлечени в този кошмар… и за какво? Вече казахме на чехите, че дори да спечелим, тяхната държава не може да продължи да съществува в сегашния си вид. Трите и половина милиона судетски немци имат право на самоопределение. Ето защо отделянето на Судетската област от Германия не може да бъде цел на съюзниците в една война. А за какво тогава да се бием?

— За върховенството на закона — подсказа Горт.

— Именно. За върховенството на закона. И ако нещата опрат дотам, ще се бием. Но, за бога, да можеше да намерим някакъв друг начин да го постигнем!

Министър-председателят допря за миг длан до челото си. Старомодната яка привличаше погледа върху изпъкналите жили на шията му. Лицето му беше пепеляво от изтощение. Но с усилие на волята той успя да си възвърне обичайния делови тон.

— Какви практически стъпки трябва да се предприемат сега?

— Незабавно ще изпратим две дивизии във Франция, както вече сме се договорили, за да демонстрираме солидарност — отвърна Горт. — До три седмици ще бъдат на позиция, а след още осемнайсет дни ще са напълно боеспособни. Но генерал Гамлен ни заяви недвусмислено, че до следващото лято французите не смятат да предприемат нещо повече от символични набези срещу Германия. Честно казано, съмнявам се да направят и това. Ще останат зад линията „Мажино“.

— Ще изчакат, докато им пратим по-сериозни подкрепления — добави Нюъл.

— Военновъздушните сили готови ли са?

Нюъл седеше с изправен гръб — слаб, с изпито лице, почти като скелет, с малки сиви мустаци.

— Длъжен съм да ви кажа, господин министър-председател, че за нас моментът едва ли би могъл да бъде по-неизгоден. На хартия имаме двайсет и шест ескадрили за защита на въздушното ни пространство, но само шест от тях са с модерни самолети. Едната със спитфайъри, останалите пет с хърикейни.

— Но готови ли са за бой?

— Някои са.

— Някои?

— Боя се, че имаме технически проблем с оръдията на хърикейните — замръзват на височина над четири хиляди и петстотин метра.

— Какво ми казвате вие?

Чембърлейн се надвеси напред, сякаш не беше чул добре.

— Търсим решение, но може да отнеме време.

— Не, главен маршал. Вие всъщност ми казвате, че сме похарчили милион и половина паунда за превъоръжаване, като повечето от тези пари са отишли за самолети и в крайна сметка точно те не вършат работа.

— Нашето планиране винаги е изхождало от презумпцията, че конфликтът с Германия ще започне не по-рано от трийсет и девета година.

Министър-председателят насочи вниманието си обратно към началника на имперския генерален щаб.

— Лорд Горт? Не може ли сухопътните ни сили да свалят вражеските самолети от земята?

— Боя се, че и ние сме в подобна ситуация, господин министър-председател. Разполагаме едва с една трета от оръдията, които смятаме, че са нужни за отбрана на Лондон, като повечето са реликви от предишната война. Същото е и с прожекторите. Нямаме нито далекомерно, нито свързочно оборудване… И ние разчитахме, че имаме поне година да се подготвим.

Още по средата на отговора му Чембърлейн сякаш спря да слуша. Беше си сложил очилата и прелистваше книжата пред себе си. В помещението настана неловко мълчание.

Легат продължаваше да записва невъзмутимо чутото, заглаждайки неудобните факти с бюрократичния си стил: МП изрази загриженост за противовъздушната ни отбрана — но в иначе подредения му мозък се прокрадваше безпокойство. Образът на децата с противогази не му даваше покой.

Чембърлейн бе намерил онова, което търсеше.

— По оценка на Обединената разузнавателна комисия след първата седмица на бомбардировки жертвите в Лондон ще бъдат сто и петдесет хиляди. Шестстотин хиляди за два месеца.

— Това едва ли ще стане толкова скоро. Допускаме, че за начало германците ще насочат основните си сили към Чехословакия.

— А след като чехите бъдат разгромени, тогава какво?

— Няма как да знаем. Във всеки случай, ще използваме времето, за да вземем предпазни мерки, като още утре ще започнем да евакуираме Лондон.

— А доколко подготвен е флотът?

Адмирал Бекхаус беше внушителна фигура, поне с една глава по-висок от останалите в стаята. Плешивият му череп, заобиколен от ивица прошарена коса, и обветреното му лице бяха на човек, прекарал живота си, изложен на природните стихии.

— Имаме известен недостиг на съпровождащи кораби и миночистачи. Основните ни бойни единици имат нужда от презареждане с гориво и превъоръжаване. Някои от екипажите са в отпуск. Ще трябва да обявим мобилизация колкото се може по-скоро.

— Кога трябва да стане това, за да бъдете в бойна готовност на първи октомври?

— Днес.

Чембърлейн се облегна назад в креслото си. Показалците му потропваха по масата.

— Разбира се, това би означавало да обявим мобилизация преди германците.

— Частична мобилизация, господин министър-председател. Която ще има и ефекта да покаже на Хитлер, че не блъфираме и ако се стигне дотам, сме готови Да се бием. Може пък да го накараме да размисли.

— Да. Или да го тласнем към война. Не забравяйте. Досега на два пъти съм имал възможност да го погледна в очите и ако има нещо, което този човек не би понесъл, то е да бъде унижаван.

— Но все пак, ако ще се бием, би било важно да му го заявим недвусмислено. Ще бъде истинска трагедия, ако изтълкува доблестта ви да се срещате с него и искрените ви усилия за мир като признак на слабост. Германците не направиха ли същата грешка през четиринайсета година? Помислиха, че не сме сериозни.

Чембърлейн скръсти ръце на гърдите си, вперил поглед в масата. Легат не можеше да прецени дали тази поза означава, че е отхвърлил предложението, или че още го обмисля. Доста хитро от страна на Бекхаус да гъделичка самолюбието му, помисли си той. Премиерът имаше малко очевидни слабости, но определящата от тях беше суетата — нещо доста странно за стеснителен мъж като него. Часовникът отброяваше секундите. Накрая премиерът вдигна поглед към адмирала и кимна.

— Много добре. Обявявайте мобилизация.

Бекхаус смачка цигарата в пепелника и натъпка документите в кожената чанта.

— по-добре да се връщам в Адмиралтейството.

Другите двама се надигнаха от столовете си, благодарни за възможността да се махнат от там.

Чембърлейн подвикна след тях:

— Бих желал да сте готови да докладвате пред членовете на кабинета тази вечер. Междувременно не бива да правим или казваме нищо, което би създало паника в обществото или пък би провокирало Хитлер до състояние, от което няма връщане назад.

След като началник — щабовете си тръгнаха, Чембърлейн изпусна дълга въздишка и подпря глава с длан. Поглеждайки встрани, той сякаш за пръв път забеляза Легат.

— Записахте ли всичко?

— Да, господин министър-председател.

— Унищожете го.

2

На Вилхелмщрасе, в сърцето на берлинския район с правителствени учреждения, в заемащата цяло каре триетажна сграда от XIX в., където се помещаваше Външното министерство на Германия, Паул фон Хартман гледаше телеграмата, пристигнала с ранната поща от Лондон.

ПОВЕРИТЕЛНО

ЛОНДОН, 26 СЕПТЕМВРИ 1938 Г.

В ИМЕТО НА СТАРОТО ПРИЯТЕЛСТВО И ОБЩОТО НИ ЖЕЛАНИЕ ЗА МИР МЕЖДУ НАШИТЕ НАРОДИ НАСТОЙЧИВО ПРИЗОВАВАМ ВАШЕ ПРЕВЪЗХОДИТЕЛСТВО ДА ИЗПОЛЗВА ВЛИЯНИЕТО СИ ЗА ОТЛАГАНЕ ДО по-КЪСЕН МОМЕНТ НА РЕШИТЕЛНОТО ДЕЙСТВИЕ, НАСРОЧЕНО ЗА 1 ОКТОМВРИ, ЗА ДА СЕ ДАДЕ ВРЕМЕ ЗА УСПОКОЯВАНЕ НА СТРАСТИТЕ И ДА СЕ ПРЕДОСТАВИ ВЪЗМОЖНОСТ ЗА ИЗГЛАЖДАНЕ НА ДЕТАЙЛИТЕ.

РОДЪРМИЪР,

СТРАТЪН ХАУС, ПИКАДИЛИ 14, ЛОНДОН

Хартман запали цигара и се замисли какъв ли отговор подхожда на това. През седемте месеца, откакто Рибентроп бе поел Външното министерство, многократно го бяха викали, за да превежда от английски на немски постъпващи телеграми и да съставя отговорите от името на министъра. Отначало бе възприел традиционния официален, неутрален тон на професионален дипломат. Но много от ранните му опити биваха отхвърляни като недостатъчно отговарящи на духа на националсоциализма; някои дори му бяха върнати лично от СС щурмбанфюрер Зауер от кабинета на Рибентроп, задраскани по диагонал с дебела черна линия. С времето той започна да си дава сметка, че ако се надява на успешна кариера, трябва да промени стила си на писане. Ето защо се бе научил да уподобява бомбастичния маниер на изразяване на министъра, както и радикалния му мироглед, и тъкмо в този дух се захвана да отговаря на собственика на „Дейли Мейл“, като бодеше листа с перото в състояние на престорен бяс. Последният абзац от творбата му го порази с особената си експресивност:

Самата идея, че заради проблема със Судетите, който е абсолютно периферен за Англия, може да бъде нарушен мирът между два народа, ми се струва лудост и престъпление срещу човечеството. Германия винаги е следвала честно своята политика на разбирателство с Англия. Тя желае мир и дружба с Англия. Но когато в английската политика излизат на преден план чужди болшевишки влияния, Германия трябва да бъде подготвена за всяка ситуация. Отговорността пред света за едно такова престъпление няма да бъде на Германия — както вие, драги ми лорд Родърмиър, знаете по-добре от когото и да било.

Той подуха върху мастилото, за да изсъхне. Действително, с някой като Рибентроп нямаше опасност да прекали.

Хартман запали нова цигара. Прочете текста отначало, като внасяше тук — там дребни корекции, взирайки се в думите на хартията през тютюневия дим. Цветът на очите му беше интересен оттенък на виолетово, с леко прихлупени клепачи. Имаше високо чело; макар и едва на двайсет и девет, беше оплешивял почти до средата на черепа. Устата му беше широка, с плътни устни; носът — силен и волеви. Цялото му лице беше изразително, със странни черти, едва ли не грозновато, и въпреки това Хартман притежаваше способността да кара и мъже, и жени да го обичат.

Тъкмо се готвеше да постави черновата в изходящата поставка, за да бъде преписана на машина, когато чу шум. Може би по-точно би било да се каже — усети шум. Той сякаш премина през подметките на обувките му и се изкачи нагоре по краката на стола. Страниците в ръката му потрепериха. Шумът се усили в рев и за един абсурден миг Хартман се запита дали не е земетресение. После ухото му долови отчетливото боботене на форсирани мощни двигатели и грохота на метални вериги. Двамата му съседи по бюро — Нощиц и Ранцау — се спогледаха, смръщили вежди. Станаха от столовете си и отидоха до прозореца. Хартман ги последва.

Колона грозни масленозелени бронирани машини пълзеше на юг по Вилхелмщрасе откъм „Унтер ден Линден“: полуверижни артилерийски влекачи, цели танкове, натоварени върху платформи, тежки оръдия, влачени от камиони или от конски впрягове. Хартман изви врат — колоната продължаваше до безкрай, докъдето стигаше поглед; вероятно наброяваше цяла моторизирана дивизия.

Нощиц, който беше по-възрастен от него и с една степен по-високо в йерархията, промърмори:

— Господи, нима се започва вече?

Хартман се върна на бюрото си, вдигна телефона и набра вътрешен номер, като закри с длан лявото си ухо заради шума отвън. От другата страна метален глас каза:

— Корт.

— Тук е Паул. Какво става?

— Слез долу да се видим.

Корт затвори телефона.

Хартман взе шапката си от закачалката. Нощиц подвикна подигравателно след него:

— Доброволец ли отиваш?

— Не, разбира се. Излизам отвън да махам с ръка на нашия храбър Вермахт.

Той тръгна забързано по мрачния коридор с висок таван, слезе по централното стълбище и мина през двойната врата. Късо стълбище, застлано със син килим по средата и с по един каменен сфинкс от двете страни, го изведе до главното фоайе. За негова изненада, то беше пусто, макар че въздухът трептеше от шума навън. След минута Корт слезе при него, стиснал под мишница кожената си чанта. Беше си свалил очилата и дъхаше върху стъклата, за да ги избърше с широкия край на вратовръзката си. Двамата заедно излязоха на улицата.

Едва шепа служители на Външното министерство се бяха скупчили отвън на тротоара, за да гледат парада. Отсреща през улицата, разбира се, картината беше съвсем различна: хората от Министерството на пропагандата буквално висяха на гроздове по прозорците. Небето беше облачно, всеки момент можеше да завали — Хартман усети капка влага по брадичката си. Корт го хвана под ръка и двамата тръгнаха успоредно на бронираната колона. Дузина знамена в червено, бяло и черно със свастики висяха неподвижно над главите им, придавайки празничен вид на сивата фасада на министерството. По улицата имаше странно малко хора. Никой не махаше с ръце и не скандираше; повечето стояха, навели глави или вперили погледи неподвижно пред себе си. Хартман се запита какво ли се бе объркало. Обикновено партията се грижеше подобни събития да протичат подобаващо.

Корт още не бе продумал. Рейнландецът ходеше с малки, нервни крачки. След като извървяха около две трети от дължината на фасадата, той сви в един изоставен вход, като дръпна и Хартман след себе си. Дървената врата беше преградена с метални решетки, а площадката пред нея изглеждаше закътана от любопитни погледи. Не че имаше кой знае какво за виждане: само началникът на кабинета на външния министър — безобидна очилата фигура на чиновник — и до него младият висок секретар, които провеждаха импровизирана среща.

Притиснал кожената чанта до гърдите си, Корт я разкопча и извади написан на машина документ. Подаде го на Хартман. Шест страници, отпечатани с възможно най-едрия шрифт, какъвто Фюрерът предпочиташе; той не обичаше да натоварва далекогледите си очи с дребни бюрократични детайли. Документът беше протокол от сутрешната му среща със сър Хорас Уилсън, съставен от главния преводач на Външното министерство доктор Шмит. Макар и издържан в най-баналния официален стил, Хартман си представяше разигралата се сцена така живо, сякаш четеше роман.

Уилсън сервилно бе поздравил Фюрера с топлото посрещане на речта му в Шпортпаласт предишната вечер (сякаш можеше да бъде иначе), благодарил му бе за любезното позоваване на думите на премиера Чембърлейн и в един момент бе помолил останалите присъстващи на срещата — Рибентроп, посланик Хендерсън и първия секретар Къркпатрик от британското посолство — да излязат, за да поднесе насаме уверенията си на Хитлер, че Лондон ще продължи да притиска чехите. (Шмит дори бе написал думите му на английски: „Ще продължаваме да се опитваме да вразумим чехите“.) Но нищо от това не можеше да скрие същината на срещата: Уилсън бе имал дързостта да прочете на Хитлер предварително написан текст, в който се казваше, че при първия враждебен акт британците ще подкрепят французите, след което бе помолил Фюрера да повтори думите му, за да е сигурен, че го е разбрал правилно! Нищо чудно, че Хитлер бе избухнал и бе казал на Уилсън, че не го е грижа какво ще правят французи и британци, бил похарчил милиарди в подготовка за война и щом британците я искали, щели да я получат.

Хартман си каза, че сцената е наподобявала невъоръжен минувач, опитал се да придума луд с пистолет да му даде оръжието си.

— Значи все пак ще има война.

Той върна документа на Корт, който го прибра.

— Натам вървят нещата. Половин час след края на срещата — Корт посочи бронираната колона — Фюрерът разпореди това. Едва ли е случайност, че отиват право към британското посолство.

Грохотът от двигателите разцепваше топлия въздух. Хартман усещаше по езика си вкуса на прах, вдишваше сладникавата миризма на изгоряло гориво. Той се опита да надвика шума:

— Кои са тези? Откъде идват?

— Това са хората на Вицлебен от Берлинския гарнизон, пътуват към чешката граница.

Зад гърба му Хартман сви юмрук. Най-после! Усещането за неизбежност се разля по тялото му

— Значи вече си съгласен, няма алтернатива, нали така? Трябва да действаме.

Корт кимна бавно.

— Усещам, че ми се гади.

Изведнъж той сложи предупредително ръка върху лакътя на Хартман. Към тях крачеше полицай с извадена палка.

— Добър ден, господа. Фюрерът е на балкона.

Той посочи с палката си към отсрещната страна на улицата. Държеше се почтително и в същото време окуражаващо. Не им казваше какво да правят, просто ги подсещаше, че имат тази историческа възможност.

— Благодаря, господин полицай — каза Корт.

Двамата дипломати излязоха обратно на улицата.

Райхсканцеларията се намираше непосредствено до Външното министерство. Отсреща, на Вилхелмплац, се бе събрала малка тълпа. Без съмнение това беше партийна агитка; някои от участниците дори носеха ленти със свастика на ръкавите си. От време на време се чуваше команда с продран глас: „Хайл!“, и няколко десетки ръце се вдигаха за поздрав. Мъжете от бронираната колона отвръщаха на поздрава. Повечето бяха млади, във всеки случай, по-млади от Хартман. Той беше достатъчно близо, за да види лицата им — изразяваха объркване, учудване, гордост. Зад високата метална ограда на Райхсканцеларията имаше двор; над главния вход на сградата — балкон; на балкона се виждаше безпогрешно различима самотна фигура — кафява куртка, кафява фуражка, лявата ръка стиснала токата на черния колан, дясната периодично се стрелваше напред и нагоре, после заставаше неподвижно, с дланта надолу и с изпънати пръсти. До там едва ли имаше повече от петдесетина метра.

Корт вдигна ръка за поздрав и промърмори: „Хайл Хитлер!“. Хартман повтори жеста.

След като подминеха Райхсканцеларията, машините от колоната ускоряваха ход към Блюхерплац.

— Според теб колко души са излезли да гледат? — попита Хартман.

Корт огледа групичките зяпачи.

— Бих казал, не повече от двеста.

— Това няма да му хареса.

— Със сигурност. Този път наистина мисля, че режимът направи грешка. Фюрерът беше толкова поласкан от визитите на Чембърлейн, че остави Гьобелс да каже на медиите да се развихрят. Германците си помислиха, че ще получат мир. А сега им се казва, че все пак ще има война, и това не им харесва.

— И така, кога ще действаме? Моментът определено е подходящ.

— Остер иска да се съберем довечера. На ново място: Гьотещрасе девет, в Лихтерфелде.

— Гьотещрасе? Но защо иска да се събираме чак там?

— Кой знае? Бъди там преди десет часа. Ще бъде напрегната вечер.

Корт го стисна за рамото, после се обърна и се отдалечи. Хартман остана още няколко минути отвън, приковал поглед във фигурата на балкона. Охраната беше изумително малко — двама полицаи до портала към двора, двама с униформи на СС до входа на сградата. Вътре със сигурност имаше още, но все пак… Разбира се, след обявяването на войната всичко щеше да се промени. Тогава изобщо нямаше да могат да го доближат.

След още минута — две фигурата на балкона като че ли реши, че това е достатъчно. Хитлер свали ръка надолу, хвърли по един последен поглед в двете посоки по Вилхелмщрасе като театрален директор, който оглежда полупразната зала, след което обърна гръб и влезе през завесите в кабинета си. Вратата се затвори след него.

Хартман свали шапка и приглади оредялата си коса, след това я нахлупи още веднъж над веждите и тръгна замислен към кабинета си.

3

Точно в 6 вечерта звънът на Биг Бен се разнесе през отворените прозорци на Номер 10.

Сякаш по даден знак госпожица Уотсън стана от стола си, взе си шапката и мантото, пожела със звънък глас „хубава вечер“ на Легат и си тръгна, понесла под мишница една от червените кутии за документи от кабинета на министър-председателя, пълна догоре с грижливо надписани папки. Извънредното свикване на парламента за спешен дебат по чешката криза бе сложило край на безгрижното ѝ лято. Легат знаеше, че както всяка вечер тя ще измине с велосипеда си разстоянието по „Уайтхол“ до Парламента, ще остави древното колело до входа откъм Ню Плейс Ярд и ще се изкачи по затвореното за простосмъртни стълбище до кабинета на министър-председателя, който се намираше от другата страна на коридора срещу стола на председателя на парламента. Там щеше да се срещне с парламентарния секретар на господин Чембърлейн, лорд Дънглас[1], в когото беше видимо и несподелено влюбена, за да обсъдят отговори на писмено зададените въпроси.

Това беше шансът на Легат. Той затвори вратата, седна на бюрото, вдигна телефона и се свърза с централата, като се опитваше да си придава небрежен тон.

— Добър вечер, Легат е. Бихте ли ме свързали, ако обичате, с този номер: Виктория - седем- четири-седем-две?

От момента, в който бе приключила срещата с началник — щабовете, Легат не бе имал нито миг свободен. Сега той най-после остави бележките на бюрото си. Обучен от ранно детство в гладиаторските битки на изпитната зала — училище, стипендия, изпитите в Оксфорд, конкурсът за Външното министерство, — той бе писал само от едната страна, за да не попива мастилото през хартията. МП изрази загриженост за противовъздушната ни отбрана… Той бързо обърна листата с празната страна отгоре. Както му бе наредено, щеше да ги унищожи. Но не още. Нещо го спираше. Не можеше да каже точно какво — някакво странно чувство за приличие може би. Цял следобед, докато бе придружавал едни след други групи посетители до кабинета на министър-председателя и бе съставял документите, които щяха да трябват на премиера за речта пред парламента, той се бе почувствал посветен в чистата, неподправена истина. Това беше информация, по която се формираше политиката на правителството; можеше да се каже, че нищо друго няма значение. Дипломация, морал, законност, дълг — каква тежест имаха тези неща, поставени на везните срещу военна сила? Една ескадрила на Кралските ВВС, ако си спомняше правилно, наброяваше двайсет самолета. Значи на голяма височина оставаха само двайсет модерни изтребителя, които да защитават страната.

— Свързвам ви, сър.

Чу се щракване и в слушалката се чу протяжното двойно мъркане на звънящия отсреща телефон. Тя отговори много по-бързо, отколкото бе очаквал, и каза с ведър глас:

— Виктория — седем — четири — седем — две.

— Памела, аз съм.

— О, здравей, Хю.

Гласът ѝ прозвуча изненадано, може би и леко разочаровано. Той каза:

— Виж, не мога да говоря дълго, затова слушай внимателно. Искам да опаковаш дрехи за една седмица и да помолиш от гаража да ви откарат, теб и децата, при родителите ти. Веднага.

— Но сега е шест!

— Още е отворено.

— Защо трябва да тръгнем толкова бързо? Какво се е случило?

— Нищо. Поне засега. Просто искам да съм сигурен, че си на безопасно място.

— Звучиш ми като изпаднал в паника. Мразя хора, които изпадат в паника.

Той стисна с ръка слушалката.

— Боя се, че скоро и други ще изпаднат в паника, скъпа. — Той погледна към вратата; някой минаваше покрай кабинета му и сякаш се спря. Легат понижи глас и продължи забързано: — по-късно тази вечер излизането от Лондон може да е много трудно. Трябва да тръгнете сега, докато пътищата са още чисти. — Тя понечи да възрази. — Не спори с мен, Памела. Защо поне веднъж не изпълниш нещо, което те моля?

Тя помълча няколко мига, после попита:

— А ти?

— Аз трябва да бъда тук през нощта. Ще се опитам да ти се обадя по-късно. Сега трябва да затварям. Нали ще направиш, каквото те моля? Обещай ми!

— Е, добре, щом настояваш. — Някъде около нея се чуваше едно от децата. Тя им подвикна да мълчат: — Тихо, разговарям с баща ви! — После се обърна към него. — Да ти донеса ли чанта с дрехи?

— Не, не се притеснявай. По-късно ще се опитам да изляза от тук. Ти се постарай да се измъкнете от Лондон.

— Обичам те. Нали знаеш?

— Знам.

Тя зачака. Легат съзнаваше, че трябва да ѝ каже нещо в отговор, но не можеше да намери верните думи. Чу се изтракване на слушалка върху вилката; тя затвори и в ухото му остана да се чува свободният сигнал.

Някой почука на вратата.

— Момент!

Той прегъна на две бележките си от срещата с началник — щабовете, после още веднъж на две и ги пъхна във вътрешния джоб на сакото си. Отвън в коридора беше Рен, куриерът. Легат се запита дали не го бе подслушвал. Но мъжът каза само:

— Хората от Би Би Си са тук.

* * *

За пръв път от началото на кризата на Даунинг Стрийт се беше събрала голяма тълпа. Хората се бяха скупчили търпеливо на отсрещната страна на улицата срещу Номер 10 зад групичката фотографи. Най-вероятно вниманието им бе привлякъл големият тъмнозелен автомобил с логото на Би Би Си и надпис ВЪНШНО ИЗЛЪЧВАНЕ със златни букви от двете страни. Беше паркиран леко вляво от входа. Двама техници развиваха кабели от задните врати, прекарваха ги през тротоара и ги подаваха на някого през прозорците на сградата.

Легат беше застанал на прага с младия тон техник, който се казваше Ууд.

— Съжалявам, но се боя, че това просто няма как да стане.

— Защо?

Под кафявия си костюм от кадифе Ууд носеше пуловер.

— Защото министър-председателят има срещи в Заседателната зала до седем и трийсет.

— Не може ли да направи срещите някъде другаде?

— Не говорете глупости.

— В такъв случай не може ли да направим излъчването от друго помещение?

— Не, той държи да се обърне към британския народ от сърцето на изпълнителната власт, а това е Заседателната зала на правителството.

— Вижте сега. Предаваме на живо в осем, а вече минава шест. Ами ако техниката откаже, защото не сме я изпробвали надлежно?

— Ще разполагате поне с половин час, а ако успея да ви издействам още време, ще го…

Той се спря насред думата. Зад рамото на Ууд бе видял как един черен остин 10 завива от „Уайтхол“ по Даунинг Стрийт. Шофьорът беше светнал фаровете във вечерния полумрак и се движеше бавно, за да не блъсне някого от зяпачите, които се бяха пръснали по уличното платно. Операторите разпознаха пътника в колата преди Легат.

Ярката светлина на прожекторите им за миг го заслепи. Той вдигна ръка, за да закрие очите си. Промърмори „Извинете ме“ на Ууд и на свой ред слезе от тротоара на платното. Когато колата спря, той отвори задната врата.

Прегърбен на задната седалка, сър Хорас Уилсън стискаше чадър между краката си; в скута му имаше чанта с документи. Усмихна се леко на Легат и слезе от колата. На стъпалото пред Номер 10 се обърна за миг; лицето му изразяваше печал и нерешителност. Проблеснаха светкавици на фотоапарати. Той влезе вътре като някакво нощно животинче, алергично към светлината, без да изчака спътника си, който още слизаше от колата. Мъжът пристъпи към Легат с протегната ръка и каза:

— Полковник Мейсън — Макфарлън. Военен аташе в Берлин.

Полицаят отдаде чест.

Когато влязоха във фоайето, Уилсън вече сваляше палтото и шапката си. Специалният съветник на министър-председателя беше слаб, почти мършав мъж, с дълъг нос и увиснали уши. Легат го знаеше като безупречно учтив, понякога дори лукаво чаровен — един от онези иначе резервирани по-старши колеги, за които имаше неприятното усещане, че в даден момент могат да изберат точно него за слушател на тайни, каквито би предпочел да не чуе. В Министерството на труда си бе изградил репутация на човек, който успешно се справяше с профсъюзните ръководства. Самата мисъл, че току-що бе връчил ултиматум на Адолф Хитлер, беше абсурдна. Но министър-председателят го смяташе за незаменим. Той постави внимателно чадъра си на Стойката и се обърна към Легат.

— Къде е премиерът?

— В личния си кабинет, сър Хорас. Работи по радио обръщението за тази вечер. Всички останали са в Заседателната зала.

Уилсън тръгна с уверена стъпка към вътрешността на сградата, като направи знак на Мейсън — Макфарлън да го последва.

— Искам да докладвате на премиера колкото се може по-скоро — каза той, после добави през рамо, обръщайки се към Легат: — Ще бъдете ли така любезен да съобщите на премиера, че съм се върнал?

Уилсън решително бутна двойната врата на Заседателната зала и влезе. Легат зърна за миг черните костюми и златните лампази на събралите се, напрегнатите им лица, облаците син тютюнев дим, висящи неподвижно в полумрака, след което вратата отново се затвори.

Той продължи по коридора, мина покрай кабинетите на Клевърли, Сайърс и своя собствен и стигна до главното стълбище. Заизкачва се покрай черно — белите гравюри и снимки на всички министър-председатели от Уолпол насам. Когато стигна до горната площадка, къщата около него се преобрази от джентълменски клуб в имение някъде в провинцията, озовало се по чудо насред Централен Лондон, с кожените си канапета, маслените картини по стените и високите прозорци от епохата на крал Джордж. Гледката на празните, притихнали салони за приеми беше потискаща. Той почука леко на вратата на личния кабинет на министър-председателя. Познат глас каза:

— Влезте.

Стаята беше просторна и добре осветена. Министър-председателят седеше с гръб към прозореца, приведен над бюрото, и пишеше с дясната ръка, докато с лявата държеше запалена пура. На малка полица пред него бяха наредени моливи, перодръжки и мастилници, а встрани от тях — лула и буркан с тютюн; освен тези няколко предмета на голямото бюро имаше само пепелник и кожена подложка за писане. Легат никога не го бе виждал по-самотен.

— Сър Хорас Уилсън се върна, господин министър-председател. Чака ви долу.

Както обикновено, Чембърлейн не вдигна глава.

— Благодаря. Бихте ли изчакали за момент?

Той смукна от пурата си и продължи да пише. Кълба дим се носеха около посивялата му глава. Легат прекрачи прага и влезе в стаята. За четири месеца нито веднъж не бе успял да проведе истински разговор с министър-председателя. На няколко пъти документи, които му бе представял за сведение, се бяха връщали при него на другата сутрин с думи на благодарност, изписани с червено мастило в полетата — Първокласен анализ. Ясен замисъл и добър изказ, благодаря, Н. Ч., — и тези пестеливи учителски похвали бяха стоплили душата му повече от всякакво фамилиарничене. Но до момента Чембърлейн никога не се бе обръщал към него по име, дори фамилно, както правеше със Сайърс, а още по-малко на собствено — привилегия, запазена само за Клевърли.

Минутите минаваха. Легат извади незабелязано часовника си и го погледна. Най-после премиерът приключи с писането. Постави перодръжката на полицата, закрепи пурата си на ръба на пепелника и събра листата хартия пред себе си. Изравни ръбовете и му ги подаде.

— Ще бъдете ли така любезен да ги дадете на машинописките?

— Разбира се.

Легат пристъпи към бюрото и ги пое; бяха около дузина.

— Вие сте оксфордски възпитаник, предполагам.

— Да, господин министър-председател.

— Имате талант за писане, забелязал съм. Бихте ли прочели това? Ако сметнете, че някои пасажи трябва да бъдат подсилени, чувствайте се свободен да ги коригирате. Мозъкът ми е претоварен с други неща и се боя, че текстът… не се лее.

Премиерът се отблъсна с длани от бюрото, взе пурата и се изправи. От внезапното движение сякаш му се зави свят. Той се подпря с ръка, за да запази равновесие, после се обърна и тръгна към вратата.

На стълбищната площадка го очакваше госпожа Чембърлейн. Имаше вид, сякаш вече се бе облякла за вечеря. Беше с десетина години по-млада от министър-председателя; мила, закръглена, с едър бюст, тя напомняше на Легат за тъща му — типично ирландско момиче от село, на младини минавало за красавица. Легат остана назад. Тя каза тихо нещо на съпруга си и, за негово изумление, министър-председателят я хвана за миг за ръката и я целуна по устните.

— Не мога да се спирам сега, Ани. Ще говорим по-късно.

Когато я подминаваше, на Легат му се стори, че е плакала.

Докато следваше Чембърлейн надолу по стълбите, той забеляза тесните му приведени рамене, сребристата коса, леко завита след подстригването отзад на тила, и учудващо силната му длан, която едва докосваше парапета, стискайки здраво полуизпушената пура между показалеца и средния пръст. Беше викторианска личност. Портретът му на стълбището трябваше да е някъде по средата, а не най-горе. Когато стигнаха до коридора, водещ към официалния му кабинет, министър-председателят каза:

— Моля ви, върнете речта възможно най-бързо.

Той мина покрай кабинета на Легат, като опипваше джобовете на сакото си, докато намери кибрит. Спря се пред Заседателната зала, запали отново угасналата си пура, отвори вратата и се скри вътре.

* * *

Легат седеше зад бюрото си. Почеркът на министър-председателя беше неочаквано изряден, дори театрален. Издаваше една по-емоционална личност, скрита в черупката от благоприличие. Що се отнася до речта, тя определено не му хареса. В нея имаше твърде много първо лице единствено число: Аз летях надлъж и шир из Европа… Аз направих всичко, което бе по силите на един човек… Аз няма да се откажа от надеждата си за мирно решение. Аз съм човек на мира до дъното на душата си… В показната си скромност, помисли си Легат, Чембърлейн беше същият егоцентрик като Хитлер; винаги смесваше националните интереси със себе си.

Той направи малки промени, коригира някои граматични грешки, добави от себе си един ред, обявяващ мобилизацията на военноморския флот, която министър-председателят явно бе забравил да спомене, и занесе текста.

Долу, в Залата с градината, атмосферата на къщата отново се промени. Тук приличаше по-скоро на каютите за екипажа на луксозен презокеански кораб. Маслените картини, шкафовете с книги и спокойствието отстъпиха на ниски тавани, голи стени, застоял въздух, жега и неспирно тракане на повече от дузина пишещи машини, всяка отпечатваща по осемдесет думи в минута. Дори с отворени към градината врати помещението му действаше потискащо. Откакто беше започнала кризата, всеки ден на Даунинг Стрийт 10 се изсипваха хиляди писма на разтревожени граждани. Чували с неотваряна поща се трупаха в тесния коридор.

Наближаваше седем часът. Легат обясни на отговорника неотложността на мисията си и бе отведен до една млада жена, която седеше на крайното бюро в ъгъла.

— Джоун е най-бързата. Джоун, мила, остави всичко и набери на господин Легат радио обръщението на премиера.

Джоун натисна едно лостче и извади от машината наполовина готовия документ.

— В колко екземпляра?

Дикцията ѝ беше „градска“, звънка като кристал. Можеше да е приятелка на Памела.

Той се подпря с длани на ръба на бюрото ѝ.

— В три. Разбирате ли му почерка?

— Да. Но ще стане по-бързо, ако ми диктувате.

Тя постави листата хартия и индиго във валяка на машината и зачака.

— „Утре парламентът се свиква на заседание, където аз ще изложа изцяло събитията, довели до сегашната напрегната и критична ситуация…“

Той извади писалката си.

— Извинете, трябва да бъде „заседание, на което аз ще изложа…“. — Той си отбеляза поправката в оригинала и продължи: — „Колко ужасно, фантастично, невероятно е, че се налага тук да копаем траншеи и да мерим противогази заради един спор в далечна страна между хора, за които не знаем нищо…“

Той се намръщи. Тя спря да пише и го погледна. Изпод грима ѝ беше избила лека пот. Над горната ѝ устна се виждаше малка ивица влага, върху гърба на блузата ѝ имаше влажно петно. Той едва сега забеляза, че беше хубава.

— Нещо не е наред ли? — попита раздразнено тя.

— Тази фраза тук… Не съм сигурен, че е на място.

— Защо?

— Звучи някак… презрително.

— Но той е прав, нали? Повечето хора мислят като него. Какво общо имаме с това, че едни германци искат да се обединят с други германци? — Тя размърда нервно пръсти върху клавишите. — Хайде, господин Легат, не сте вие министър-председателят.

Той се засмя против волята си.

— Така е и слава богу! Е, добре, да караме нататък.

След петнайсетина минути машинописката бе готова. Извади последната страница от валяка, сглоби трите екземпляра и ги защипа с по един кламер. Той прегледа най-горния. Беше безупречен.

— Колко думи излезе, имате ли представа?

— Около хиляда.

— Значи ще му трябват около осем минути, за да го прочете. — Той се изправи. — Благодаря ви.

— За нищо.

Докато се отдалечаваше, тя подвикна:

— Ще слушам!

Когато той стигна до вратата, жената вече пишеше нещо друго.

* * *

Легат се изкачи бързо един етаж нагоре и тръгна по коридора покрай официалния кабинет. Когато наближи Заседателната зала, отнякъде се появи Клевърли. Сигурно го бе дебнал.

— Какво стана със записките ти от срещата на премиера с началник — щабовете?

Легат усети как се изчервява.

— Премиерът реши, че не е нужно срещата да се протоколира.

— А какво носиш тогава?

— Речта му за радио обръщението довечера. Помоли ме да му я занеса колкото се може по-скоро.

— Е, добре — каза Клевърли и протегна ръка. — Аз ще му я занеса. — Легат с неохота му подаде листата. — А ти защо не отидеш да нагледаш онези от Би Би Си?

Клевърли влезе в Заседателната зала. Вратата се затвори и Легат остана отвън, вперил поглед в боядисаните ѝ с бяла боя крила. Властта се свеждаше до възможността да присъстваш при вземането на важните решения. Малцина разбираха това правило по-добре от главния личен секретар. Легат се почувства дискретно унизен.

Внезапно вратата се отвори. В рамката се появи Клевърли; долната половина на лицето му беше разтегната във фалшива усмивка.

— Явно иска теб.

Дузина мъже, сред които министър-председателят, бяха насядали около масата. Легат ги обгърна с поглед: началник — щабовете на видовете войски, тримата големи, министърът на Задморските територии, министърът по отбранителната координация, плюс Хорас Уилсън и постоянния заместник-министър на външните работи сър Александър Кадоган. Всички слушаха военния аташе полковник Мейсън — Макфарлън.

— И така, при вчерашната ми визита в Прага най-силно впечатление ми направи ниският дух на чешките военни…

Мейсън — Макфарлън говореше насечено, но отчетливо. Явно му доставяше удоволствие да е център на вниманието.

Министър-председателят забеляза Легат, застанал на вратата, и му направи знак да се приближи и да седне до него — на мястото, обикновено запазено за секретаря на Министерския съвет. Той вече преглеждаше речта си, като си сочеше с молива и тук — там подчертаваше по някоя дума. Имаше вид, сякаш слуша с половин ухо доклада на полковника.

— До миналата година чешкият генерален щаб планираше да противостои на германската атака в две направления: от север през Силезия и от запад през Бавария. Но присъединяването на Австрия към Райха удължи границата с Германия откъм юг с над триста километра, което заплашва способността им за отбрана. Чехите може и да се бият, а словаците? Освен това отбраната на Прага е безнадеждно неадекватна срещу бомбардировки от Луфтвафе.

Уилсън, който седеше от другата страна на министър-председателя, се намеси.

— Снощи се срещнах с генерал Гьоринг и той ми довери, че германската армия ще прегази чехите не за седмици, а за дни. „А Прага ще бъде срината със земята.“ Това бяха думите му.

От другата страна на масата Кадоган изпръхтя презрително.

— Гьоринг очевидно има интерес да представя чехите като слаб противник. Това не променя факта, че те имат силна армия и добри отбранителни съоръжения. Могат да се държат и с месеци.

— Само че, както току-що чухте, полковник Мейсън — Макфарлън не споделя това мнение.

— С цялото ми уважение, Хорас, какво знае той по въпроса?

Кадоган беше дребен, обикновено мълчалив мъж, но Легат усещаше, че е решен да брани прерогативите на Външното министерство като петел кокошките си.

— С не по-малко уважение от моя страна, Алек, човекът всъщност беше там, на място, за разлика от всички нас.

Министър-председателят остави перодръжката.

— Благодаря ви много, че дойдохте чак от Берлин да се срещнете с нас, полковник. Беше извънредно полезно. Всички ви желаем безопасно пътуване обратно до Германия.

— Благодаря, господин министър-председател.

Когато вратата се затвори, Чембърлейн каза:

— Помолих Хорас да доведе полковника със себе си в Лондон, за да ни докладва лично, понеже този аспект на обстановката ми се струва решаващ. — Той огледа седящите около масата. — Да допуснем, че чехите рухнат още преди края на октомври. Как ще убедим британския народ, че си струва да продължаваме войната през цялата зима? Това означава да искаме от тях най-големи жертви и в името на какво? Вече приехме, че судетските немци никога не е трябвало да бъдат предавани под чешка власт.

— Това определено е позицията и на Задморските територии — каза Халифакс. — Днес те ни дадоха ясно да разберем, че техните хора няма да влязат във война по такъв маргинален проблем. Америка няма да се включи. Ирландците ще останат неутрални. Започвам да се питам откъде ще намерим съюзници.

— Остават руснаците, разбира се. Все забравяме, че те имат договор с чехите — каза Кадоган.

Около масата се разнесе предпазлив ропот. Министър-председателят се намеси:

— Последния път, когато погледнах картата, Алек, Съветският съюз нямаше обща граница с Чехословакия. Единственият начин, по който биха могли да се намесят, е като нахлуят в Полша или в Румъния. В такъв случай и едната, и другата биха се включили във войната на германска страна. Но дори и да оставим географията, представяш ли си Сталин като наш съюзник в кръстоносен поход за защита на международното право? Самата идея за това е гротескна!

— Стратегически кошмар би било, ако това се разрасне в световна война и се наложи да се бием с Германия в Европа, с Италия в Средиземно море и с Япония в Далечния изток — каза Горт. — При един такъв сценарий бих отбелязал, че самото съществуване на Империята ще бъде поставено на карта.

— Ние сме на път да се озовем в най-отвратителната каша, а на мен ми се струва, че имаме само един изход — отвърна Уилсън. — Съставих телеграма, с която казваме на чехите, че по наше мнение трябва да приемат условията на хер Хитлер преди изтичане на срока му в два часа утре следобед: да се изтеглят от Судетската област и да го оставят да я окупира. Това е единственият сигурен път да не бъдем въвлечени в една война, която много скоро може да се разрасне до невероятни мащаби.

— А ако откажат? — попита Халифакс.

— Според мен няма да посмеят. Ако все пак го направят, поне ще знаем, че Обединеното кралство няма повече никакви морални задължения да се намесва. Ще сме направили всичко по силите си.

Настана тишина. Министър-председателят заключи:

— Този план поне има предимството, че е прост.

Халифакс и Кадоган се спогледаха. И двамата заклатиха глави — Халифакс бавно, Кадоган по-енергично.

— Не, господин министър-председател, това ще ни превърне на практика в съучастници на германците. Нашият престиж на световната сцена ще се срине, а с него и Империята.

— А французите? — добави Халифакс. — Ще ги поставим в неудържима позиция.

— Да са мислили, преди да дават гаранции на Чехословакия, без да се допитат до нас — каза Уилсън.

— За бога! — повиши глас Кадоган. — Тук не се пазарим с профсъюзите, Хорас. Няма как да оставим Франция да се бие сама с Германия.

Уилсън отвърна невъзмутимо:

— Но нали лорд Горт току-що каза, че Франция няма намерение да влиза във война? Ако не броим някоя и друга престрелка, французите ще си стоят зад линията „Мажино“ до лятото.

Началник — щабовете започнаха да говорят един през друг. Легат забеляза как министър-председателят погледна към часовника над камината, после отново насочи вниманието си към речта. Без неговото решаващо участие съвещанието твърде скоро се разпадна на глъч от отделни разговори. Способността на Чембърлейн да се концентрира будеше възхищение. Караше седемдесетата си година, но не се спираше — също като големия часовник в коридора: тик-так, тик-так…

Светлината, която влизаше през високите прозорци, бе започнала да отслабва. Часът бе станал седем и трийсет. Легат реши, че трябва да каже нещо.

— Господин министър-председател — прошепна той. — Боя се, че от Би Би Си ще трябва да влязат, за да разположат оборудването.

Чембърлейн кимна. Огледа присъстващите около масата и каза тихо:

— Господа? — Изведнъж разговорите утихнаха. — Страхувам се, че трябва да прекъснем дотук. Очевидно ситуацията не би могла да бъде по-сериозна. Разполагаме с по-малко от двайсет часа до изтичането на германския ултиматум. Господин външен министър, бихте ли останали да поговорим още малко за телеграмата до чешкото правителство? Хорас, ще отидем в твоя кабинет. Алек, ела и ти. Благодаря на всички.

* * *

Кабинетът на Уилсън беше непосредствено до Заседателната зала и в него се влизаше през вътрешна врата. Често пъти, докато министър-председателят работеше сам на голямата маса с форма на ковчег, тази врата оставаше отворена, за да може Уилсън да влиза и да излиза, когато реши. Пресата го описваше като Сивия кардинал на Чембърлейн, но според Легат това описание не оценяваше напълно доминиращата роля на премиера — в отношенията между тях Уилсън беше по-скоро незаменимият слуга. Той се носеше безшумно из коридорите на Даунинг Стрийт, наблюдавайки въртенето на колелата на държавното управление със зоркия поглед на охрана в универсален магазин. На няколко пъти, докато работеше на бюрото си, Легат бе усетил зад гърба си чуждо присъствие и се бе обърнал, за да види как Уилсън го наблюдава мълчаливо от вратата — отначало с безизразно лице, което след няколко секунди се разтягаше в лукава изнервяща усмивка.

Техниците от Би Би Си развиваха кабели по килима и бяха поставили микрофон на стойка върху заседателната маса в далечния край на залата, откъм колоните. Беше голям цилиндричен предмет, изтънен в Долния си край; по форма наподобяваше отрязан връх на артилерийски снаряд. Отстрани до него имаше високоговорител и още някакви загадъчни устройства. Сайърс и Клевърли влязоха да гледат. Сайърс каза:

— От Би Би Си питаха дали може да излъчват на живо и изказването на премиера пред парламента утре.

— Ние не решаваме тези неща — отвърна Клевърли.

— Знам. Това очевидно би създало прецедент. Насочих ги към главния секретар на парламентарната група.

Точно в осем без пет министър-председателят излезе от кабинета на Уилсън, следван от Халифакс и Кадоган. Уилсън се появи последен. Изглеждаше видимо раздразнен. Легат си каза, че сигурно пак се е препирал с Кадоган. Това беше другата голяма полза от Уилсън — да замества началника си практически във всичко. Министър-председателят го използваше да подхвърля идеи от негово име, след което мълчаливо наблюдаваше реакциите, без да излага своите възгледи и да рискува авторитета си.

Чембърлейн седна пред микрофона и разстла страниците с речта си на масата. Ръцете му трепереха. Един лист падна на пода и той трябваше да се наведе сковано, за да го вдигне. Промърмори:

— Треперя като желе.

Той поиска чаша вода. Легат му наля от каната в средата на масата. В старанието си я препълни. Капки вода заблестяха като мъниста по полираната повърхност.

Тон техникът от Би Би Си ги накара да седнат в отсрещния край на залата.

Отвън, над градината и Хорс Гардс Парейд, бе паднал мрак. Биг Бен отброи осем удара.

По високоговорителя прозвуча ликторски глас:

— Тук е Лондон. Сега ще чуете министър-председателя, почитаемия Невил Чембърлейн, директно от Даунинг Стрийт десет. Неговата реч ще бъде предавана надлъж и шир в Империята, в континента Америка и в редица други чужди държави. Господин Чембърлейн?

До микрофона светна зелена лампичка. Министьр — председателят подръпна маншетите на ризата си и вдигна речта от масата.

— Искам да се обърна с няколко думи към вас, мъже и жени на Британия и на Империята, а вероятно и към други…

Той произнасяше отчетливо всяка сричка. Тонът му беше благозвучен, меланхоличен, вдъхновяващ като погребална песен.

— Колко ужасно, фантастично, невероятно е, че се налага тук да копаем траншеи и да мерим противогази заради спор в далечна страна между хора, за които не знаем нищо. Още по-невероятно е, че въпросният спор, който вече е уреден по принцип, се превръща в повод за война. Много добре разбирам причините, поради които чешкото правителство не може да приеме условията, поставени в германския меморандум…

Легат погледна през масата към Кадоган, който кимаше одобрително.

— И все пак, след разговорите си с хер Хитлер аз вярвам, че стига да се даде още време, би било възможно да се уреди предаването на територията, която чешкото правителство е приело да отстъпи на Германия, при условия, осигуряващи справедливо отношение към засегнатото население. След моите визити в Германия аз ясно си дадох сметка защо хер Хитлер смята за нужно да отстоява правата на другите германци. Той ми каза на четири очи, а снощи повтори и публично, че след уреждането на въпроса със судетските немци ще се сложи край на германските териториални претенции в Европа…

Кадоган направи гримаса, предназначена за Халифакс, но външният министър беше вперил поглед право пред себе си. Неслучайно му казваха Холи Фокс, Свещената лисица.

— Аз не се отказвам от надеждата за мирно разрешение, нито смятам да изоставя усилията си за постигане на мир, докато все още съществува шанс за това. Не бих се поколебал да направя дори трето посещение в Германия, ако реша, че от него ще има полза…

На свой ред Уилсън закима одобрително.

— Междувременно има някои неща, които можем и трябва да направим тук, у дома. Все още се търсят доброволци за противовъздушната отбрана, за противопожарните и полицейските служби, за териториалните подразделения. Не изпадайте в паника, ако чуете, че се мобилизират мъже, за да служат в противовъздушната отбрана или на корабите. Това са само предпазни мерки, каквито всяко правителство е длъжно да вземе в такива времена…

Легат чакаше да чуе изречението за мобилизацията на военноморския флот. Но такова не последва. Министър-председателят го бе зачеркнал от речта си.

— Каквото и съчувствие да изпитваме към една малка държава, изправена пред голям и силен съсед, ние не можем при всякакви обстоятелства да се ангажираме да въвлечем цялата Британска империя във война само заради нея. Ако ще се бием, нека да е заради нещо по-значимо… Ако бях убеден, че която и да било нация е решена да установи световно господство чрез насаждане на страх или със сила, щях да преценя, че трябва да ѝ се противостои. Под такова господство за хората, вярващи в свободата, животът не би имал смисъл. Но войната е нещо страшно и ние трябва да бъдем напълно наясно, преди да пристъпим към нея, че на карта е заложено много, и след като претеглим внимателно всички последици, призивът да рискуваме в негова защита е неустоим. За момента аз ви призовавам да изчакате колкото е възможно по-спокойно събитията от идните няколко дни. Докато войната още не е започнала, винаги има надежда, че може да бъде предотвратена, а вие знаете аз ще работя за мир до последния момент. Приятна вечер.

Зелената лампичка угасна. Чембърлейн въздъхна продължително и се облегна назад в креслото си.

Уилсън пръв се изправи на крака и тръгна към министър-председателя, ръкопляскайки беззвучно.

— Това, ако ми позволите, беше превъзходно. Без запъване или колебание.

Легат никога преди не бе виждам министър-председателя усмихнат. Устните му се бяха разтегнали широко, разкривайки ред равни жълтеникавосиви зъби. Приличаше на момче, получило похвала.

— Наистина ли мина добре?

— Тонът беше перфектен, господин министър-председател — каза Халифакс.

Благодаря ти, Едуард. Благодаря на всички. — Той включи и Легат, и техниците от Би Би Си в общата си благословия. — Когато говоря по радиото, винаги успявам да го постигна, като си представям, че разговарям с един човек, седнал в креслото срещу мен… и му говоря като на близък. Тази вечер ми беше по-трудно, разбира се, тъй като съзнавах, че се обръщам и към друго лице, седящо някъде в сенките. — Той отпи от чашата с вода. — Хер Хитлер.

4

Началникът на администрацията на германското Външно министерство, държавният секретар Ернст фон Вайцзекер, бе разпоредил да получи превода от речта на британския премиер до трийсет минути след произнасянето ѝ. Отговорността за това бе възложена на Паул фон Хартман.

В Стаята за следене на радио трафика, скрита под стрехите на сградата на Вилхелмщрасе, под гората от антени, стърчащи от покрива, Хартман начаса бе събрал екип от три жени. Първо една стенографка записваше думите на Чембърлейн на английски език (нелека задача, тъй като сигналът на Би Би Си отслабваше значително, докато стигне до Берлин, и призрачният глас на Чембърлейн ту заглъхваше, ту се усилваше сред бурята от бял шум, като на моменти трудно се разбираше). Веднага след изписването на всеки лист го поемаше машинописка, която напечатваше стенограмата разгърнато, отново на английски, с тройна разредка. После Хартман нанасяше на ръка немския превод между редовете и подаваше страниците една по една на трета секретарка, която преписваше начисто готовия текст.

Wieschrenklich, fantastisch, unglaub/ich istes…

Перото му бягаше по евтината хартия, разливайки кафяво мастило из грубите ѝ нишки.

Десет минути след като Чембърлейн бе спрял да говори, задачата бе изпълнена.

Машинописката извади последния лист от валяка на машината. Хартман го грабна от ръката ѝ, пъхна речта в една картонена папка, целуна жената по косата и изтича от стаята, следван от смях на облекчение. Още щом се озова в коридора, усмивката изчезна от лицето му

Докато крачеше към кабинета на Вайцзекер, той прелисти няколко пъти текста с нарастващо раздразнение. Тонът беше твърде предпазлив, твърде примирителен — слаба работа, безгръбначна. Къде бяха заплахите, къде беше ултиматумът? Защо Чембърлейн не бе повторил публично тази вечер онова, което неговият пратеник бе казал насаме на Хитлер сутринта: че ако Франция се притече на помощ на Чехословакия, Великобритания ще я подкрепи?

Той слезе по стълбите до приземния етаж, почука на вратата на секретарското помещение към кабинета на Вайцзекер и влезе, без да чака отговор. Помещението беше голямо, с висок таван и прозорци, които гледаха към парка зад министерството. Осветяваше се от огромен, сложно разклонен полилей. Отвън въпреки отраженията на електрическите крушки в стъклата на прозорците, все още смътно се различаваха силуетите на дърветата на фона на виолетовото вечерно небе. Младшите секретарки си бяха отишли до една; пишещите им машини бяха завити с калъфи за през нощта като клетки на спящи птици. На бюрото си пред централния прозорец, сама в стаята, седеше старшата секретарка на Вайцзекер. Между алените ѝ устни стърчеше забучена цигара, а във всяка ръка държеше по едно писмо и поглеждаше ту към едното, ту към другото с намръщено лице.

— Добър вечер, скъпа госпожо Винтер.

— Добър вечер, господин Хартман.

Тя му се поклони тържествено, сякаш с поздрава си ѝ бе направил голям комплимент.

— Тук ли е?

— Не, с министъра е, в Райхсканцеларията.

— Аха! — каза изненадано Харман. — В такъв случай какво да правя с речта на Чембърлейн?

— Той поръча да му я занесете незабавно. Чакайте малко! — извика тя след него, докато се обръщаше. — Какво е това на лицето ви?

Той застана послушно в светлината на полилея, докато тя оглеждаше критично бузата му. Косата и пръстите ѝ миришеха на парфюм и цигарен дим. В тъмните ѝ къдрици се прокрадваха сребърни нишки. Запита се на колко ли години беше. На четирийсет и пет? Във всеки случай, достатъчно възрастна, за да е имала съпруг, загинал през предишната война.

— Мастило! — каза с неодобрение тя. — Кафяво. Вижте, господин Хартман, не можете да влезете в Райхсканцеларията в този вид. А ако се сблъскате с Фюрера? — Тя извади от ръкава си бяла кърпичка, навлажни я с език и нежно изтри бузата му. После се дръпна назад, за да огледа резултата. — Така е по-добре. Ще позвъня, за да кажа, че отивате натам.

Отвън беше още топла вечер. Редките улични лампи по Вилхелмщрасе, поставени още преди войната, образуваха островчета светлина сред мрака. Наоколо почти не се виждаше жива душа. По средата на платното уличен метач изгребваше конски фъшкии, останали след парада. Чуваше се само стърженето на лопатата му по асфалта. Хартман стисна в ръка папката и закрачи енергично покрай сградата на министерството, докато стигна металната ограда на Райхсканцеларията. Едното крило на голямата порта беше отворено. Отвътре излизаше черен мерцедес. Лостовият отдаде чест. Хартман не можа да види кой седи отзад. Докато колата потегляше към гара „Анхалтер“, той съобщи името и ведомството си на полицая и той му даде знак с ръка да влиза, без да каже дума.

Във всички прозорци около квадратния двор светеха лампи. Тук поне се усещаше някаква припряност, някакви признаци на настъпваща криза. Под козирката на главния вход часовоят от СС, въоръжен с автомат, му поиска документите, след това му кимна да влезе в главното фоайе, където го пресрещнаха още двама униформени от СС с пистолети на кръста. Той им показа още веднъж служебния си пропуск и обяви, че идва при държавния секретар Вайцзекер. Казаха му да изчака. Един от часовоите отиде до телефона на масичка до стената. Хартман броеше наум: двамата полицаи на портала, дотук четирима с униформи на СС, а в караулното помещение се виждаха поне още трима.

Измина минута. Внезапно голямата двойна врата се разтвори и през нея влезе адютант с униформа на СС. Той изтрака с токове и ръката му се стрелна нагоре за поздрав — безупречно изпълнен, сякаш беше не човек, а пружинена кукла. Хартман отвърна на поздрава, като на свой ред вдигна ръка и изрече задължителното: „Хайл Хитлер!“.

— Последвайте ме, ако обичате.

Минаха през двойната врата и тръгнаха през едно безкрайно пространство, застлано с персийски килими. Тук всичко напомняше за кайзера — във въздуха миришеше на избелели от слънцето завеси, на прах и пчелен восък. Човек лесно можеше да си представи Бисмарк да крачи по килимите. Пред погледа на поредния часовой от СС — Кой поред? Осмият? — Хартман последва адютанта нагоре по мраморното стълбище, покрай окачените на стената гоблени, до втория етаж; минаха през още една двойна врата и се озоваха в нещо, което той с разтуптяно сърце си даде сметка, че можеше да бъде само личният апартамент на Фюрера.

Адютантът каза:

— Бихте ли ми дали това? Изчакайте тук, моля.

Той взе папката, почука тихо на най-близката врата и влезе вътре. За миг, преди вратата да се затвори, Хартман чу тихи гласове, после те секнаха. Той се огледа. Стаята беше изненадващо модерна, дори обзаведена с вкус — килим върху полирания дървен под, столове с изчистена форма. Не беше сигурен дали може да седне и реши да не пробва.

Минаха няколко минути. В един момент едра жена с колосана бяла блуза влезе на съвещанието с куп книжа и излезе почти веднага с празни ръце. Най-после, след четвърт час, вратата се отвори отново и отвътре излезе елегантен мъж с посребрени коси, между петдесет-и шейсетгодишен, с нацистка значка на ревера. Това беше барон Ернст фон Вайцзекер, макар че в духа на егалитарните времена бе спрял да използва аристократичната си титла горе — долу тогава, когато се бе закичил със значката. Той подаде на Хартман плик.

— Благодаря ти, че ме изчака, Хартман. Това е отговорът на Фюрера до господин Чембърлейн. Моля те, отнеси го веднага в британското посолство и го дай лично или на сър Невил Хендерсън, или на Кьркпатрик. — Той се наведе напред и добави поверително: — Обърни им внимание на последното изречение. Кажи им, че това е прекият отговор на радио обръщението тази вечер. Кажи им, че не беше лесно.

— Вайцзекер!

През отворената врата Хартман разпозна нетърпящия възражение глас на Рибентроп.

По изящните черти на държавния секретар пробяга едва забележима гримаса и той се скри обратно вътре.

* * *

Британското посолство беше на по-малко от пет минути пеша от там, в северния край на Вилхелмщрасе веднага след Външното министерство. Докато чакаше дежурния полицай да му отвори портала на райхсканцеларията, Хартман огледа плика. Беше адресиран с почерка на Вайцзекер до Негово превъзходителство сър Невил Хендерсън, посланик на Великобритания, и не беше запечатан.

— Приятна вечер, господине — усмихна се полицаят.

— Приятна вечер.

Хартман измина известно разстояние по широката улица, покрай притихналите тъмни прозорци на Външното министерство, после небрежно — толкова небрежно, че ако в този момент някой го наблюдаваше, нямаше да забележи нищо странно в поведението му — свърна в главния вход на сградата. Нощният портиер го познаваше. Хартман се изкачи по застланото с килим стълбище между двата сфинкса. В главното фоайе се поколеба, после свърна вляво и продължи по пустия коридор. Стъпките му отекваха по каменния под, ехото се отразяваше от лимоненозелените стени и сводестия таван. Всички врати от едната страна бяха затворени. По средата на коридора имаше тоалетна. Той влезе и запали лампите. Отражението му в огледалото над мивката го ужаси — прегърбен, гледащ уплашено, изглеждаше наистина подозрителен. Дали изобщо ставаше за тази работа? Той влезе в една от кабинките, заключи вратата и седна на ръба на чинията.

Уважаеми г-н Чембърлейн,

В хода на нашите разговори за пореден път информирах сър Хорас Уилсън за моята окончателна позиция…

Писмото съдържаше може би седем абзаца, някои от които дълги. Като цяло тонът беше войнствен: чехите се опитвали да печелят време, възраженията им срещу незабавната германска окупация на Судетската област били грубо скалъпени, а Прага се стремяла към „мащабна война“. Последното зречение не даваше много надежда за мир.

Оставям на Вашата преценка дали с оглед на гореизложените факти ще сметнете за нужно да продължите с усилията си, за които още веднъж искрено Ви благодаря, за вразумяване в последната минута на правителството в Прага.

Написано на машина, писмото завършваше с нечетлив подпис: Адолф Хитлер.

Той стигна до кабинета на Вайцзекер точно когато госпожа Винтер вече заключваше, за да си тръгва. Беше с модерна шапка с широка периферия. Тя се обърна и го изгледа изненадано.

— Господин Хартман? Държавният секретар е още в Райхсканцеларията.

— Знам. Искам от вас една услуга. Нямаше да ви моля, ако не беше важно.

— Каква?

— Бихте ли ми направили едно копие от това? Бързо. Той ѝ показа писмото с подписа. Очите ѝ се разшириха. Тя огледа коридора в двете посоки, после отключи вратата и запали лампата. Преписването на писмото ѝ отне петнайсет минути, докато той следеше за движение по коридора. През цялото време Винтер пишеше мълчаливо. Едва към края подхвърли:

— Явно е решил да воюва. — Каза го с равен тон, без да вдига поглед от машината си.

— Да. А англичаните са твърдо решени да избегнат войната. Толкова по-жалко.

— Ето. — Тя издърпа последната страница от валяка на машината. — А сега си вървете.

Коридорът беше все така пуст. Той се върна с бърза крачка по обратния път и бе стигнал до стълбищната площадка, когато видя фигурата с черна униформа на СС, която вървеше право към него. Щурмбанфюрер Зауер от личния кабинет на Рибентроп крачеше приведен напред и за миг Хартман понечи да свие зад ъгъла, но Зауер вдигна глава, позна го и се намръщи.

— Хартман?

Той беше горе — долу на неговата възраст, с широко безизразно лице, почти без цвят — бледа кожа, сламеноруса коса, светлосини очи.

Не знаейки какво да каже, Хартман изпъна ръка.

— Хайл Хитлер!

Зауер отговори като автомат:

— Хайл Хитлер! — Но после се взря в него изпитателно. — Ти не трябваше ли да си в британското посолство?

— Тъкмо натам отивам.

Хартман измина последните няколко стъпала и продължи забързано към главния вход. Зауер подвикна след него:

— За бога, Хартман, размърдай се! Бъдещето на Райха е заложено на карта…

Хартман беше вече на улицата и се отдалечаваше с бърза крачка от сградата. Очакваше Зауер да тръгне след него, да се опита да го спре, да извади пистолет, да претърси джобовете му, да открие бележника. Но си заповяда да се успокои. Все пак беше трети секретар в отдела за Великобритания, като наред с останалите си задължения отговаряше за преводите. Да открият в него копие от писмо до британския министър-председател — писмо, което и без това след час щеше да бъде в Лондон — едва ли можеше да мине за държавна измяна. Щеше да се измъкне. Той можеше да се измъкне от почти всяка ситуация.

Хартман изкачи трите протрити каменни стъпала към входа на британското посолство. Отвътре величественият портик се осветяваше от една — единствена мъждива крушка. Железните врати бяха заключени. Той натисна бутона на звънеца и го чу някъде вътре в сградата. Звукът заглъхна. Каква тишина! Отсреща през улицата дори „Адлон“ — най-модерният от луксозните берлински хотели — беше притихнал. Сякаш целият град се беше изпокрил. Най-после чу да се местят резета и в ключалката да се превърта ключ. Някакъв млад мъж подаде нос през процепа на вратата.

Хартман каза на английски:

— Имам спешно послание от Райхсканцеларията, което трябва връча лично на посланика или на първия секретар.

— Разбира се. Очаквахме ви.

Хартман влезе и последва младежа нагоре по стълбището към голяма зала за приеми, висока два етажа и увенчана с овален стъклен купол. Той знаеше, че сградата е била построена през миналия век от железопътен магнат, който наскоро след това се разорил. Всичко в нея напомняше за вкус към лъскавия кич. Не едно, а две парадни стълбища се виеха нагоре в двата противоположни края на помещението, за да се срещнат в средата. По лявото с лека стъпка се спускаше, малко странично, като Фред Астер, висока слаба контешка фигура с червен карамфил в бутониерата. В ръката си държеше нефритено цигаре със запалена цигара.

— Добър вечер! Господин Хартман, нали?

— Добър вечер, Ваше Превъзходителство. Да, аз съм Хартман. Нося отговора на Фюрера до министър-председателя.

— Чудесно.

Британският посланик пое плика, измъкна отвътре трите изписани на машина страници и започна да ги чете още там. Очите му пробягваха бързо по редовете. Издълженото му лице с провиснали мустаци, и без това меланхолично, се издължи още повече. Той изръмжа тихо. Когато приключи, посланикът въздъхна, стисна цигарето между зъбите си и погледна нагоре към стъкления купол. Димът на цигарата му беше ароматен, от турски тютюн.

— Държавният секретар иска да обърнете специално внимание на последното изречение, сър Невил. Каза да ви предам, че никак не е било лесно.

Хендерсън погледна отново последната страница.

— Не особено надеждна сламка, за която да се хванем, но все пак е нещо. — Той подаде писмото на младия си асистент. — Преведи го и го предай в Лондон незабавно, ако обичаш. Няма нужда телеграмата да е шифрована.

После посланикът настоя да изпрати Хартман до вратата. Маниерите му бяха също толкова безупречни, колкото и облеклото. Говореше се, че бил любовник на югославския княз Павле. Веднъж се явил в Райхсканцеларията с яркочервен пуловер под светлосивия костюм; след това Хитлер не спирал да го коментира с дни. Какво си въобразяваха тези британци, изпращайки такъв човек да се разправя с нацистите?

На вратата той стисна ръката на Хартман.

— Кажете на барон Фон Вайцзекер, че оценявам усилията му. — Той хвърли по един поглед и в двете посоки на Вилхелмщрасе. — Невероятно е да си помисли човек, че до седмица може и да ни няма тук. Не бих могъл да кажа, че ще съжалявам особено.

Той дръпна още веднъж от цигарата, после я стисна внимателно с палеца и показалеца си, извади я от цигарето и я запрати на тротоара сред дъжд от оранжеви искри.

5

Семейство Легат живееха под наем в малка къща, долепена между цял ред подобни на Норт Стрийт в „Уестминстър“; препоръчал им я бе преди време тогавашният началник на Легат във Външното Ралф Уиграм, който живееше със съпругата и сина си в края на същата улица. Предимството ѝ беше близостта до работата му; Уиграм очакваше усърдие от подведомствените си и Легат можеше да бъде на работното си място си десет минути след като излезеше от къщи. Недостатъците ѝ бяха твърде много, за да бъдат изброени, и произтичаха главно от факта, че къщата беше на повече от двеста години. Ако не се броеше прокараното електричество, през цялото това време в нея не бяха внесени почти никакви подобрения. Темза минаваше на по-малко от двеста метра от там и нивото на подпочвените води беше високо. Влагата, просмукваща се от пода, се добавяше към течовете от дъжда през покрива. Само твърде изкусна подредба на мебелите прикриваше петната от плесен. Кухнята беше отпреди Голямата война. И въпреки всичко Памела беше влюбена в дома си. На същата улица живееше лейди Коулфакс, която през лятото организираше партита на свещи отвън на тротоара и семейство Легат бяха сред поканените. Което само по себе си беше абсурд — заплатата му бе едва 300 паунда годишно.

Макар да бяха принудени да пуснат квартиранти в мазето за да си помагат с наема, те поддържаха миниатюрна градина на няколкото паянтови стъпала от прозореца на салона; Легат беше приспособил импровизиран асансьор от кошница за пране и скрипец, посредством който спускаше децата да си играят там.

Към този романтичен, но в основата си труден за живеене дом — символизиращ, както си казваше той, общото състояние на брака му — Легат подтичваше забързано по-малко от час след като министър-председателят бе приключил радио обръщението, за да си вземе нещата за нощното дежурство в министерството.

Пътят му минаваше, както обикновено, покрай дома на семейство Уиграм в горния край на улицата. Повечето от къщите на този ред бяха черни от сажди, като само тук — там по някое сандъче с мушкато освежаваше безличните фасади. Тази на № 4 обаче изглеждаше съвсем празна и изоставена. Зад малките прозорци от месеци бяха спуснати бели жалузи. Той изпита внезапно желание, почти граничещо с копнеж, Уиграм все още да живееше там. Защото именно той, повече от всеки друг, бе успял да предвиди сегашната криза; беше до такава степен обсебен от прогнозите си за онова, което предстоеше да се случи, че дори Легат, който иначе държеше на него, го бе обявил за полупобъркан на тема „Хитлер“. Спомняше си го живо: тревожните сини очи, русите мустаци, тънките стиснати устни. Но още по-ясно го чуваше, възпроизвеждайки безпогрешно в съзнанието си звука от накуцващата му походка по коридора към стаята на третите секретари — тежката стъпка на десния крак и мъчителното провлачване на левия, почукването с бастуна като предупредителен сигнал за неговото приближаване; и винаги на устата МУ беше една и съща тема: Хитлер, Хитлер и пак Хитлер. Когато германците окупираха повторно Рейнланд през 1936–а, Уиграм бе поискал среща с министър-председателя Стенли Болдуин и го бе предупредил, че според него това е последният шанс за Съюзниците да спрат настъплението на нацизма. Тогава министър-председателят му бе отвърнал, че дори при един процент възможност евентуален ултиматум да доведе до война той не би рискувал; страната не бе готова за пореден конфликт толкова скоро след предишния. Уиграм се бе върнал отчаян на Норт Стрийт и бе избухнал пред жена си: „Сега чакай бомбите да паднат върху малката ни къща!“. Девет месеца след тази случка го бяха открили мъртъв в банята му, едва четирийсет и шест годишен — дали бе посегнал на живота си, или бе умрял от усложнения на детския паралич, който го бе превърнал в инвалид за десет години, така и никой не можа да разбере.

„О, Ралф — помисли си Легат, — бедни, побъркан Ралф, ти предвиди всичко това.“

Той влезе и запали лампата. По навик извика „добър вечер“ на семейството си и зачака отговор. Но се виждаше, че всички са тръгнали, при това набързо. Коприненото сако, с което Памела бе дошла на обяда, висеше преметнато върху парапета на стълбището за горния етаж. Триколесният велосипед на Джон, полегнал на една страна, препречваше тесния коридор. Легат се наведе и го изправи. Стъпалата пукаха и скърцаха под краката му. Дървото беше прогнило. Съседите се оплакваха, че през преградната стена прониква влага. Но при все това Памела бе успяла да придаде на жилището известен шик — с изобилието от персийски килими и пурпурни завеси, букети от щраусови и паунови пера и старинни дантели. Тя имаше усет, както бе казала лично лейди Коулфакс. Една вечер бе напълнила къщата с ароматни свещи и я бе превърнала в приказен дворец. Но на следващата сутрин миризмата на влага си беше пак там.

Той се качи в спалнята им. Лампата беше повредена. Но от стълбищната площадка вътре влизаше достатъчно светлина, за да вижда какво върши. Ненужните дрехи бяха струпани на купчина върху леглото и разпилени по пода. Трябваше да прекрачи през бельото, за да стигне до банята. Той си взе бръснача, четката, сапуна, четката и праха за зъби, натъпка всичко в един несесер и се върна в спалнята да си търси риза. По Норт Стрийт бавно премина автомобил. Чуваше се воят на двигателя, включен на ниска предавка. За миг фаровете осветиха тавана; върху отсрещната стена пробяга светъл правоъгълник. Легат се спря с риза в ръка и се заслуша. Колата като че ли бе спряла, без да гаси двигателя. Той пристъпи към прозореца.

Беше малко купе с две врати. Тази на пътника до шофьора беше отворена. Някъде долу се чу изтракване. Миг след това човешка фигура с палто и шапка се отдалечи бързо от входа на къщата, качи се обратно в колата и дръпна вратата.

Легат прекоси с две крачки спалнята. Слезе през три стъпала надолу, спъна се във велосипеда и едва не се просна по очи на пода. Когато отвори входната врата, колата вече се скриваше зад ъгъла с Грейт Питър Стрийт. Секунда — две той остана загледан след нея, докато си поемаше дъх, след което се наведе и вдигна плика от изтривалката. Беше от плътна хартия и имаше официален вид — може би от някоя правна кантора? Името му беше написано погрешно: Лигет. Той мушна показалец под капачето на плика и внимателно го разкъса. Не извади веднага документа, а разтвори плика с два пръста и надникна вътре. Така бе свикнал да се подготвя за лоши новини, свързани с личните му финанси. И тогава едва различи в полумрака написаната на машина заглавка:

Berlin Mai. 30. 1938

OKW No. 42/38. g. Kdos. Chefsache (Streng geheim, Militar) LI

След десет минути Легат вече крачеше обратно към службата си. Навсякъде се виждаха признаци на нарастваща тревога: рубинена огърлица от стопове на автомобили, чакащи на опашка за гориво пред бензиностанцията; среднощно бдение със свещи пред Уестминстърското абатство, пеещо химни за мир; сребристо сияние от светлините на камерите пред Даунинг Стрийт 10, на чийто фон се очертаваха черните силуети на зяпачите.

Беше закъснял. Трябваше да се провира през тълпата, за да си пробие път до входа на Номер 10, вдигнал чантата с вещите си високо над главата.

— Извинете… Извинете…

Още с влизането си в сградата той видя, че положението е безнадеждно. Приземният етаж бе опустял. Министрите вече бяха тръгнали за съвещанието на кабинета, насрочено за 9:30.

Клевърли не беше в кабинета си. Легат постоя няколко секунди в коридора, като се чудеше какво да прави. Откри Сайърс на бюрото му, с цигара в ръка, загледан навън през прозореца. Сайърс реагира на отражението му в стъклото.

— Здрасти, Хю.

— Къде е Клевърли?

— В Заседателната зала; готов е, в случай че решат да изпратят на чехите телеграмата на Хорас.

— Кадоган там ли е?

— Не съм го виждал. — Сайърс се обърна с лице към него. — Изглеждаш напрегнат. Добре ли си?

— Екстра. — Легат вдигна чантата и му я показа. — Отскочих до вкъщи да си взема това — онова.

И той излезе, преди Сайърс да бе успял да го пита още нещо. Вече в кабинета си, отвори чантата и извади плика. Самият факт, че го бе внесъл в сградата, вече представляваше някакъв вид измяна, но да го открият у него си беше направо опасно. Трябваше да го предаде нагоре по веригата, да се отърве от него колкото бе възможно по-скоро.

Към десет без петнайсет той вече пресичаше Даунинг Стрийт, проправяйки си още по-настойчиво път през тълпите от зяпачи. Премина през голямата порта от ковано желязо отсреща през улицата и влезе в огромния правоъгълник от сгради на министерства. Във всяка от тях светеха лампи: Министерството на Задморските територии се падаше в долния ляв квадрант; Министерството на вътрешните работи в горния ляв. Министерството за Индия в горния десен, а непосредствено до него, по едно стълбище, се стигаше до Външното. Нощният портиер го позна и му кимна да влиза.

Коридорът беше грандиозен и внушителен, издържан във викторианския имперски стил, с онази показна помпозност, предназначена да внуши комплекс за малоценност у всеки, който не бе имал привилегията да се роди британски поданик. Кабинетът на постоянния заместник-министър беше на приземния етаж и гледаше с едните си прозорци към Даунинг Стрийт, а с другите — към Хорс Гардс Роуд. (Ако близостта беше критерий за власт, във Външното се гордееха, че техният министър бе в състояние да се озове срещу министър-председателя в Заседателната зала деветдесет секунди след като бъдеше призован.)

Госпожица Марчънт, дежурната старша секретарка, беше сама във външното помещение. Тя обикновено работеше на горния етаж за заместника на Кадоган — късогледия Орми Сарджънт, известен сред персонала като Къртицата.

Легат беше леко задъхан.

— Искам среща със сър Александър. Много е спешно.

— Боя се, че е твърде зает, за да се среща с когото и да било.

— Моля, кажете му, че е въпрос от първостепенна важност за нацията.

Подобно клише, както и джобният часовник на верижка, и старомодният тъмен костюм, изцяло подхождаше на характера му. Той застана насреща ѝ в леко разкрачена поза. Макар и задъхан, имаше вид на човек, който няма да се помръдне от мястото си, докато не получи онова, което желае. Госпожица Марчънт примигна изненадано, поколеба се, после стана и тихо почука на вратата. Той я чу да казва: „Господин Легат моли да го приемете“. И след кратка пауза: „Твърди, че било извънредно важно.“ Нова пауза, после: „Да, мисля, че трябва“. Отвътре ясно се чу недоволно ръмжене.

Тя се дръпна встрани и го пропусна да мине. Когато се изравни с нея, Легат я изгледа с такава благодарност, че тя се изчерви.

Огромните размери на стаята — само таванът беше поне шест метра висок — правеха сър Александър да изглежда още по-дребен. Беше седнал не зад бюрото си, а на заседателната маса. Повърхността ѝ беше почти изцяло покрита с разноцветни купчини хартия — бяла за протоколи от заседания и телеграми, синя за чернови, бледолилава за докладни, зелена за официални документи на кабинета; тук — там се виждаха и цели папки, завързани с розови ленти. Постоянният заместник- министър носеше рогови очила с кръгли стъкла, над които сега изгледа раздразнено Легат. — Да?

— Съжалявам, че ви безпокоя, но си казах, че трябва да видите това.

— О, боже! Сега пък какво има?

Кадоган се пресегна, взе от ръката му петте изписани на машина страници и хвърли поглед на най-горната…

A if Anordnung des Obersteri Befehlshabers der Wehrmacht.

Намръщи се, после отгърна направо на последната…

gez. ADOLF HITLER

Fiir die Richtigkeit der Abschrift:

ZEITZLER, Oberstleutnant des Generalstabs…

Легат не без задоволство го видя как облещи очи. Документът представляваше директива на Хитлер: война на два фронта, основно усилие на югоизток, стратегическа концентрация „Зелено“.

— Откъде, по дяволите, се сдоби с това нещо?

— Беше пуснато в пощенската ми кутия преди около трийсет минути.

— От кого?

— Не видях. Някакъв мъж с кола. Всъщност бяха двама.

— И нямаше бележка?

— Не.

Кадоган разчисти място на масата, сложи документа пред себе си и наведе над него непропорционално голямата си за дребния торс глава. Зачете го съсредоточено, притиснал юмруци в слепоочията си. Немският му беше добър; убийството на ерцхерцог Франц Фердинанд през 1914–а го бе заварило като началник на посолството във Виена.

От определяща важност е още в първите два-три дни да се създаде ситуация, която да покаже на вражеските държави, желаещи да се намесят, безнадеждността на чешката позиция във военно отношение…

Военните формирования, способни на бързо дислоциране, трябва да форсират бързо пограничните фортификации и да нахлуят дръзко в Чехословакия с ясното съзнание, че основните мобилни армейски части ще ги подкрепят с максималната възможна бързина.

Основните сили на Луфтвафе трябва да бъдат използвани за изненадваща атака срещу Чехословакия. Самолетите трябва да пресекат въздушната граница в същия момент, в който сухопътните части пресичат земната.

След като прочетеше поредната страница, Кадоган я обръщаше и поставяше на правилна купчинка вдясно от себе си. Когато стигна до края на документа, той събра всички страници и внимателно изравни ръбовете им.

— Невероятно — промърмори той. — Предполагам, че първият въпрос, който трябва да си зададем, е дали документът е автентичен.

— На мен определено ми изглежда такъв.

— Съгласен съм. — Постоянният заместник-министър отново огледа най-горната страница. — Значи това е съставено на трийсети май. — Той започна да превежда, като местеше пръста си под немския текст: — „Моето непреклонно решение е в близко бъдеще да смачкам Чехословакия с военни средства.“ Това определено звучи в негов стил. Всъщност то съвпада дума по дума с казаното от него пред Хорас Уилсън тази сутрин. — Кадоган се облегна назад в стола си. — Ако допуснем, че документът е автентичен, което според мен можем да направим, възникват три въпроса: кой ни го е дал, защо ни го е дал и, в един по-практически план, защо го е дал точно на теб?

За пореден път Легат изпита особено чувство на вина, сякаш, притежавайки документа, той бе изложил на съмнение лоялността си. Предпочиташе да не мисли откъде е дошло написаното.

— Боя се, че не мога да отговоря на нито един от трите.

— Що се отнася до въпроса „кой“, ние знаем със сигурност, че срещу Хитлер има някаква опозиция. Няколко противници на режима установиха контакт с нас през лятото, твърдяха, че са готови да отхвърлят нацизма, стига да им гарантираме, че ще останем на твърди позиции по отношение на Чехословакия. Не мога да кажа, че са кой знае колко организирана група; по-скоро няколко недоволстващи дипломати и бивши аристократи, мечтаещи да възстановят монархията. За пръв път получаваме от тях нещо конкретно, не че от него научихме кой знае какво, което вече не знаехме. Хитлер иска да унищожи Чехословакия и да го направи бързо. Това едва ли е новина. — Кадоган свали очилата си и загриза дръжката им, като изучаваше с поглед Легат. — Кога за последен път си бил в Германия?

— Преди шест години.

— Поддържаш ли контакти с някого там?

— Не. — Поне това беше истина.

— Беше във Виена, доколкото си спомням, след зачисляването ти към Централния отдел.

— Да, сър. От трийсет и пета до трийсет и седма.

— Сприятели ли се с някого там?

— Не. Имахме малко дете и жена ми беше бременна с второ. Живеехме доста затворено.

— А германското посолство в Лондон — познаваш ли някого там?

— Честно казано, не.

— В такъв случай не разбирам. Откъде изобщо знаят германците, че работиш на Номер десет?

Легат вдигна рамене.

— Покрай жена ми може би? Тя от време на време се появява в светската хроника на вестниците. Понякога споменават бегло и моето име.

Само преди седмица „Дейли Експрес“ — той се изчерви от срам при спомена за това — бе пуснал репортаж за поредното парти на лейди Коулфакс, в което го бяха описали като „една от най-ярките млади звезди на Външното министерство, привлечен като асистент на министър-председателя“.

— В „светската хроника“? — Постоянният заместник-министър повтори думите му с видимо отвращение, сякаш обозначаваха нещо неописуемо мръсно, което можеше да се докосва само с щипци. — Какво, за бога, е това?

Легат не можеше да каже със сигурност дали се шегува, или говори сериозно. Но преди да успее да отговори, на вратата се почука.

— Влез!

Беше госпожица Марчънт с папка в ръце.

— Телеграма от Берлин, току-що пристигна.

— най-после! — Кадоган буквално я издърпа от ръката ѝ. — Цяла вечер чакам това.

Още веднъж той сложи документа на масата и наведе над него голямата си глава, поглъщайки жадно написаното, сякаш искаше да се гмурне в страницата, като при това си мърмореше тихо:

— По дяволите, по дяволите, по дяволите!

Откакто бе започнала кризата, нито веднъж не си бе тръгнал от работа преди полунощ. Легат се запита как издържаше на това напрежение. След малко Кадоган вдигна глава.

— Последни новини от Хитлер. Премиерът трябва да види незабавно това. Ще се връщаш ли на Номер десет?

— Да, сър.

Кадоган върна телеграмата в папката и му я подаде.

— Що се отнася до другия въпрос, ще го пусна в системата, да видим какво ще кажат нашите хора. Сигурен съм, че утре ще искат да разговарят с теб. Помисли малко. Опитай се да се сетиш кой е в дъното.

— Да, сър.

Кадоган посегна към следващата папка.

* * *

Според протоколите от заседанията на кабинета телеграма № 545 от Берлин (писмо от райхсканцлера до министър-председателя) бе връчена на Чембърлейн малко след 22 часа. Около заседателната маса се бяха събрали всички в пълен състав: общо двайсет министри, без да се брои Хорас Уилсън, който присъстваше в качеството си на специален съветник, за да докладва за срещата си с Хитлер, както и главният секретар на правителството Едуард Бриджис, очилат мъж с вид на оксфордски професор, син на придворен поет. Повечето пушеха. Един от големите прозорци откъм градината беше отворен, за да отвежда поне отчасти дима от пури, цигари и лули. Топъл нощен ветрец местеше книжата, разстлани на масата или разпръснати по пода.

Когато Легат влезе, думата бе взел лорд Халифакс. Той пристъпи до министър-председателя и постави телеграмата пред него. Чембърлейн, който слушаше изказването на външния министър, погледна документа, кимна и направи знак на Легат да седне при другите официални лица на задния ред столове покрай стената в отсрещния край на помещението. Два от столовете бяха заети от протоколчици, които дращеха едновременно по хартията, а трети — от Клевърли. Опрял брадичка на гърдите си, скръстил ръце и кръстосал крака, той едва забележимо потропваше с дясната си обувка. Когато Легат седна до него, той го изгледа мрачно и попита шепнешком:

— Какво беше това?

— Отговорът на Хитлер.

— Какво казва?

— Съжалявам, не погледнах.

— Голям пропуск от твоя страна. Да се надяваме, че новините са добри. Боя се, че на горкия ни премиер му идва доста нанагорно.

Легат виждаше ясно главата на Чембърлейн отстрани. Беше си сложил очилата и четеше писмото на Хитлер. Не виждаше външния министър, който седеше точно срещу премиера и не спираше да говори с характерното си провлачено „р“ и с тон на морален авторитет, подхождащ повече на проповедник, застанал на невидим амвон.

— … Ето защо се боя, че с голямо съжаление трябва да кажа — съвестта ми не позволява да подкрепя министър-председателя по този пункт. За мен би било много трудно да изпратя телеграмата във вида, в който е съставена от сър Хорас. Да кажа на чехите да отстъпят своята територия незабавно, под заплаха със сила, би било равносилно на пълна капитулация.

Атмосферата около масата стана видимо по-напрегната. Свещената лисица най-после се бе разкрил! Двама-трима от министрите наклониха глави, за да са сигурни, че чуват добре.

— Прекрасно разбирам — продължи Халифакс, — че ако не изпратим телеграмата на сър Хорас, това би имало тежки последици за милиони хора, включително за нашите сънародници. Войната би била неизбежна. Но ние не може просто така да приканим чехите да извършат нещо, което смятаме за нередно. Не смятам, че и Камарата на представителите би одобрила това. И в крайна сметка — а това за мен е същината на въпроса — ние не сме в състояние да предложим на чехите каквито и да било твърди гаранции, че германската армия ще се задоволи с полученото и ще се спре на границата на Судетската област, а няма да продължи напред, за да окупира цялата страна.

Всички погледи се обърнаха към Чембърлейн. В профил изглеждаше, сякаш рунтавите му сиви вежди и мустаци бяха настръхнали, а ястребовият му нос бе навирен предизвикателно нагоре. Той не обичаше да му се противоречи. Легат се запита дали няма да се разкрещи. Досега не бе ставал свидетел на такова нещо. Говореше се, че редките му избухвания били зрелищни. Вместо това министър-председателят заяви с хладен тон:

— Министърът на външните работи току-що изложи един силен, може би дори убедителен аргумент против моето предложение, макар то да ми изглежда последният реален шанс, който имаме. — Той огледа едно по едно лицата на министрите си. — Но ако това е преобладаващото мнение, колеги… — Той направи многозначителна пауза като водещ търга в очакване на крайната оферта. Никой не се обади. — Ако това е преобладаващото мнение — гласът му беше рязък в поражението, — то аз съм готов да оставя нещата така. — Той погледна Хорас Уилсън. — Телеграмата няма да бъде изпратена.

Последваха колективно наместване по столовете и прибиране на книжа върху масата — звук на миролюбиви мъже, които с неохота се подготвят за война. Гласът на министър-председателя се извиси над шума; той още не бе приключил.

— Преди да минем нататък, искам да информирам кабинета, че току-що получих отговора на хер Хитлер. Мисля, че би било от полза да ви го прочета още сега.

Някои по-отявлени подлизурковци сред министрите — лорд — канцлерът Моъм, „Желето“ Морисън на селското стопанство — се обадиха в един глас: „Да!“ и „Абсолютно!“.

Министър-председателят взе в ръка телеграмата.

— „Уважаеми господин Чембърлейн, в хода на нашите разговори за пореден път информирах сър Хорас Уилсън, който ми предаде писмото ви от двайсет и шести септември, за моята окончателна позиция…“

Имаше нещо смущаващо в това исканията на Хитлер да звучат от устата на британския министър-председател. Това им придаваше едва ли не някаква рационалност. В края на краищата защо бе нужно чешкото правителство да възразява срещу непосредствената окупация на една територия, с чието предаване на Германия то вече се бе съгласило по принцип?

— „Това представлява една подсигурителна мярка, предназначена да обезпечи бързото и гладко постигане на окончателното уреждане на въпроса.“

Когато чехите се жалваха от загубата на пограничните си укрепления, не беше ли ясно на света, че просто се опитват да печелят време?

— „Ако трябва да се изчаква влизането в сила на окончателното уреждане, при което Чехословакия да е готова с изграждането на нови погранични укрепления в оставащата ѝ територия, това без съмнение би отнело месеци, ако не и години.“

Писмото продължаваше все в този дух. Сякаш лично Хитлер бе взел думата на заседание на кабинета, за да прокарва позицията си. Накрая министър-председателят си свали очилата и каза:

— Е, това писмо очевидно е много внимателно съставено и ще изисква време, за да бъде анализирано, но за мен лично ситуацията не е напълно безнадеждна.

Дъф Купър, министърът на военноморския флот, моментално извиси глас:

— Напротив, господин министър-председател, той не отстъпва по нито един пункт!

Купър беше вулгарен мъж, от когото винаги, дори рано сутрин, се излъчваше отчетлив аромат на уиски, пури и парфюмите на чужди съпруги. Лицето му беше зачервено — Легат не можеше да каже дали от гняв или от преливане.

— Това може да е така — каза Халифакс, — но прави впечатление, че не е изцяло затръшнал вратата. В заключение приканва министър-председателя да продължи с усилията си за мир.

— Да, но по твърде неубедителен начин: „Оставям на Вас да прецените дали си струва да се продължава. Той очевидно не го вярва изобщо. Просто се опитва да прехвърли вината за агресията си на чехите."

— А това само по себе си не е маловажна подробност. Явно самият Хитлер усеща, че не може изцяло да пренебрегне международното обществено мнение. Което ни оставя известно поле за действие, господин министър-председател.

Виж я ти Свещената лисица как си подсигурява тила, помисли си Легат. В един момент е за война, в следващия — за мир.

Чембърлейн каза:

— Благодаря, господин външен министър. — Тонът му беше леден; ясно беше, че още не му е простил. — Всички вие познавате моите убеждения. Смятам да работя за мир до последния възможен момент. — Той погледна през рамо към часовника. — Времето напредва. Трябва да подготвя изказването си пред парламента утре. Очевидно ще трябва да ида по-далече, отколкото в радио обръщението тази вечер. Камарата ще трябва да бъде информирана за отправеното предупреждение към Хитлер. Предлагам да вземем съвместно решение по формулировката, която ще използвам. — Той улови погледа на Легат и му направи знак да се приближи. — Бихте ли били така любезен да ми намерите екземпляр от снощната реч на Хитлер? Донесете ми я след заседанието на кабинета.

* * *

Единствената версия на речта, която Легат успя да открие, бе публикуваната в „Таймс“ от същата сутрин. Той седна на бюрото си, измъкна своя брой и приглади с длани хартията. Сякаш беше изминала цяла вечност, откакто бе седял в „Риц“ и бе чел речта, докато чакаше Памела. Внезапно се сети, че бе обещал да ѝ се обади в провинцията. Погледна телефона. Може би вече беше късно. Децата сигурно си бяха легнали, а Памела бе обърнала някой и друг коктейл в повече и се бе скарала с родителите си. Тежестта на изминалия ден го смазваше — прекъснатият им обяд, работниците в Грийн Парк, наблюдателните балони над Темза, детските противогази, потеглящата от бордюра пред дома му на Норт Стрийт кола… А утрешният ден щеше да бъде още по-противен. Германия щеше да обяви мобилизация, а него щяха да го разпитват Тайните служби. Тях не би могъл да разсее толкова лесно, колкото Кадоган. Те със сигурност му водеха досие.

Чу гласове. Заседанието явно бе приключило. Легат стана и пристъпи към вратата. Министрите излизаха един по един в коридора. Обикновено след заседания на кабинета се чуваха смехове, хората се спираха да се потупат един друг по раменете, евентуално да поспорят. Тази вечер не се наблюдаваше нищо такова. Ако не се брояха един — два приглушени разговора, повечето държавни мъже излизаха от Даунинг Стрийт 10 поединично, забили поглед в земята. Той видя Халифакс да си слага бомбето и да прибира чадъра от стойката. През отворената врата нахлуха вече познатите студени проблясъци на светкавиците и подвикванията на репортерите.

Легат изчака, докато прецени, че министър-председателят е останал сам, за да влезе в Заседателната зала. Беше празна. Разпилените хартии и застоялата миризма на тютюнев дим напомняха на гарова чакалня. Вдясно вратата към кабинета на Клевърли беше полуотворена. Чу гласовете на секретаря на Министерския съвет и главния личен секретар, които се съвещаваха помежду си. Вляво вратата към кабинета на Хорас Уилсън беше затворена. Той почука и чу гласа на Уилсън, който го подкани да влезе.

Уилсън беше застанал до масичката и наливаше газирана вода от сифон в две ниски чаши, пълни с нешо, приличащо на коняк. Министър-председателят се беше изтегнал в едно кресло, изпружил крака и с провесени през подлакътниците ръце. Очите му бяха затворени, но когато Легат се приближи, ги отвори.

— Боя се, че успях да открия речта само в „Таймс“, господин министър-председател.

— Няма проблем. И аз там я четох. Боже господи!

С дълбока въздишка на изтощение Чембърлейн се надигна от креслото и се изправи вдървено на крака. Пое вестника, постави го разгънат на речта върху бюрото на Уилсън, извади очилата от джоба на сакото си и погледът му започна да бяга по редовете. Устните му леко помръдваха. Уилсън се приближи и учтиво показа на Легат чашата в ръката си. Легат поклати глава.

— Не, благодаря, сър Хорас.

Уилсън постави чашата до лакътя на министър-председателя. После погледна Легат и леко повдигна вежди. Имаше нещо едва ли не шокиращо в негласния им заговор, в самата идея, че и двамата бяха там, за да угаждат на стареца.

Министър-председателят каза:

— А, ето го: „Никога досега не сме имали Велика сила в Европа, начело на която да стои човек, проявяващ такова разбиране към бедата, сполетяла нашия народ, както моя добър приятел Бенито Мусолини. Никога няма да забравим какво стори той в този момент, нито отношението на италианския народ. Ако подобна беда някога сполети Италия, аз ще се обърна към германския народ и ще го помоля да направи за италианците същото, което италианците направиха за нас“. — Той побутна вестника през бюрото, за да го види и Уилсън. После вдигна чашата и отпи. — Разбираш ли какво имам предвид?

— Да.

— Хитлер няма да ме послуша, но може да послуша Мусо.

Той седна на бюрото, извади бланка на Номер 10 и натопи перодръжката си в мастилницата. Отпи още веднъж от чашата, поседя известно време, вперил замислен поглед пред себе си, и започна да пише. След минута, без да вдига поглед от листа, каза на Легат:

— Искам да отнесете това в шифровъчната на Външното и да ги помолите незабавно да го изпратят с телеграма до лорд Пърт в посолството в Рим.

— Да, господин министър-председател.

Уилсън се обади:

— Ако пишете до посланика, не смятате ли, че е редно да уведомите Външното?

— По дяволите Външното!

Министър-председателят прекара попивателната по още влажното мастило. После се обърна и се усмихна на Легат.

— Моля да се направите, че не сте чули последното. — Той му подаде писмото. — А когато приключите с това, ще поработим върху речта ми пред парламента.

След минута Легат вече пресичаше забързано Даунинг Стрийт в посока Външното министерство. Пътят напред беше чист. Тълпите се бяха разотишли. Голям облак над Лондон закриваше луната и звездите. До полунощ оставаше един час.

6

Лампите на Потсдамер Плац още светеха въпреки надвисналата война. Куполът на Хаус Фатерланд — Дома на Отечеството, с киносалона и огромния кафе — ресторант, бе украсен с гирлянди от по четири хиляди електрически крушки. Срещу него на осветен билборд популярен актьор с лъщяща от брилянтин черна коса и десетметрово лице пушеше цигара „Македон“ с надпис: Perfekt!

Хартман изчака да мине трамваят, после с лека стъпка пресече улицата към гара „Ванзее“. Пет минути по-късно вече пътуваше в един есбан, който потракваше равномерно на югозапад в нощта. Не можеше изцяло да се отърси от усещането, че го следят, въпреки че вагонът му — той съзнателно се бе качил на последния — беше празен, ако не се брояха двама пияници и един униформен щурмовак, зачетен във „Фолкишер Беобахтер“. Пияниците слязоха на „Шьонеберг“, като се поклониха церемониално, преди да напуснат вагона, след което останаха само той и щурмовакът. Светлините на града ставаха все по-редки. От двете страни на влака се редуваха големи тъмни нетна като тайнствени черни езера; той предположи, че са паркове. От време на време влакът се разтърсваше и отгоре се посипваха синкави искри. Спираха на малки гари — „Фриденау“ и Фойербахщрасе — и автоматичните врати се разтваряха, разкривайки празни перони. Накрая, на влизане в Щеглиц, щурмовакът сгъна вестника си и стана. Докато минаваше покрай Хартман, леко го докосна; миришеше на пот, бира и щавена кожа. Спря се, закачил палци в гайките на колана си, и се обърна към Хартман. Пълното му облечено в кафяво тяло се полюляваше от движението на влака. Приличаше на тлъста какавида, която всеки момент ще се пръсне.

— Тези мъже бяха отвратителни.

— Така ли? На мен ми се сториха безобидни.

— Мястото им е зад решетките.

Вратите се разтвориха и мъжът слезе със залитане на перона. Докато влакът потегляше, Хартман го видя, превит с длани на коленете, как повръща.

На това място дърветата растяха съвсем близо до железопътната линия. Дънери на брези профучаваха покрай вагона, сякаш светещи в тъмното. Човек можеше да си представи, че се намира в гора. Опрял лице в хладното стъкло на прозореца, той се замисли за детството си и излетите на палатки през лятото, за песните край лагерния огън, за скаутското движение и „Пръстенът на Нибелунгите“, за благородния елит и спасението на нацията. Изведнъж го обзе странна веселост. Още няколко пътници слязоха на Ботаническата градина и накрая той беше сигурен, че е останал сам. На следващата гара — „Лихтерфелде Вест“ — беше единственият слязъл на перона, или поне така му се струваше до последния момент, когато някакъв човек от съседния вагон успя да се провре през вече затварящите се врати. Докато влакът потегляше, Хартман хвърли поглед през рамо и различи сурово лице с масивна, издадена напред челюст. В „Лихтерфелде“ бяха казармите на Първа СС дивизия „Адолф Хитлер“ —: личната охрана на Фюрера — и вероятно този мъж беше неин член, току-що освободен от дежурство. Той се наведе да си върже обувката и Хартман мина забързано край него, извървя дължината на перона, изкачи се нагоре по стълбите към запустялата гара със затворената билетна каса и излезе на улицата.

Беше научил наизуст пътя още преди да си тръгне от службата: надясно, пак надясно и четвъртата пряка наляво, но инстинктът му каза да изчака. Прекоси павирания площад и застана във входа на една месарница на отсрещната страна. Зданието на гарата беше твърде ексцентрично, строено в средата на миналия век по подобие на италианска вила. Чувстваше се като шпионин в чужда държава. След половин минута неговият спътник от влака излезе навън, колебливо се огледа, сякаш го търсеше, после зави надясно и изчезна от погледа му. Хартман изчака още пет минути, преди да напусне скривалището си.

Приятно, потънало в зеленина буржоазно предградие, Лихтерфелде трудно можеше да мине за гнездо на заговорници. Повечето му обитатели вече спяха, капаците на прозорците им бяха затворени. Докато вървеше по улицата, няколко кучета излаяха от дворовете. Хартман се запита защо Остер държеше да се срещнат точно тук. Повървя известно разстояние по Кьонигсбергерщрасе и зави по Гьотещрасе. Номер 9 беше с нищо незабележима вила със симетрична фасада, сякаш съставена от две долепени една до друга къщи — дом, подходящ за управител на банка или директор на училище. Прозорците отпред бяха тъмни и Хартман изведнъж си каза, че може би това е капан. В края на краищата Корт беше член на Национал-социалистическата партия. И беше работил години наред с Рибентроп. Но пък и самият Хартман беше партиен член — нямаше избор, ако искаше да прави кариера. Той прогони съмненията си, отвори малката дървена порта, извървя няколкото крачки до входната врата и натисна звънеца.

Отвътре глас на образован човек каза:

— Идентифицирайте се.

— Хартман. Външно министерство.

Вратата се отключи. На прага стоеше възрастен оплешивял около шейсетгодишен мъж. Големите му меланхолични очи бяха дълбоко поставени в черепа. Под левия ъгъл на устата му минаваше малък белег, вероятно от дуел. Имаше интелигентно лице. Със сивия си костюм и синя вратовръзка можеше да мине за професор.

— Бек — каза той, като протегна ръка.

Мъжът сграбчи ръката на Хартман и енергично го дръпна навътре в къщата, като затвори и заключи вратата след него.

Господи, каза си Хартман. Това е Бек, Лудвиг Бек — началникът на Генералния щаб!

— Оттук, моля. — Бек го поведе по коридора до една стая в задната част на къщата, където бяха насядали половин дузина мъже. — Допускам, че познавате повечето от тези господа.

— Да, наистина.

Хартман кимна за общ поздрав към всички. До каква степен само за няколко месеца напрежението ги бе състарило! Ето го приличащия на чиновник Корт, чийто по-възрастен брат Тео беше шарже д’афер към посолството в Лондон; Корт също бе минал на страната на опозицията и така ненавиждаше Рибентроп, че бе готов да жертва живота си, за да го спре; ето го и полковник Остер, заместник-началника на военното разузнаване, чаровен кавалерист, който беше и нещо като техен лидер, доколкото подобна взривоопасна група индивидуалисти изобщо можеше да има такъв; там бяха и Ханс Бернд Гизевиус, и граф Шуленбург от Външното министерство; и Ханс фон Донани от Министерството на правосъдието. Шестия присъстващ Хартман не познаваше лично, но се досети кой е: пътникът от съседния вагон, когото бе видял да си връзва обувката на гаровия площад.

Остер забеляза изненаданото му изражение.

— Това е капитан Фридрих Хайнц. Не вярвам да го познаваш. Той е от моя щаб в Абвера. Нашият „човек на действието“ — добави усмихнат той.

Хартман не се съмняваше в това. Човекът от Абвера имаше вид на боксьор, преживял не една схватка.

— Ние се познаваме — каза той. — В известен смисъл…

Хартман седна на канапето. В стаята беше нетърпимо горещо и тясно. Тежките кадифени завеси на прозорците бяха спуснати. Библиотечните шкафове бяха отрупани с книги — главно романи, но и философски трудове на френски и немски. На една от масите имаше кана с вода и няколко малки чаши.

Остер започна:

— Благодаря на генерал Бек, че се съгласи да ни приеме тази вечер. Предполагам, че господин генералът би искал да каже нещо.

Бек седеше на твърд дървен стол, така че главата му леко се извисяваше над останалите.

— Само полковник Остер и господин Гизевиус са в течение на това, което смятам да ви кажа. — Гласът му беше сух, отривист, отчетлив. — Преди по-малко от шест седмици подадох оставка като началник на Генералния щаб в знак на протест срещу плановете за война с Чехословакия. Вие едва ли сте чували за тази моя постъпка, понеже обещах на Фюрера да не я разгласявам публично. Съжалявам, че приех молбата му, но това е положението: дал съм дума. Въпреки това все още поддържам контакт с колегите от Върховното командване и мога да ви уверя, че има силна опозиция срещу това, което става. Толкова силна, че според мен, ако утре Хитлер даде заповед за мобилизация, има сериозна възможност армията да не се подчини и вместо това да удари режима.

В стаята настана тишина. Хартман усещаше как сърцето му бие учестено.

— Очевидно това променя всичко — каза Остер. — При тези обстоятелства утре трябва да сме готови да действаме решително. Едва ли някога ще ни падне по-добра възможност.

— И как точно ще се случи този „преврат“? — попита недоверчиво Корт.

— С един — единствен акт: ареста на Хитлер.

— И армията ще свърши това?

— Не, ние трябва да го направим.

— Но нали само армията разполага с нужната сила за изпълнение на подобна задача?

— Проблемът с Вермахта е, че сме положили клетва за вярност към Фюрера — обясни Бек. — Ако обаче в Райхсканцеларията настъпи някаква бъркотия, армията определено може да се намеси, за да възстанови реда. Това не би било несъвместимо с дадената клетва. Просто първият ход срещу Хитлер не може да бъде от наша страна. Трябва да дойде от другаде.

— От седмици анализирам ситуацията — отвърна Остер. — Наистина няма да са нужни много хора за арестуването на Хитлер, стига да имаме предимството на изненадата заедно с ангажимент от страна на армията, че ще ни защити от всякакви опити на Ес Ес за спасяването му. С капитан Хайнц сме изчислили, че ще ни трябва първоначална ударна сила от около петдесет души.

— И откъде ще ги намерим тези петдесет души? — попита Корт.

— Вече са налице — каза Хайнц. — Все опитни бойци, готови още утре да нанесат удара.

— Боже милостиви! — Корт го изгледа, сякаш беше луд. — Кои са те? Къде са? С какво са въоръжени?

— Абверът ще им зачисли оръжие — отвърна Остер. — Освен това сме им намерили тайни квартири в близост до Вилхелмщрасе, където да изчакат сигнала за атака.

— Ще заемат позиции утре по зазоряване — добави Хайни. — Всеки от тези хора е надежден другар, мой личен познат. Не забравяйте, че съм воювал заедно с Кап през двайсета, после и с Щалхелм.

— Така е. Ако някой може да свърши тази работа, това е Хайнц.

Хартман познаваше само бегло Шуленбург, аристократа социалист, станал член на партията още преди да бе дошла на власт, впоследствие разочарован, понастоящем заемащ някаква скромна полицейска длъжност в Министерството на вътрешните работи.

Шуленбург попита Бек:

— Наистина ли смятате, господин генерал, че армията ще се обърне срещу Фюрера след всичко, което направи за тях и за Германия?

— Съгласен съм, че много от постигнатото във външната ни политика е забележително: възвръщането на Рейнланд, присъединяването на Австрия. Но работата е там, че това бяха все безкръвни победи. Безкръвно може да бъде и връщането на Судетската област. За съжаление, той вече няма интерес да постига целите си по мирен път. Истината за Хитлер, както установих през това лято, е, че той всъщност иска война с Чехословакия. Въобразил си е, че е някакъв военен гений, въпреки че в казармата е стигнал едва до ефрейтор. Ако не разберете това, нищо не сте разбрали за него. А има едно нещо, в което армията е твърдо убедена: война с Франция и Великобритания през тази година би била катастрофа за Германия.

Хартман се възползва от възможността да се намеси.

— Всъщност аз мога да ви покажа най-новото доказателство, че Хитлер иска война. — Той бръкна във вътрешния си джоб и извади текста на писмото до Чембърлейн. — Това е отговорът на Фюрера до британците, изпратен в Лондон тази вечер.

Той подаде телеграмата на Остер, после се облегна назад в креслото, запали цигара и остана да наблюдава, докато писмото минаваше от ръка на ръка.

— Как се сдобихте с това нещо? — попита Корт.

— Трябваше да го отнеса от Райхсканцеларията до британското посолство. Направих си копие.

— Доста съобразително!

— Е, господа, това решава въпроса — каза Остер, след като прочете текста. — В писмото няма и намек за компромис.

— Това е равносилно на обявяване на война — възкликна Бек.

— Трябва да бъде в ръцете на главнокомандващия още утре сутринта — каза Остер. — Ако и това не го убеди, че Хитлер не блъфира, не виждам какво би могло. Има ли проблем да го задържим у нас, Хартман, или трябва да бъде върнато във Външното?

— Не, можете да го покажете на военните — отвърна Хартман.

Донани — мършав очилат индивид, който, макар и наближаващ четирийсетте, все още приличаше на студент по право — вдигна ръка.

— Имам въпрос към капитан Хайнц. Да допуснем, че утре успеем да арестуваме Хитлер. Какво ще го правим?

— Ще го убием — отвърна Хайнц.

— Не, не! Не съм съгласен.

— Защо? Смятате ли, че той би се поколебал и за миг да стори същото с нас?

— Не, разбира се. Но не искам да слизаме на неговото равнище на бруталност. Освен това, ако го убием, ще го превърнем в най-големия мъченик в германската история. Поколения наред страната ще живее в неговата сянка.

— Естествено, ние няма да разгласяваме, че сме го убили. Ще кажем просто, че е загинал при оказване на съпротива.

— Никой няма да се върже. Истината рано или късно ще излезе наяве. Както винаги. — Той се обърна за помощ към стаята. — Гизевиус, кажи нещо!

— Не знам какво да мисля. — Гизевиус беше юрист с бебешко лице, започнал кариерата си в Гестапо, докато не си бе дал сметка с какви хора се е събрал да работи. — Мисля, че най-добре би било да го съдим. Имаме тонове доказателства срещу него.

Бек се намеси:

— Абсолютно съм съгласен. Не мога да участвам в убийство без съд и присъда. Той трябва да бъде отведен на сигурно място и подложен на пълни психиатрични изследвания. След което или да го затворят в лудница, или да отговаря за престъпленията си.

Хайнц промърмори:

— Психиатрични изследвания…

— Корт? — каза Остер. — Ти какво мислиш?

— Проблемът с един съдебен процес е, че ще му даде трибуна. А той е блестящ оратор. Спомни си какво се случи след Бирения пуч.

— Така е. Хартман? Твоето мнение?

— Ако питате мен, трябва да избием цялата им мръсна шайка: Химлер, Гьобелс, Гьоринг, всички престъпници до крак.

Кръвожадността в тона му го стъписа; той се улови, че е стиснал юмруци. Спря се, когато усети, че Остер го гледа.

— Милият Хартман, обикновено толкова издигнат над нещата, гледащ с ирония… Кой би допуснал, че носиш в себе си такава омраза!

Хайнц за пръв път погледна към него.

— Казвате, че тази вечер сте били в Райхсканцеларията?

— Точно така.

— Можете ли да направите така, че и утре сутрин да сте там?

— Вероятно. — Хартман погледна Корт. — Ерих, ти какво мислиш?

— Предполагам, че можем да намерим претекст. Защо?

— Трябва ни човек вътре, който да се погрижи вратите да останат отключени.

— Е, добре — каза Хартман. — Ще се опитам.

— Чудесно.

— Но какво ще правим с Хитлер, господа? — настоя Донани. — Какво решаваме?

Съзаклятниците се спогледаха. Накрая Остер каза:

— Това е все едно да спорим каква форма на държавно устройство ще възприемем след Третия райх. Дали монархия или демократична република, или някаква комбинация от двете? Само че има една поговорка: Не слагай тигана, преди да си хванал рибата. Наш абсолютен приоритет трябва да бъде да попречим на този луд да издаде заповедта за мобилизация утре следобед. Всичко друго остава на заден план. Ако се предаде доброволно — чудесно, ще го пленим жив. Ако има каквато и да било опасност да се измъкне — нямаме избор, трябва да го застреляме. Съгласни ли сме всички?

Хартман кимна пръв.

— Аз подкрепям това.

Един по един всички го последваха, включително Донани и — последен и с видима неохота — Бек.

— Е, добре — каза Остер с въздишка на облекчение. — Значи решено. Утре нанасяме удара.

* * *

Те се разотидоха един по един и на интервали, за да не привличат внимание. Хартман си тръгна пръв, след като се ръкува набързо с всички присъстващи; размениха кратки погледи; от устата на Остер се отрони приглушено „На добър час“ и… това беше всичко.

Контрастът между планираното кръвопролитие и тихата заспала улица в това спокойно предградие беше толкова нелеп, че след петдесетина метра току-що случилото се вече му приличаше на халюцинация. Наложи се да си повтори наум невероятното: утре по това време Хитлер може би щеше да е мъртъв. Звучеше неправдоподобно и едновременно с това напълно осъществимо. Една хвърлена бомба, един дръпнат спусък, един нож, прерязващ гърлото на тиранина — нима често пъти такива прости действия не променяха хода на историята? За миг си представи себе си като някакъв благороден млад сенатор, крачещ от къщата на Брут надолу по склона на Палатинския хълм към Римския форум в онази съдбовна мартенска нощ, под същото покрито с облаци европейско небе.

Хартман видя табелата, сочещ пътя към реката. Импулсивно тръгна в указаната посока. Беше твърде превъзбуден, за да си мисли за връщане у дома. По средата на моста се спря, за да запали цигара. Нямаше никакво движение. Под него Шпрее проблясвяше в сребристосиво, преди да се слее с черните сенки на дърветата по пътя си към центъра на Берлин. Хартман тръгна по алеята покрай реката. Не виждаше водата, но усещаше неспокойното ѝ движение, чуваше тихото плискане на вълничките, срещнали по пътя си кали или шубраци. Сигурно бе изминал два-три километра, погълнат от образите на насилие и мъченическа смърт, изпълнили съзнанието му, когато напред се появиха улични светлини. Алеята го отведе до малка градина с детска площадка: пързалка, люлки, катерушка, пясъчник. Тази прозаична гледка му подейства депресиращо. Върна го на земята. Кой беше той? Кои всъщност бяха Остер, Хайнц, Донани, Шуленбург, Корт, Бек? Една шепа срещу милиони! Трябваше да са луди, за да си въобразяват, че имат шанс.

В другия край на парка имаше автобусна спирка, където последният автобус от Щеглиц чакаше да потегли за града. Хартман се изкачи по витата стълба към горния етаж. На предната седалка се бяха настанили двойка влюбени — ръката му обгръщаше раменете ѝ, тя бе склонила глава на рамото му. Той седна най-отзад и започна да ги наблюдава. В студения застоял въздух долавяше парфюма на момичето. Двигателят виеше, машината се поклащаше. Когато тя понечи да целуне приятеля си, Хартман извърна поглед встрани. Десет минути по-късно, когато пристигнаха в „Шьонеберг“, той слезе надолу по стълбата и застана на задната платформа. Видя позната улица. Автобусът забави ход, той скочи в движение и по инерция измина половин дузина крачки, докато се спре.

Апартаментът ѝ беше в жилищна кооперация над магазин за автомобили. Зад стъклото на витрината, в ярката неонова светлина от тавана на магазина се спускаха знамена със свастики и се отразяваха в лъснатите опели и мерцедеси.

Входът на кооперацията беше отключен. Той се изкачи три етажа, преминавайки покрай тежките заключени врати на другите апартаменти. Стълбищната площадка миришеше на изсушени цветя. Тя сигурно имаше пари, за да си позволи всичко това.

Още щом натисна копчето на звънеца, тя отвори и го пусна да влезе. Хартман се запита дали не го бе очаквала.

— Госпожо Винтер.

— Господин Хартман.

Тя заключи вратата зад него. Беше по кимоно, с развързан колан; ноктите на краката бяха в същия червен цвят като кимоното. Черната ѝ коса, пусната свободно надолу, падаше до кръста. Кожата на стъпалата ѝ, на корема и между гърдите беше бяла като алабастър. Докато вървеше след нея към спалнята, чу от всекидневната радио, незаконно настроено на чужда станция, да свири джаз. Тя свали кимоното и го остави да падне на купчина около глезените ѝ, после се изтегна на леглото, за да го наблюдава, докато се събличаше. Вече гол, той посегна да загаси лампата.

— Не! Остави я.

Тя го пое веднага в себе си. Не допускаше да губят време. Това беше едно от нещата, които му харесваха в нея. След това както винаги отиде в кухнята да им налее нещо за пиене, като го остави да се взира в снимката на покойния ѝ съпруг върху нощното шкафче. Никога не я махаше от там, никога не я захлупваше по лице. Мъж на няма и трийсет години, капитан от пехотата, красив в униформата си на тази студийна фотография, сложил облечените си в ръкавици ръце върху дръжката на сабята. Хартман си каза, че вероятно са връстници. Това ли било? Дали тя си представяше, че духът на капитан Винтер я чука?

Тя се върна в спалнята гола, стиснала между устните си две запалени цигари, с по чаша уиски във всяка ръка и голям хартиен плик под мишница. Подаде му питието и цигарата, после пусна плика върху гръдния му кош. Той погледна надолу, без да мърда.

— Какво е това?

— Виж сам.

Леглото изскърца под тежестта ѝ, когато седна до него. Обгърнала коленете си с ръце, тя го зачака да отвори плика. Хартман извади отвътре страниците и започна да чете.

— О, господи!

Той се изправи рязко.

— Искаш англичаните да се бият? Покажи им това.

ДЕН ВТОРИ

1

Минаха няколко секунди, преди Легат да си припомни къде се намира.

Тесният матрак беше корав; стаята беше малко по-голяма от металната рамка на леглото. Раирани старовремски тапети. Таван, който се издигаше стръмно нагоре почти под четирийсет и пет градуса спрямо пода. Никакви прозорци. Вместо това точно над главата му — оберлихт, през който се виждаха ниски сиви облаци. И чайки, които прелитаха отгоре като носени от вятъра отпадъци. Обстановката му напомняше пансион в крайморски град.

Той пипнешком намери джобния си часовник на нощното шкафче и го отвори. Девет без четвърт. Министър-председателят го бе задържал почти до три сутринта да му носи документи за речта. След това няколко часа бе лежал буден. Заспал бе може би чак на зазоряване. Чувстваше се, сякаш под клепачите си имаше пясък.

Той отметна одеялото и чаршафа и спусна крака на пода. Беше облечен със синята пижама, която Памела му бе подарила за рождения ден. Върху нея навлече карирана домашна роба. Стиснал несесера си в ръка, той отвори вратата и надникна в коридора. Под покрива на Номер 10 имаше натъпкани три тавански стаички за служители, които трябваше да бъдат на разположение цяла нощ. Доколкото можеше да прецени, в момента беше единственият им обитател.

Бледозеленият линолеум, поставен от Министерството на благоустройството, лепнеше и студенееше под краката му. Той дръпна връвчицата, за да запали осветлението. И тук нямаше прозорец. Отвъртя крана и трябваше да мине повече от минута, преди ледената вода да стане хладка. Докато чакаше, подпрян с ръце на мивката, той се наведе напред към огледалото. В последно време лицето, което бръснеше сутрин, все повече заприличваше на това на баща му. Един образ от стара снимка в цвят сепия — мъжествен, решителен, невинен. Липсваха само гъстите черни мустаци. Той започна да се сапунисва.

След като се върна в стаята. Легат си сложи чиста риза и промуши копчетата за ръкавели през илиците. Завърза вратовръзката си на лилави и тъмносини райета — цветовете на колежа в Оксфорд, който бе завършил. Трети секретар! Днес се навършваха точно пет години от онзи ден, когато бе разлистил „Таймс“ отзад напред и бе видял името си в списъка с успешно издържалите приемния изпит за Дипломатическата служба. Имената бяха подредени по бал: Легат, Райли, Кресуел, Шъкбърг, Гор — Буут, Грей, Малкъм, Хог… Трябваше да го прочете няколко пъти, преди да осъзнае значението на написаното. Беше пръв в списъка. Тези няколко печатни реда го бяха превърнали от оксфордски възпитаник с отлична диплома по класически и хуманитарни науки в официален кандидат за славата, в един от малцината избраници. Един ден сигурно щеше да стане посланик, може би дори постоянен заместник-министър! Всички го казваха. Два дни по-късно, все още в състояние на еуфория, той предложи брак на Памела и, за негово изумление, тя прие. Нейните фантазии явно бяха изпреварили неговите. Лейди Легат! Естествено елегантната домакиня на дипломатически приеми в парижкото посолство на улица „Фобур Сент Оноре". И двамата се бяха отдали на детинщини, беше истинска лудост. А сега светът около тях бе остарял и погрознял.

Докато се облече напълно, стана 9. До изтичането на Хитлеровия ултиматум оставаха шест часа.

Легат отиде да си потърси нещо за закуска.

* * *

Тясното стълбище го отведе надолу до площадката пред апартамента на министър-председателя, а оттам — до преддверието към личния кабинет на Чембърлейн. Намерението му бе да отскочи до ресторант „Лайънс Корнър“ до Трафалгар Скуеър — трийсет минути отиване и връщане, — но преди да бе стигнал до главното стълбище на сградата, зад гърба му се отвори врата и чу женски глас:

— Господин Легат! Добро утро!

Той се спря и се обърна с лице към нея.–

— Добро утро, госпожо Чембърлейн.

Тя беше с костюм в погребални цветове — графите — но сиво и черно, и носеше огърлица от огромни лъскави черни мъниста.

— Успяхте ли да поспите?

— Да, благодаря.

— Елате да закусите.

— Тъкмо излизах.

— Не, не. Ние винаги даваме закуска на дежурните секретари. — Тя се взря в него с късогледите си очи. — Хю, нали?

— Точно така. Но, честно…

— Глупости! Отвън вече се събират тълпи. Много по-лесно ще е да закусите тук.

Тя го хвана за ръка и полека го задърпа след себе си. Минаха през официалните салони пред погледите на намръщени държавници от различни политически цветове, невъзмутимо надменни в позлатените си рамки. За негова изненада, тя не пускаше ръката му. Някой можеше да ги вземе за семейна двойка, гости в имението на провинциален аристократ, тръгнали заедно на вечеря.

— Толкова съм благодарна за всичко, което вие, младежи, вършите за съпруга ми. — Тонът ѝ беше доверителен. — Нямате представа до каква степен облекчавате бремето, с което се е нагърбил. И не ми казвайте, че просто си вършите работата. Знам какво струва на човек да служи на обществото.

Тя отвори вратата на трапезарията. Не беше голямата зала за официални приеми, а едно по-малко помещение с дървени ламперии и маса за дванайсет души. В далечния ѝ край, зачетен в „Таймс“, седеше министър-председателят. Той вдигна поглед към съпругата си и ѝ се усмихна.

— Добро утро, скъпа. — После кимна на Легат. — Добро утро.

Госпожа Чембърлейн посочи с ръка страничната маса, където бяха наредени половин дузина блюда със сребърни похлупаци.

— Моля, заповядайте, обслужвайте се. Кафе?

— Да, благодаря.

Тя му подаде чаша и отиде да седне до министър-председателя. Легат вдигна най-близкия похлупак. Сладникаво — мазната миризма на бекона му напомни колко гладен е всъщност. Той изреди останалите блюда по масата, докато напълни чинията си с бъркани яйца, гъби, наденички, кървавица. Когато седна да се храни, госпожа Чембърлейн се усмихна на количеството храна, което си бе сипал.

— Женен ли сте, Хю?

— Да, госпожо.

— Деца?

— Момче и момиче.

— Също като нас. На колко са?

— На три и на две.

— Ах, колко мило! Нашите са много по-големи. Дороти е на двайсет и седем, неотдавна се омъжи. Франк е на двайсет и четири. Харесва ли ви кафето?

Легат отпи; беше отвратително.

— Чудесно е, благодаря.

— Правя го с цикория.

Министър-председателят изшумоля с вестника си и изръмжа нещо неразбираемо. Госпожа Чембърлейн млъкна и си наля чай. Легат продължи да се храни. За няколко минути в стаята настана тишина.

— Виж ти, това е интересно! — Министър-председателят внезапно вдигна вестника си и го прегъна на мястото, където четеше. — Бихте ли си записали това? — Легат моментално остави вилицата и ножа и извади бележника си. — Искам да напиша писмо на… — Той вдигна дребния шрифт до очите си. — … някой си господин Джей Скоули, на адрес: Дайзърт Авеню трийсет и осем, Кингстън — ъпон — Темз.

— Да, господин министър-председател — успя само да каже Легат, напълно объркан.

— Отпечатали са писмото му до редакцията: „През пролетта на настоящата година наблюдавах един кос, който си беше направил гнездо и беше снесъл яйца на стръмния речен бряг. Всеки път, когато се доближавах, птицата, която в това време мътеше, оставяше да я наблюдавам от метър, метър и нещо. Докато една сутрин познатата ѝ фигура липсваше. Надникнах в гнездото и видях няколко голи безжизнени пиленца. Тръгнах по следата от малки черни гръдни пера и тя ме отведе до нисък храст, под който открих обезобразените останки на моя стар приятел, коса. Заедно с неговите пера имаше примесени и няколко други, които можеха да бъдат само от гърдите и хълбоците на сова…“. — Министър-председателят почука с пръст по страницата. — Аз лично съм наблюдавал абсолютно същото поведение у малките сови в Чекърс.

Госпожа Чембърлейн се намеси:

— Моля те, Невил, нужно ли е това? Сякаш Хю си няма достатъчно друга работа…

— Всъщност аз си мисля, че моят дядо по майчина линия е спомогнал за разселването на малката сова на Британските острови — каза Легат.

— А, така ли?

За пръв път Чембърлейн вдигна глава и го изгледа с искрен интерес.

— Да, донесъл е няколко двойки от Индия.

— Коя година ще да е било това?

— Според мен някъде около хиляда осемстотин и осемдесета.

— Значи за някакви си петдесетина години тази птица се е разпространила из цяла Южна Англия! Това си заслужава да се отпразнува.

— Не и ако си кос, струва ми се — обади се госпожа Чембърлейн. — Имаш ли време за една разходка, Невил? — Тя погледна през масата към Легат. — След закуска винаги излизаме да се поразходим.

Министър-председателят остави вестника.

— Да, имам нужда от въздух. Но не в парка, за съжаление. Не и днес. Има прекалено много хора. По-добре да идем в градината. Защо не дойдеш с нас… Хю?

* * *

Той последва семейство Чембърлейн, докато слизаха по парадното стълбище. Когато стигнаха до коридора с кабинетите на личните секретари, министър-председателят се обърна към него.

— Би ли проверил дали има отговор на телеграмата ми от снощи?

— Разбира се, господин министър-председател.

Те продължиха към Заседателната зала, а Легат влезе в кабинета си. Госпожица Уотсън си беше на мястото, зад барикадата от папки.

— Идвал ли е куриерът от Външното?

— И да е, не съм го виждала.

Той надникна и при Сайърс, който каза:

— Те се появяват чак към единайсет. Как беше снощи?

— Тази сутрин, искаш да кажеш.

— Господи! Как се чувстваш?

— Направо ужасно.

— А премиерът?

— Свеж като краставица.

— Дразнещо, нали? Не знам как го постига.

Клевърли беше в кабинета си и диктуваше писмо на секретарката. Легат надникна през вратата.

— Извинете, сър. Дали е идвала телеграма от посолството в Рим тази сутрин? Министър-председателят пита.

— Не съм виждал нищо такова. Защо? Какво очаква да се получи?

— Късно снощи писа на лорд Пърт.

— За какво?

— Даде му указания да поиска от Мусолини да говори с Хитлер.

По лицето на Клевърли се изписа безпокойство.

— Но няма такова решение на правителството. Външният министър знае ли?

— Не съм сигурен.

— Не си сигурен?! Та нали това ти е работата!

Той посегна към телефона. Легат се възползва от суматохата, за да избяга.

Едната от вратите към откритата тераса на Заседателната зала беше отворена. Господин и госпожа Чембърлейн вече бяха слезли по стълбището и крачеха през ливадата. Легат изтича след тях.

— Все още няма отговор от Рим, господин министър-председател.

— Сигурен ли си, че телеграмата е изпратена?

— Абсолютно. Бях в шифровъчната, когато замина.

— Добре, трябва просто да бъдем търпеливи.

Семейство Чембърлейн продължиха разходката си. Легат се почувства неловко. Той си даваше сметка, че Клевърли го гледа, застанал до прозореца на кабинета си, докато говореше по телефона. Времето беше все така задушно и навъсено, листата на големите дървета покафеняваха. Купчини нападала шума се трупаха по мократа трева и лехите с цветя. Иззад високата ограда се чуваше шумът на уличното движение. Министър-председателят пристъпи до една хранилка за птици. От джоба си извади филийка препечен хляб, която бе взел от масата за закуска. Начупи я на парченца и внимателно ги нареди върху хранилката, после се дръпна крачка назад и скръсти ръце на гърдите си, потънал в размисъл.

— Какъв ден се очертава само — каза тихо той. -  Знаеш ли, с радост бих застанал до тази стена и бих се оставил да ме разстрелят, ако с това можех да предотвратя войната.

— Невил, моля те! Не говори такива неща!

Госпожа Чембърлейн имаше вид, сякаш щеше да избухне в сълзи.

Министър-председателят се обърна към Легат.

— Ти си бил твърде млад, за да се биеш в последната война, а пък аз бях твърде стар. В известен смисъл това беше по-лошият вариант. — Той вдигна поглед към небето. — За мен бе истинска мъка да наблюдавам цялото това страдание и да се чувствам безсилен. Седемстотин и петдесет хиляди убити само от наша страна. Представи си го! Прибави и семействата им. съпругите и децата, родителите, близките… Оттогава всеки път, когато посещавам някой военен мемориал, или някое от онези грамадни гробища във Франция, където са погребани толкова много мои скъпи приятели, аз се заклевам, че дори да имам и най-малката възможност да предотвратя една такава катастрофа, ще направя всичко, ще пожертвам всичко, за да запазя мира. Нали разбираш?

— Естествено.

— За мен това е свещено.

— Разбирам.

— А беше само преди двайсет години! — Той фиксира Легат с поглед, в който се четеше едва ли не фанатизъм. — Тази страна не е просто военно и технически неподготвена за война, това може да се поправи. И ние работим, за да го поправим. Но аз просто се боя за духовното здраве на нашия народ, ако не види, че неговите лидери вършат абсолютно всичко по силите си, за да предотвратят втори такъв огромен конфликт. Защото в едно съм убеден и те моля да ми вярваш: ако настъпи, следващата война ще е неизмеримо по-лоша и нашите хора ще имат нужда от голяма сила на духа, за да я преживеят.

Внезапно той се завъртя на пети и тръгна с твърда крачка обратно към Номер 10. Госпожа Чембърлейн изгледа безпомощно Легат, после тръгна след съпруга си.

— Невил!

Енергията на стареца е не просто забележителна, помисли си Легат. Беше направо смущаваща. Министър-председателят изкачи тичешком десетте стъпала към терасата и се скри в Заседателната зала. Съпругата му не беше много далече назад.

Легат ги последва на известно разстояние. На терасата се спря. През отворената врата ги видя прегърнати. Министър-председателят галеше жена си успокоително по гърба. След малко се дръпна леко назад, улови я за раменете и я изгледа напрегнато.

— Хайде, хайде, Ани — каза той. Усмихна се, вдигна ръка и избърса нещо от бузата ѝ. — Ще се оправим.

Тя кимна и се отдалечи, без повече да се обърне.

Министър-председателят направи знак на Легат да го последва. Придърпа един стол от заседателната маса.

— Седни — заповяда той.

Легат седна. Чембърлейн остана прав. Потупа с ръце вътрешните джобове на сакото си, извади кутия пури, изтръска една и откъсна с палец върха ѝ. Запали клечка кибрит и я поднесе към пурата, като продължи да дърпа упорито, докато тя се разгоря. После с рязко движение на ръката изгаси клечката и я хвърли в пепелника.

— Записвай.

Легат протегна ръка и взе от масата лист хартия за писане, перодръжка и мастилница.

— До райхсканцлер Адолф Хитлер…

Перото застърга по хартията.

— Прочитайки писмото Ви, аз се почувствах уверен, че можете да придобиете всичко, което Ви е нужно, незабавно и без война. — Легат зачака. Министър-председателят крачеше напред — назад зад гърба му. — Готов съм да дойда лично в Берлин още сега, за да обсъдя с Вас и с представители на чешкото правителство предаването на териториите. — Той изчака, докато Легат записа. — А ако желаете, и с представители на Франция и Италия. Убеден съм, че можем да постигнем съгласие в рамките на една седмица.

В дъното на залата се отвори врата и през нея се вмъкна Хорас Уилсън. Той кимна на министър-председателя и седна на един стол в далечния ъгъл на масата. Чембърлейн продължи да диктува:

— Не мога да повярвам, че ще поемете отговорността да започнете война, която може да унищожи цивилизацията, заради няколкодневно забавяне в разрешаването на този отдавна съществуващ проблем.

Той се спря. Легат го погледна.

— Това ли е всичко, господин министър-председател?

— Това е всичко. Подпиши я с името ми и им кажи да я изпратят на сър Невил Хендерсън в Берлин. — Той се обърна към Уилсън. — Добре ли беше?

— Отлично.

Легат понечи да стане.

— Почакай — каза Чембърлейн. — Има още една. До господин Мусолини. — Той дръпна още няколко пъти от пурата си. — Днес отправих до хер Хитлер последен призив за въздържане от употреба на сила при решаването на судетския проблем, който, убеден съм, може да се уреди с една кратка дискусия, която ще му предостави тъй необходимата територия, население и защита както на судетските немци, така и на чехите по време на преходния период. Предложих му да отида лично и веднага в Берлин, за да обсъдим условията с германските и чешките представители, а ако канцлерът желае, и с тези на Италия и Франция.

Легат видя как отсреща през масата Уилсън кима замислено. Министър-председателят продължи:

— Вярвам, че Вие ще информирате германския канцлер, че желаете да бъдете представен, и ще го призовете да приеме предложението ми, което ще запази нашите народи от една война. Аз вече гарантирах, че чешките обещания ще бъдат изпълнени, и се чувствам уверен, че до една седмица би могло да се постигне споразумение.

Уилсън попита:

— Смятате ли да уведомите кабинета?

— Не.

— Това законно ли е?

— Не знам, а и, честно казано, какво значение има, щом се е стигнало дотук? Или ще свърши работа и после всички ще са твърде облекчени, за да се заяждат с мен, или няма да свърши, след което всички ще сме прекалено заети да мерим противогази. — Той се обърна към Легат. — Би ли отнесъл тези във Външното? И се погрижи да бъдат изпратени незабавно.

— Разбира се, господин министър-председател.

Той събра листата накуп.

— Във всеки случай — продължи Чембърлейн, обръщайки се отново към Уилсън, — съвестта ми ще е чиста. Светът ще види, че съм направил всичко по човешките възможности, за да няма война. Отсега нататък отговорността е изцяло на Хитлер.

Легат тихо затвори вратата.

2

Хартман седеше на бюрото си и се правеше, че работи. Отворената папка пред него съдържаше копие от последната телеграма на Фюрера до Рузвелт, изпратена предишната вечер. В нея нахлуването в Чехословакия се оправдаваше с факта, че до момента 214 000 судетски немци са били принудени да напуснат домовете си, бягайки от жестокото насилие и кървавия терор, на които били подложени от чехите. Безброй убити, хиляди ранени, десетки хиляди арестувани и взети в плен, запустели села… Колко от това беше истина? Една част? Нищо? Хартман нямаше никаква представа. Истината беше като всеки друг материал, необходим за воденето на война — трябваше да бъде смачкана и изкривена в нужната форма. Никъде в телеграмата не се съдържаше и намек за компромис.

За стотен път погледна часовника си. Единайсет без три минути.

Нощиц и Ранцау също бяха на бюрата си, до прозорците. Гледаха съсредоточено надолу към улицата, сякаш очакваха нещо да се случи. През цялата сутрин двамата заедно не бяха казали повече от двайсетина думи. Нощиц, който работеше в дирекция „Протокол“, беше член на партията; Ранцау, когото бяха готвили за втори секретар в посолството в Лондон, докато не избухна Судетската криза, беше безпартиен. И двамата не са лоши момчета, помисли си Хартман. През целия си живот бе общувал с такива — патриоти, консерватори, пропити от лоялност. За тях Хитлер беше нещо като недодялан дивечов надзирател, по неведоми пътища присвоил си функцията на управител на семейните им имения — функция, в която се бе оказал дотолкова умел, че те бяха склонни да му простят периодичните прояви на лошо възпитание, понякога преминаващи в изблици на жестокост. Сега, когато бяха открили, че вече е късно да се отърват от него, сякаш започваха да съжаляват за избора си. За миг Хартман си помисли дали да не им се довери, но после си каза, че би било твърде рисковано.

Пронизителният звън на телефона му накара и тримата мъже да подскочат. Той вдигна слушалката.

— Хартман.

— Паул, тук е Корт. Ела в кабинета ми. Веднага.

Линията прекъсна. Хартман върна слушалката на вилката.

— Случило ли се е нещо? — попита Ранцау боязливо.

— Не знам. Викат ме отсреща.

Той затвори папката с телеграмата до Рузвелт. Под нея се намираше пликът, който му бе дала Винтер. Трябваше да го скрие, когато се върна в апартамента си да се преоблече, но никое място не му се стори достатъчно безопасно. Сега го пъхна в една празна папка, отключи най-долното чекмедже вляво на бюрото си и я зарови под купчина документи. Превъртя ключа и се изправи. Внезапно му мина мисълта, че ако нещата не се развият по план, той може би никога повече няма да види колегите си. Усети внезапен прилив на привързаност, едва ли не обич към тях. Не бяха лоши момчета… Той каза:

— Ако чуя нещо, ще ви съобщя.

Взе си шапката и излезе бързешком от стаята, преди лицето му да го бе издало или те да се бяха сетили да го питат още нещо.

Макар и назначен за външен министър през февруари, Рибентроп все още държеше да работи в стария си кабинет, който се намираше на отсрещната страна на Вилхелмщрасе, в огромното пруско Министерство на държавната администрация. Той и сътрудниците му деляха един етаж със заместник-фюрера Рудолф Хес. Хартман бе принуден да мине покрай половин дузина висши функционери на Националсоциалистическата партия — с техните кафяви униформи, потънали в разговор, — за да се добере до кабинета на Корт. Когато почука, Корт му отвори лично, направи му знак да влезе и заключи вратата. Обикновено в преддверието седеше секретарка, но сега я нямаше. Сигурно я бе освободил за деня.

— Остер току-що мина да ме види. Каза, че процесът е задвижен. — Очите на рейнландеца примигваха напрегнато зад дебелите лещи. Той бръкна в чекмеджето на бюрото си и извади два пистолета. — Даде ми тези.

Той ги постави внимателно върху бюрото си. Хартман взе единия. Беше последният модел „Валтер“ — компактен, едва 15 сантиметра дълъг, лесен за укриване. Претегли го в дланта си, прещрака лостчето на затвора.

— Зареден ли е?

Корт кимна и внезапно избухна в неудържим смях като ученик, чул нещо забавно.

— Не мога да повярвам, че всичко това се случва. Та аз никога не съм стрелял с пистолет пред живота си! А ти?

— От малък ловувам. — Хартман се прицели в кантонерката. Пръстът му обгърна спусъка. — Ползвам най-вече пушки.

— А то не е ли същото?

— Не съвсем. Но принципът е един. И така, какво става?

— Тази сутрин Остер е дал твоето копие от отговора на Хитлер до Чембърлейн на генерал Халдер в щаба.

— Кой е Халдер?

— Приемникът на Бек като началник на Генералния щаб. Според Остер Халдер е бил в шок. Определено е на наша страна, той ненавижда Хитлер дори повече от Бек.

— Ще заповяда ли на армията да се намеси?

— Не, няма тези прерогативи. Той отговаря за планирането, не за оперативната част. Трябва да говори с Браухич, върховния главнокомандващ. Браухич има нужната власт. Би ли оставил това нещо? Плашиш ме.

Хартман свали пистолета.

— А Браухич склонен ли е да го направи?

— Така изглежда.

— А сега какво ще стане?

— Сега отиваш в Райхсканцеларията, точно както говорихме снощи.

— Под какъв претекст?

— Току-що са ти позвънили от британското посолство. Чембърлейн е написал ново писмо до Хитлер, един Господ знае какво има в него, та Хендерсън е поискал среща с Фюрера, за да му го връчи колкото се може по-скоро. Молбата за среща трябва да се съгласува с Рибентроп, а в момента той е при Фюрера. Казах си, че може да отскочиш до там, за да го информираш.

Хартман помисли малко. Планът звучеше правдоподобно.

— Е, добре.

Той пробва различни джобове, за да скрие пистолета. Най-добре прилягаше във вътрешния джоб на двуредното му сако, от лявата страна, до сърцето. Веднъж закопчано, под него не се виждаше нищо.

Корт го наблюдаваше с нещо като ужас.

— Позвъни ми по телефона в момента, в който имаш отговор от Рибентроп — каза той. — Ще дойда при теб. За бога, не забравяй, че задачата ти е единствено да се погрижиш вратите да са отворени. Не се включвай в стрелбата. Това е работа на Хайнц и хората му.

— Разбирам. — Хартман подръпна сакото си надолу. — Е, добре. Тръгвам.

Корт отключи вратата и му подаде ръка. Хартман я сграбчи. Дланта на приятеля му беше студена от страх. Той усети как безпокойството му се предава като зараза. Издърпа рязко ръката си и излезе в коридора.

— До няколко минути ще ти звънна.

Каза го достатъчно силно, за да го чуят партийните функционери. Когато се доближи до тях, те се дръпнаха от пътя му, за да мине. Той отиде с уверена крачка до стълбището, слезе бързо до главното фоайе и излезе на Вилхелмщрасе.

Чистият въздух му даде сили. Той тръгна покрай фасадата на Пропагандното министерство, построено в актуалния стил брутализъм, изчака да мине един камион и пресече улицата към Райхсканцеларията. В Двора пред сградата бяха паркирани двайсетина, може би трийсет служебни автомобила — дълги черни лимузини с развяващи се на калниците им знаменца със свастики, някои с отличителните регистрационни номера на СС. Сякаш половината функционери на режима се бяха стекли тук да чакат изтичането на ултиматума. Хартман показа служебната си карта на полицая при бариерата и обяви целта на посещението си. Беше служител на Външното министерство. Носеше спешно известие за господин Рибентроп. Повтори го няколко пъти, все по-уверено; все пак имаше предимството да е истина. Полицаят вдигна бариерата. Той тръгна с бърза крачка по алеята, заобикаляща двора на министерството, и стигна до главния вход. Двама часовои от СС препречиха пътя му, но се дръпнаха встрани и го пропуснаха да мине, още преди да бе привършил с обясненията си.

В пълното с хора фоайе той преброи още няколко часовои с автомати. Двойните врати към залата за приеми бяха затворени. Пред тях беше застанал висок адютант от СС с бяла парадна униформа и необичайно сурово и ъгловато лице. Приличаше на мъжа от рекламата за цигари на Потсдамер Плац, само че беше рус. Хартман се приближи и отдаде чест.

— Хайл Хитлер!

— Хайл Хитлер!

— Имам спешно послание за министър Рибентроп.

Много добре. Дайте ми го и ще се погрижа да го получи.

— Трябва да му го предам лично.

— Невъзможно. Министър Рибентроп е при Фюрера. Не допускаме никого вътре.

— Изпълнявам заповед.

— Аз също.

Хартман използва ръста си и близо трите века юнкерско наследство в своя род. Пристъпи до адютанта и понижи глас:

— Чуй ме много внимателно, защото това е най-важният разговор, който някога си водил или ще водиш през живота си. Моята задача е да предам лично послание от британския министър-председател до Фюрера. Или веднага ще ме отведеш до Рибентроп, или ти обещавам, че ще говоря с райхсфюрера на Ес Ес и ще прекараш остатъка от службата си в риене на конски фъшкии в казармите на кавалерията.

Адютантът остана непреклонен още секунда — две, после в ясните му сини очи премина сянка на разбиране.

— Много добре — кимна сковано той. Беше пречупен. — Следвайте ме.

Отвори вратата и двамата се озоваха в пълния салон. В центъра, под гигантския кристален полилей, се беше събрала група от дузина мъже, а около това централно ядро гравитираха по-малки групи. Сред цивилните костюми бяха разпръснати и множество униформи — кафяви, черни, сиви, сини. Шумът от разговорите се сливаше в безспирно бръмчене. Тук — там се виждаше по някое добре познато лице. Гьобелс — подпрян с ръце на облегалката на един стол, мрачно замислен и сам. Гьоринг със синята си униформа като някой оперетен генерал, държащ реч пред група прехласнати слушатели. Докато си проправяше път между тях, Хартман усещаше върху себе си любопитните им погледи, забелязваше напрегнатите им лица, жадни за новини, и си даде сметка, че те вероятно нищо не знаят, просто седяха там и чакаха нещо да се случи — най-властните и влиятелни фигури в Райха.

Той последва бялата куртка на адютанта през втора двойна врата — която никога не се затваряше, както си отбеляза наум — и се озоваха в друга зала за приеми. Тук беше по-тихо. Дипломати с рединготи и раирани панталони разговаряха шепнешком помежду си. Разпозна Кирххайм от Френската секция във Външното министерство. Вляво се виждаше затворена врата, до която бе застанал на пост часовой; в едно кресло наблизо седеше щурмбанфюрер Зауер. Още щом видя Хартман, той скочи на крака.

— Какво правиш тук?

— Нося послание до външния министър.

— Той е при Фюрера с френския посланик. Какво има?

— Корт казва, че Чембърлейн е изпратил писмо до Фюрера. Британският посланик иска да му го връчи колкото се може по-скоро.

Зауер смля информацията и кимна.

— Е, добре. Чакай тук.

Адютантът попита:

— Да оставя ли господин Хартман при вас, господин щурмбанфюрер?

— Да, разбира се.

Адютантът удари токове и се отдалечи. Зауер почука тихо на вратата, отвори я и се скри вътре. Хартман се огледа; улови се, че отново пресмята. Един часовой, плюс онези, които вече бе видял. Колко ли бяха общо? Шест? Остер не бе предвидил такова стълпотворение от висши партийни функционери в Райхсканцеларията. А ако си водеха и свои телохранители? Като командващ военновъздушните сили, Гьоринг със сигурност имаше няколко.

Зауер се появи отново на вратата.

— Кажи на Корт, че Фюрерът ще приеме посланик Хендерсън в дванайсет и трийсет.

— Разбира се, господин щурмбанфюрер.

Докато крачеше обратно към фоайето, Хартман погледна часовника си. Тъкмо минаваше единайсет и половина. Какво ли правеха Хайнц и останалите?! Ако не удареха сега, половината дипломатически корпус в Берлин щеше да се окаже под кръстосания огън.

Хартман отвори една от вратите към фоайето и я остави открехната. Адютантът беше наблизо. Той се приближи до него и каза:

— Трябва да се обадя спешно във Външното министерство.

— Слушам, господин Хартман. — Беше като красив жребец: веднъж пречупен, от него бликаше сговорчивост. Поведе Хартман към голямото бюро близо до входа и посочи телефона. — Оттук се свързвате автоматично с централата.

— Благодаря.

Хартман изчака, докато той се отдалечи, и вдигна слушалката. Чу се мъжки глас:

— Какво обичате?

Хартман му даде прекия номер на Корт и зачака връзката. През отворената входна врата виждаше гърба на часовоя от СС на фона на две спрели пред входа лимузини. На едната се бяха подпрели двама шофьори с униформи на СС и пушеха. Предположи, че са въоръжени.

В слушалката се чу щракване, после сигнал за звънене, накрая мъжки глас:

— Корт.

— Ерих? Тук е Паул. От Райхсканцеларията казаха да ти предам, че Фюрерът ще приеме Хендерсън в дванайсет и трийсет.

— Разбрано. Ще информирам британското посолство.

— Тук е доста оживено. Повече, отколкото предполагах — каза Хартман, като се надяваше, че другият ще разбере правилно намека му.

— Ясно. Остани, където си. Идвам веднага.

Корт затвори. Хартман остана още известно време, долепил слушалката до ухото си, като се правеше, че получава указания. Вратата към салона оставаше все така леко открехната. Внезапно му хрумна, че когато започне стрелбата, би било най-добре да застреля адютанта, за да му попречи да я затвори. При мисълта за кървавото петно по тази безупречна бяла куртка изпита моментно удоволствие. Телефонистът каза:

— Желаете ли да ви свържа с още някого?

— Не, благодаря.

И той постави слушалката на вилката.

Изведнъж отвън настана суматоха. На стълбището бе застанал някакъв мъж и с висок глас настояваше да допуснат да влезе. Адютантът се затича към ходната врата и ръката на Хартман се плъзна под сакото му, към левия вътрешен джоб. Усети в дланта си студения метал на пистолета. На стълбището протече енергична размяна на реплики, после една прегърбена очилата фигура с бомбе, нахлупено ниско над зачервеното лице, нахълта във фоайето. Мъжът беше възрастен и задъхан. Имаше вид, сякаш всеки момент може да получи инфаркт. Хартман измъкна бързо ръката си изпод сакото. Лицето на мъжа му беше познато от дипломатическите приеми. Това беше италианският посланик Атолико. Погледът му се спря върху него и очите му примижаха; беше го познал.

— Вие сте от Външното министерство, да? — Говореше немски с ужасен акцент.

— Да, Ваше Превъзходителство.

— Бихте ли обяснили на този индивид, че трябва незабавно да се видя с Фюрера?

— Разбира се. — Хартман се обърна към адютанта. — Остави това на мен.

И поведе Атолико към салона. Адютантът не направи опит да ги спре.

Атолико кимна на няколко присъстващи, които познаваше — хора като Гьоринг и Гьобелс, — но не се спря до никого, макар че, откъдето минеше, разговорите секваха. Влязоха във втория салон. Зауер скочи на крака, изненадан да ги види. Хартман каза:

— Негово превъзходителство иска да говори с Фюрера.

Атолико добави:

— Кажете му, че имам спешно послание от Дучето.

— Разбира се, Ваше Превъзходителство.

Когато Зауер изчезна във вътрешното помещение, Атолико остана на мястото си, вперил поглед право напред. Тялото му леко трепереше.

Хартман попита:

— Не бихте ли желали да седнете, Ваше Превъзходителство?

Атолико само поклати рязко глава.

Чу се звук от отваряне на врата. Хартман се обърна, за да види какво става. Зауер излезе пръв, следван от преводача на Външното Паул Шмит, и накрая — намръщен, скръстил ръце на гърдите си, видимо колкото озадачен, толкова и обезпокоен от това внезапно посещение — се показа самият Адолф Хитлер.

3

Легат беше в Залата с градината на Номер 10 и както обикновено стоеше зад гърба на Джоун, докато тя приключи с преписването на премиерската реч. По план премиерът трябваше да отпътува за Камарата на представителите в два.

За разлика от радио обръщението предишната вечер тази реч беше нещо чудовищно, дълга като доклад по изпълнението на бюджета — 42 печатни страници, над осем хиляди думи. Нищо чудно, че съставянето ѝ се бе проточило почти до сутринта. Легат пресметна, че на премиера щяха да му бъдат нужни близо час и половина, за да я прочете, дори без прекъсвания от залата.

Днес сме изправени пред ситуация, която няма аналог от 1914–а насам…

Речта беше толкова дълга не по личен избор, а по необходимост. През последните два месеца парламентът беше разпуснат в лятна ваканция, а при обявяването ѝ на хоризонта не се очертаваха Судетска криза, непосредствена заплаха от война, противогази и окопи. Семейства тръгваха на почивка, Англия бе победила Австралия в исторически мач на крикет; светът тогава беше друг. Министър-председателят имаше дълг пред народните избраници да ги постави в течение на случилото се от юли насам. Телеграмите и протоколите, върху които се основаваше речта — прилежно събрани от Легат предишната вечер, — в момента се подготвяха в Кралската печатница като Бяла книга (озаглавена „Чехословашката криза — бележки от неформалните срещи на министрите“), която щеше да бъде раздадена на членовете и на двете камари, докато министър-председателят говори. Не всичко беше предназначено за публична консумация. От Външното и Правителствената канцелария бяха прочистили по-деликатните моменти в документацията. Конкретно споразумението между Чембърлейн и френския министър-председател Даладие — че дори да се стигне до война и тя бъде спечелена, Чехословакия в сегашния си вид престава да съществува — си оставаше засекретено. Както бе отбелязал Сайърс, ако това видеше бял свят, щеше да е дяволски трудно да бъдат убедени хората, че жертвите си струват.

Джоун дописа последната страница и я издърпа от машината си. Четири екземпляра. Един — най-горният — за министър-председателя, плюс три копия под индиго: за Външното, за Правителствената канцелария и за Номер 10. Тя ги защипа поотделно с кламери и ги подаде на Легат.

— Благодаря ти, Джоун.

— За нищо.

Той постоя още няколко секунди до бюрото ѝ.

— Джоун коя, ако ми позволиш да попитам?

— Само Джоун е достатъчно, благодаря.

Легат се усмихна и тръгна към кабинета си на горния етаж. За негова изненада, завари чуждо присъствие. Клевърли се беше настанил зад бюрото му. Не можеше да се закълне, но му се стори, че по-възрастният мъж му бе ровил в чекмеджетата.

— Легат! Откога те търся. Готова ли е речта на премиера?

— Да, сър. Току-що бе преписана на машина.

Той му показа копията в ръката си.

— В такъв случай има още нещо, което ще искам от теб. Ела с мен, ако обичаш.

Легат го последва по коридора до кабинета на главния личен секретар, като се питаше какво ли следва оттук нататък. Клевърли посочи към бюрото си, където телефонната слушалка лежеше върху подложката за писане отстрани до апарата.

— Поддържаме открита линия с посолството в Берлин. Не можем да си позволим връзката да прекъсне. Искам да се ослушваш за новини от другата страна. Става ли?

— Разбира се, сър. И какво точно трябва да чуя?

— Хитлер е приел да даде аудиенция на сър Невил Хендерсън. Сър Невил трябва всеки момент да се върне от Райхсканцеларията с неговия отговор на писмото на премиера.

Легат си пое дълбоко дъх.

— Господи, нещата се затягат.

— Определено е така. Аз ще бъда при премиера — добави Клевърли. — Щом чуеш нещо, ела да ни кажеш.

— Да, сър.

Кабинетът на Кевърли, също като този на Уилсън, беше свързан чрез вътрешна врата със Заседателната зала. Клевърли мина през нея и я затвори след себе си.

Легат седна зад бюрото. Вдигна слушалката и внимателно я доближи до ухото си. Като дете неговият баща му бе подарил една раковина и му бе обяснил, че ако се вслуша достатъчно, ще чуе шума на морето. Нещо такова чуваше в момента. Каква част от този звук беше съскането на статично електричество по линията и каква — бученето на собствената му кръв в ушите? Беше невъзможно да се каже. Той прочисти гърлото си.

— Ало? Има ли някой там? — После повтори още няколко пъти: — Ало? Ало?

Това беше задача, която можеше да се възложи на най-нисш чиновник. Вероятно това бе и целта на занятието. Да бъде поставен на място.

Той погледна през прозореца към безлюдната градина. По хранилката за птици подскачаше кос и кълвеше оставените от министър-председателя трохи. Легат затисна тежката бакелитова слушалка между рамото и бузата си, извади джобния си часовник, откачи го от верижката и го постави отворен върху бюрото. После започна да чете речта на Чембърлейн, като я проверяваше за грешки.

Пред правителството на Негово величество имаше три различни пътя, по които бихме могли да поемем. Да заплашим Германия с война, ако нападне Чехословакия, или да стоим безучастни и да оставим нещата да следват естествения си ход, или пък в крайна сметка да се опитаме да намерим мирно решение чрез посредничество…

След известно време Легат остави речта и вдигна часовника до лицето си. Малката стрелка беше с формата на издължен ромб; голямата — много по-тънка и изящна. Ако човек се вгледаше внимателно, можеше Да забележи изключително бавното ѝ движение, докато се приближаваше към вертикала. Той си представи германските войници в тези последни минути, очакващи в казармите си сигнала за настъпление; ешелоните, готови да ги откарат към чешката гранича; танковите колони, боботещи по тесните черни пътища на Саксония и Бавария…

В 1:42 мъжки глас каза:

— Ало, Лондон?

Сърцето на Легат подскочи.

— Ало, Лондон слуша.

Тук е посолството в Берлин. Просто проверявам дали линията работи.

— Да, при нас връзката изглежда наред. Нещо ново при вас?

— Все още очакваме завръщането на посланика. Не затваряйте, моля.

Съскането се възобнови. Косът беше изчезнал. Градината беше съвсем пуста. Закапаха едри капки дъжд. Легат се върна на речта.

При тези обстоятелства реших, че е дошло време да приведа в действие един план, който от доста време отлежаваше в съзнанието ми като последно средство…

Когато Биг Бен удари два, вратата се отвори и в рамката се появи горната част от торса на Клевърли.

— Нещо?

— Не, сър.

— Линията работи ли?

— Така мисля.

— Да им дадем още пет минути, после премиерът тръгва.

Вратата се затвори.

В два и седем Легат чу звука от вдигане на слушалката в Берлин. Носов глас каза:

— Тук е сър Невил Хендерсън.

— Слушам, сър. Тук е личният секретар на министър-председателя.

Легат посегна към перодръжката.

— Моля, предайте на министър — председателя, че хер Хитлер е получил писмо от Мусолини, връчено от италианския посланик, с уверения, че в случай на конфликт Италия ще бъде с Германия, но и с молба да отложи мобилизацията с двайсет и четири часа с оглед преоценка на ситуацията. Моля, кажете на министър-председателя, че хер Хитлер се е съгласил. Записахте ли всичко?

— Да, сър. Веднага ще предам.

Легат върна слушалката на вилката. След като записа всичко, отвори вратата към Заседателната зала. Министър-председателят седеше до Уилсън; Клевърли беше от другата страна на масата срещу тях. Когато премиерът изви глава да го види, жилите на шията му изпъкнаха. Приличаше на осъден на смърт, който очаква подът на ешафода да се разтвори под краката му, но все още не е загубил надежда за отлагане на присъдата.

— Е?

— Мусолини е изпратил послание до Хитлер: ако се стигне до война, Италия ще изпълни дълга си към Германия, но е помолил да отложат мобилизацията с двайсет и четири часа и Хитлер се е съгласил.

— Двайсет и четири часа? — Чембърлейн наведе разочаровано глава. — Само толкова?

Уилсън каза:

— по-добре е от нищо, господин министър-председател. Показва, че е готов да се вслуша в чуждо мнение. Това е добра новина.

— Така ли? Чувствам се, сякаш неумолимо се плъзгам към ръба на пропаст и се опитвам да се уловя за всяко коренче, за всяка клонка, за да не полетя в бездната. Двайсет и четири часа!

Клевърли се обади:

— Поне ви дава финал за речта.

Министър-председателят постоя неподвижно излетно време, като барабанеше с пръсти по масата. Накрая се обърна към Легат.

— по-добре ела с мен. Можем да допишем речта в колата.

— Мога да дойда аз, ако предпочитате — обади се Клевърли.

— Не, ти остани тук, в случай че дойдат още новини от Берлин.

Уилсън каза:

— Наближава два и четвърт. Трябва да тръгвате. Сесията започва след петнайсет минути.

Чембърлейн се изправи, като се подпря с ръце на масата. Легат го последва, усещайки с гърба си погледа на Клевърли, изпълнен с неистова омраза.

Чембърлейн се спря под месинговия фенер, докато Уилсън му помогна да си облече палтото. Наоколо се бяха събрали десетина души от персонала на Номер 10, за да го изпратят. Той се огледа.

— А Ани…?

— Тя отиде напред — отвърна Уилсън. — Не се притеснявайте, ще бъде в галерията. — Той почисти с ръка няколко невидими прашинки от яката на Чембърлейн и му подаде шапката. — Аз също ще бъда там.

Уилсън измъкна чадъра на министър-председателя от стойката и го пъхна в ръката му.

— Не забравяйте: вие ще надделеете. Малко по малко.

Министър-председателят кимна. Портиерът отвори вратата. Познатият ослепителен блясък на светкавиците за миг очерта силуета му и Легат си помисли колко крехък и безплътен изглежда дори с палтото си — не много различен от кос. Премиерът нахлупи шапката си, накриви я първо наляво, после надясно и излезе на тротоара. Чуха се ободрителни викове, рехави ръкопляскания. Женски глас извика: „Бог да ви благослови, господин Чембърлейн!“. Гласовете идваха сякаш от нищото, от празното пространство. Но когато Легат излезе след него от сградата и очите му се адаптираха към светлината, той видя Даунинг Стрийт, изпълнена с мълчаливо пристъпващо от крак на крак море от хора — толкова много, че трябваше конен полицай да придружава колата. Министър-председателят се качи в остина през близката врата; полицаят в цивилни дрехи, който го придружаваше, седна отпред до шофьора. Легат трябваше да си пробива път през тълпата до отсрещната врата. Едва успя да я отвори, за да седне до министър — председателя. Не беше нужно да я затваря — натискът на човешките тела свърши това вместо него. През предното стъкло се виждаше задницата на полицейския кон. Вървеше бавно напред, като им проправяше път. Министър-председателят промърмори:

— Никога през живота си не съм виждал такова нещо.

Светкавици на фотоапарати осветяваха купето. Трябваше им повече от минута, за да се доберат до края на Даунинг Стрийт и да завият вдясно по „Уайтхол“. Тълпата продължаваше в безкрая напред, задръствайки тротоарите и пространството около Паметника на Незнайния воин, който се издигаше сред море от пресни цветя. Двама ветерани от войните с червените униформи на пансиона в Челси, целите обкичени с медали, понесли помежду си венец от макове, се обърнаха да изгледат колата на премиера, докато минаваше покрай тях.

Легат извади автоматичната си писалка и разгърна речта на последната страница. Не беше лесно да се пише в движещата се кола.

Господин Мусолини е информирал хер Хитлер, че макар Италия да остава ангажирана с изпълнението на задълженията си към Германия, тя моли мобилизацията да бъде отложена с двайсет и четири часа. Хер Хитлер се е съгласил.

Той показа написаното на министър-председателя, Но Чембърлейн поклати глава.

— Не е достатъчно. Налага се да измисля някаква похвала за Мусо. Трябва да го задържим на наша страна. — Той затвори очи. — Пиши: „Каквито и мнения да са имали в миналото почитаемите членове за господин Мусолини, мисля, че всички трябва да приветстваме неговия жест на готовност да работи с нас за мира в Европа“.

Когато навлязоха в Парламент Скуеър, колата отново трябваше да намали скоростта до човешки ход, след което спря напълно. Отвсякъде ги заобиколи конна полиция. Сивото небе, мрачното безмълвие на тълпата, червените венци, чаткането на конските копита — всичко това напомня погребение, помисли си Легат, или двуминутното мълчание в Деня на примирието. Най-после колата се отдалечи от тълпите и ускори напред през желязната порта към Ню Палас Ярд. Той зърна полицая, отдаващ чест. Гумите тропаха по паважа. Преминаха под арката към Спийкърс Корт и спряха пред дървената врата с готически свод. Полицаят изскочи пръв. Няколко секунди по-късно Чембърлейн бе пресякъл павираното пространство и се изкачваше по каменното стълбище, следван по петите от Легат.

Влязоха през един застлан със зелен мокет и облицован с дървени ламперии коридор, който минаваше покрай Камарата на представителите. Шестстотинте ѝ членове вече бяха заели местата си в очакване сесията да започне. През затворените врати до тях достигаше монотонното бръмчене на стотици гърла, унесени в разговори. Когато влязоха в преддверието към кабинета на министър-председателя, секретарките станаха почтително на крака. Чембърлейн мина с твърда стъпка покрай тях и влезе в Заседателната зала, като по пътя подаде шапката и чадъра си на госпожица Уотсън. Край продълговатата маса го чакаха двама мъже: парламентарният секретар Алек Дънглас — потомствен благородник, чието нещастие, или може би ключът към успеха му, беше в поразителната му прилика с герой от роман на Удхаус; и капитан Маргесън, председател на парламентарната група на управляващата партия.

— Съжалявам, че ви накарах да ме чакате — каза премиерът. — Тълпите отвън са нещо неописуемо.

Маргесън каза припряно:

— Ако сте готов, господин министър-председател, да влизаме веднага. Вече наближава три без четвърт.

— Е, добре.

Двамата излязоха от залата и пресякоха коридора обратно към вратите на Камарата на представителите. Шумът вътре се беше усилил.

Министър-председателят подръпна ръкавите на ризата си.

— Какво е настроението в Камарата?

— Решителна подкрепа за действията ви в цялата партийна група, дори Уинстън се укроти. До трибуната ще видите едно устройство, но не му обръщайте внимание. От Би Би Си искаха да предават речта ви на живо, но ръководството на лейбъристите отказа с мотива, че това щяло да даде на правителството нечестно предимство.

Дънглас се обади:

— Налял съм малко бренди в чашата ви с вода, господин министър-председател. Полезно е за гласа.

— Благодаря ти, Алек.

Чембърлейн се спря и протегна ръка. Легат му подаде неговия екземпляр от речта. Той го претегли в дланта си и се усмихна.

— Определено днес ще имам какво да кажа.

Дънглас отвори вратата към пленарната зала. Маргесън влезе пръв. Разблъска с рамене депутатите, които се бяха струпали около стола на председателя. При вида на премиера, монотонното бръмчене се усили в плътен рев. Легат го усети с цялото си същество — топлината, цветовете, шума, — сякаш се бе озовал на футболен стадион. Той зави надясно и последва госпожица Уотсън към пейката, запазена за представители на правителството.

Зад гърба му гласът на председателя се извиси над шумотевицата.

— Ред! Ред! Моля за ред в залата!

Министър-председателят бе изслушан при пълна тишина. Нито един представител не стана да го прекъсне, докато излагаше ден по ден, понякога час по час развитието на кризата. Единственото движение в залата бе на парламентарните куриери с техните черни рединготи и златни синджири, които през цялото време внасяха телеграми и розови листчета с приети по телефона съобщения, които този ден прииждаха като потоп в „Уестминстър“.

— И така, реших да отида в Германия, за да побеседвам с хер Хитлер и да открия в личен разговор дали все още има надежда мирът да бъде спасен…

От мястото, където беше седнал, Легат виждаше Уинстън Чърчил, надвесен напред от пейката си сред консерваторите, как слуша внимателно речта, стиснал в ръка пристегнат с червен ластик топ непрочетени телеграми, който набъбваше с всяка изминала минута. В галерията бившият министър — председател Стенли Болдуин се бе подпрял с лакти на дървения парапет и гледаше надолу към случващото се в залата; приличаше на фермер, облякъл най-хубавите си дрехи, за да иде на пазар. Малко по-нататък бледата напудрена кралица Мери, майката на сегашния крал, гледаше Чембърлейн с безизразно лице. Недалече седеше и лорд Халифакс.

— Прекрасно съзнавах, че с поемането на такъв безпрецедентен курс се излагам на критика като човек, унижил достойнството на британския министър — председател, рискувам да си навлека вашето разочарование, а вероятно и негодувание, ако не успея да постигна задоволително споразумение. Но усещах, че в една такава криза, когато залозите са от жизнена важност за милиони хора, не бива да се допуска подобни съображения да оказват влияние…

Легат сверяваше казаното от премиера със своя екземпляр от речта, като си отбелязваше редките случаи, в които Чембърлейн се отклоняваше от текста. Маниерът му на четене беше спокоен, аналитичен, дискретно театрален — ту затъкваше палци под реверите на сакото си, ту си слагаше пенсне, за да прочете някой документ, после отново го сваляше, за да хвърли бърз поглед към стъкления покрив на залата, сякаш търси вдъхновение. Двете си посещения при Хитлер той описа, сякаш беше пътешественик — изследовател от Кралското географско дружество във викторианската епоха, разказващ за срещите си с някой вожд на дивашко племе.

— На петнайсети септември предприех първия си полет до Мюнхен. От там стигнах с влак до планинската резиденция на хер Хитлер в Берхтесгаден… На двайсет и втори пътувах още веднъж за Германия, до Годесберг на река Рейн, където канцлерът бе определил място за срещата ни, което да ми е по-удобно от твърде отдалечения Берхтесгаден. Още веднъж бях посрещнат много топло от местните хора по улиците и в селата, през които минах…

Министър-председателят бе прекарал прав на крака повече от час, а тепърва започваше да описва събитията от последните два дни.

— …Като последно усилие за запазване на мира изпратих в Берлин сър Хорас Уилсън…

И тогава Легат усети суматоха в галерията. Кадоган бе застанал на входа, придружен от един куриер, махаше с ръка в опит да привлече вниманието на лорд Халифакс. Болдуин го забеляза пръв, пресегна се и потупа външния министър по рамото. Посочи му с пръст Кадоган, който настойчиво му правеше знаци да отиде при него. Халифакс се надигна сковано, провесил отстрани безполезната си ръка, и след много поклони и извинения към Нейно величество си проби път към задната част на галерията и изчезна.

— Вчера сутринта сър Хорас Уилсън поднови разговорите си с хер Хитлер и след като установи, че възгледите му изглеждат непроменени, му повтори по най-категоричен начин в съответствие с дадените му от мен указания, че ако въоръжените сили на Франция бъдат активно замесени във враждебни действия срещу Германия, британското правителство ще се почувства задължено да ги подкрепи…

Легат прошепна на госпожица Уотсън:

— Имате ли нещо против просто да сверявате думите на премиера с текста?

И без да дочака отговор, ѝ подаде речта.

Напрежението в залата нарастваше с приближаването на разказа на министър — председателя към настоящия момент. Представителите, застанали по пътеката между пейките и ложата с официалните лица, бяха твърде погълнати, за да обърнат внимание на Легат, който се провираше между тях, извивайки тялото си като змиорка.

— Извинете… съжалявам…

Той стигна до пространството зад стола на председателя точно когато Кадоган и Халифакс влязоха през вратата. Кадоган го видя и му направи знак да отиде при него. Каза тихо:

— Току — що получихме ново послание от Хитлер. Трябва да уведомим премиера, преди да е приключил с речта си. — Той пъхна някаква бележка в ръката на Легат. — Дайте това на Алек Дънглас.

Беше лист хартия, прегънат на две, с надпис: „До министър — председателя — спешно“.

Легат се върна в залата. Видя Дънглас, седнал на втория ред пейки, непосредствено зад мястото на премиера. Нямаше как да се добере до него. Подаде бележката на представителя, седнал в края на пейката. Прошепна:

— Бихте ли подали това на лорд Дънглас?

После той проследи с поглед движението ѝ от ръка на ръка, като запален фитил, докато стигна до Дънглас, който я разгърна и с обичайното леко смахнато изражение на лицето си я прочете. Веднага след това се наведе и прошепна нещо в ухото на министъра на финансите, който се пресегна с ръка през рамо и пое бележката.

Министър-председателят току-що бе прочел текстовете на последните си телеграми до Хитлер и Мусолини.

— Докладваха ми, че в отговор господин Мусолини е помолил хер Хитлер за допълнително време, през което да се запознае още веднъж със ситуацията и да се опита да намери мирно решение. Хер Хитлер е приел да отложи мобилизацията с двайсет и четири часа.

За пръв път от началото на речта му в залата се разнесе одобрително мърморене.

— Каквито и мнения да са имали в миналото почитаемите членове за господин Мусолини, мисля, че всички трябва да приветстваме неговия жест на готовност да работи с нас за мира в Европа.

Още одобрителен шум. Министър-председателят Направи пауза и внезапно сведе поглед надолу, към пейката до себе си, откъдето сър Джон Саймън го дърпаше за сакото. Той се намръщи, наведе се, пое бележката от ръката му и я прочете. Двамата мъже проведоха бърз разговор шепнешком. Залата ги наблюдаваше, затаила дъх. Накрая Министър-председателят изглади бележката с ръка и я сложи върху катедрата пред себе си.

— Това не е всичко. Имам да съобщя на Камарата още нещо. Току-що бях информиран от хер Хитлер, че ме кани да се срещна с него в Мюнхен утре сутринта. Поканил е също така господин Мусолини и господин Даладие. Мусолини е приел поканата, а не се съмнявам, че и Даладие ще я приеме. Едва ли е нужно да ви казвам какъв ще бъде моят отговор.

Тишината продължи още частица от секундата. След това залата изригна в оглушителна въздишка на облекчение. Всички депутати — включително либера ли и лейбъристи — станаха на крака, аплодирайки и размахвайки всевъзможни хартии, които държаха в ръцете си. Някои консерватори направо се качиха на пейките, крещейки радостни възгласи. Дори Чърчил най-после се надигна от мястото си, макар и намусен като малко дете. Така минаха няколко минути, а радостното оживление не преставаше, докато Министър-председателят се оглеждаше наоколо и кимаше усмихнат. Опита се да каже нещо, но никой не го оставяше да говори. Накрая той успя с жестове да ги накара да си седнат по местата.

— Ние всички сме патриоти и аз не мога да си представя нито един почитаем член на тази Камара, чието сърце да не е подскочило от радост, че кризата още веднъж се отлага, за да ни даде възможност да видим какво можем да постигнем с разум, добра воля и дискусии, за да решим един проблем, чието решение вече се вижда. Господин председател, аз нямам повече какво да кажа. Убеден съм, че Камарата вече е готова да ме освободи, за да отида и да видя какво ще излезе от това наше последно усилие. Може би представителите ще сметнат за уместно с оглед последните развития на обстановката настоящият дебат да бъде преустановен за няколко дни, след което да се видим, надявам се, при по-щастливи обстоятелства.

Последва нов взрив от бурни, дълго нестихващи аплодисменти и едва тогава, за свой срам, Легат си даде сметка, че бе забравил професионалния си неутралитет и бе ръкопляскал и крещял от радост с всички останали.

4

Верни на принципа, че най-доброто скривалище е там, където се виждаш отвсякъде, ядрото на затворниците — Гизевиус и Шуленбург от Министерството на вътрешните работи, Донани от Правосъдието, полковник Остер от Абвера, Корт и Хартман от Външното — се събраха в пет същия ден следобед в кабинета на Корт.

Шестима мъже! Хартман едва сдържаше презрението си. Шестима мъже, надяващи се да свалят една диктатура, която контролираше всеки аспект от живота на обществото в държава, набъбнала до осемдесет милиона! Чувстваше се наивен и унижен. Всичко това беше една шега.

Корт започна:

— Предлагам, ако някой ни пита за тази среща, да кажем, че е чисто неформална, като темата е създаването на междуведомствена група за планиране в новоосвободената Судетска област.

Донани кимна.

— Звучи ужасно правдоподобно.

— Разбира се, Бек не бива в никакъв случай да бъде виждан около нас. Също и Хайнц, като стана дума.

— „Новоосвободената Судетска област“ — повтори Гизевиус. — Как звучи само. Господи, този човек ще стане по-популярен от всякога.

— А защо не? Първо Австрия, сега и Судетите — намеси се Шуленбург. — Фюрерът добави десет милиона етнически германци към Райха за по-малко от седем месеца, при това без да гръмне една пушка. Гьобелс го нарича най-великия германски държавник от Бисмарк насам и може би е прав. — Той огледа присъстващите. — Дали помислихте и за това, господа? Че може би не сме прави?

Никой не отговори. Корт седеше зад бюрото си, а Остер се подпираше на него. Гизевиус, Шуленбург и Донани заемаха трите кресла. Хартман се беше изтегнал в цял ръст на канапето, скръстил ръце зад тила си, вперил поглед в тавана. Големите му крака висяха от подлакътника. Накрая той попита:

— И така, какво стана с армията, полковник Остер?

Остер леко се размърда върху ръба на бюрото.

— В крайна сметка всичко зависи от Браухич. За жалост, той още се чудеше как да постъпи, когато дойде заповедта от Фюрера за отлагане на мобилизацията с двайсет и четири часа.

— А ако мобилизацията не беше отложена, щеше ли да пристъпи към действие?

— Бек твърди, че Халдер му бил казал, че Браухич определено проявявал разбиране…

Хартман го прекъсна:

— Бек твърди… Халдер му бил казал… проявявал разбиране…! — Той свали краката си на пода и се изправи. — Простете ми, господа, но ако питате мен, ние строим въздушни кули. Ако Браухич сериозно възнамеряваше да разкара Хитлер, щеше вече да го е направил.

— Това е твърде опростенчески казано. Винаги сме изхождали от разбирането, че армията следва да се намеси единствено ако се знае извън съмнение, че на Франция и Великобритания е обявена война.

— Защото знаят, че ще я загубят ли?

— Именно.

— И така, нека си изясним логиката на тяхната позиция. Военните нямат никакви морални възражения срещу режима на Хитлер; тяхното противопоставяне на войната зависи единствено от перспективата за нейното спечелване.

— Ами да. Защо сте толкова шокиран? Те са войници, не свещеници.

— Много мило от тяхна страна! Те нямат нужда от съвест. Но нали разбирате какво означава това за нас? — Хартман ги изгледа един по един. — От гледна точка на армията, докато Хитлер печели, той е в безопасност. Едва когато почне да губи, ще се обърнат против него… но тогава ще е твърде късно.

— Говори по-тихо — предупреди го Корт. — Кабинетът на Хес е през няколко врати от тук.

Остер видимо се бореше с гнева си.

— Аз съм не по-малко разочарован от вас, Хартман. Всъщност допускам, че дори повече. Моля да не забравяте, че ми бяха нужни месеци, за да склоня армията дори на това. Цяло лято изпращах бележки до Лондон, с които им казвах, че ако останат непреклонни, могат да разчитат на нас за другото. За жалост, не бях очаквал малодушието на британците и французите.

— Те в крайна сметка ще платят ужасна цена за това — каза Корт. — А също и ние.

Настана тишина. На Хартман му се струваше невероятно, че Хитлер се бе отдръпнал от ръба на войната в последния миг. Но той бе видял това с очите си, бе наблюдавал от пет метра разстояние как се пише историята. Зачервен, целият треперещ, Атолико бе произнесъл посланието си със заекване, но достатъчно силно, за да бъде чуто от всички присъстващи, като вестоносец в класическа пиеса: „Дучето ви информира, че каквото и да решите, Фюрер, фашистка Италия е неотлъчно с вас. Но той е на мнение, че би било разумно да приемете британското предложение и ви моли да се въздържите от мобилизация“. Докато Шмит превеждаше от италиански на немски, лицето на Хитлер не издаваше нито гняв, нито облекчение; чертите му бяха неподвижни като бронзов бюст. „Кажете на Дучето, че приемам предложението му.“ След тези думи той се бе прибрал в кабинета си.

От коридора се чу гърлен смях. Партийният актив празнуваше. Идвайки насам, Хартман едва се бе измъкнал от прегръдките им. Млад мъж държеше бутилка шнапс и му я навираше в лицето.

— И какво ще правим сега? — попита Гизевиус. — Ако не можем нищо да предприемем без армията и ако анализът на Хартман за нагласите им е верен, то ние сме просто една група безпомощни цивилни, обречени да стоим и да гледаме, докато страната ни бъде победена.

— Струва ми се, че ни остава само една възможност — каза Хартман. — Трябва да попречим на подписването на споразумение утре в Мюнхен.

— Това е много трудно изпълнимо — отвърна Корт. — Можете да го смятате за вече подписано. Хитлер ще приеме онова, което британците и французите му предложиха, тоест същото, което той искаше от самото начало. Следователно конференцията е просто един ритуал. Чембърлейн и Даладие ще долетят, колкото да се изправят пред камерите и да кажат: „Заповядайте, скъпи Фюрер“, след което ще се качат обратно на самолетите и ще си идат.

— Не е задължително да стане така. Хитлер отложи мобилизацията, но не я отмени.

— Въпреки това ви уверявам, че точно това ще стане.

Хартман каза тихо:

— Трябва да се срещна с Чембърлейн.

— Ха! — Корт вдигна ръце с разперени длани. — Как ли пък не?

— Говоря сериозно.

— Проблемът не е в сериозността. Във всеки случай, вече сме минали този етап. Брат ми е бил в кабинета на Халифакс преди три седмици и го е предупредил изрично какво се задава. Но от това нищо не е произлязло.

— Халифакс не е Чембърлейн — каза Хартман.

— Но, драги ми Хартман — обади се Донани, — какво бихте могли да му кажете вие, от което да произтече и най-малка промяна в позицията му?

— Бих му показал доказателства.

— Доказателства за какво?

— Хитлер е твърдо решен да води завоевателна война и това е може би последният ни шанс да го спрем.

Донани се обърна умолително към останалите.

— Но това е безумие! Сякаш Чембърлейн ще обърне внимание на някакъв дребен млад чиновник като Хартман!

Хартман го изгледа намръщено.

— И все пак си струва да опитаме. Някой има ли по-добра идея?

Шуленбург попита:

— А може ли да видим тези ваши „доказателства“?

— по-добре не.

— Защо?

— Защото обещах на човека, който ми ги даде, че ще ги покажа само на британците.

Думите му бяха посрещнати с раздразнено мърморене.

— Трябва да ти кажа, че намирам недоверието ти за крайно обидно.

— А, така ли, Шуленбург? Е, боя се, че нищо не мога да направя по въпроса.

Остер попита:

— И как предлагате да си уредите среща на четири очи с премиера на Великобритания?

— Явно като първа крачка ще трябва да бъда акредитиран за участие в конференцията като член на германската делегация.

— И как ще стане това? — попита Корт. — Дори да те пуснат да влезеш, няма как да се добереш до Чембърлейн сам.

— Мисля, че това може да се уреди.

— Невъзможно! Как?

— Познавам един отличните му секретари.

Това разкритие ги изненада. След кратка пауза Остер въздъхна.

— Е, и това е нещо, предполагам, макар че не съм сигурен с какво може да ни помогне.

— Това означава, че бих могъл да се добера до Чембърлейн или поне да направя така, че информацията ми да стигне до него. — Той се наведе напред и каза умоляващо: — Съгласен съм, че може и нищо да не излезе от тази работа. Разбирам скептицизма ви. Но определено си струва един последен опит, нали? Полковник Остер, нали имате ваш човек в Уайтхол?

— Да.

— Има ли начин да се свържете с него и да питате дали моят човек би могъл да се включи в антуража на Чембърлейн за Мюнхен?

— Може би. Как се казва?

Хартман се поколеба. Сега, когато нещата бяха стигнали дотам, му се струваше необичайно трудно Да произнесе на глас името.

— Хю Легат.

Остер извади малък бележник от джоба на сакото си и го записа.

— И работи на Даунинг Стрийт, казвате? Ще очаква ли съобщение от вас?

— Възможно е. Вече му изпратих нещо анонимно, но съм сигурен, че ще се сети от кого е било. Знае, че работя във Външното.

— Как го изпратихте?

Хартман се обърна към Корт.

— Брат ти му го достави.

— Използвал си Тео зад гърба ми?

— Исках да разкрия собствен канал за комуникация. Да им покажа нещо, за да разберат, че съм сериозен.

— И какво беше въпросното „нещо“? Или и то е тайна?

Хартман мълчеше. Шуленбург каза с горчивина:

— Нищо чудно, че британците не ни възприемат сериозно. Сигурно им изглеждаме пълни аматьори: всеки говори за себе си, никакво съгласуване, никакъв план за Германия след Хитлер. Писна ми от всичко това, господа.

Той се надигна на лакти и стана от креслото си. Корт стори същото. Разпери ръце и каза умолително!

— Шуленбург, моля те! Седни! Претърпяхме временен неуспех, всички сме разочаровани, но нека не се препираме.

Шуленбург грабна шапката си и я размаха пред лицето на Хартман.

— Ти, с твоите глупави схеми, ще направиш така, че да ни разстрелят всичките!

Той затръшна вратата след себе си. Когато ехото затихна, Донани каза:

— Човекът е прав.

— Съгласен съм — отвърна Гизевиус.

— И аз — кимна Остер. — Но сме в безизходица и в крайна сметка съм склонен да подкрепя плана на Хартман. Не защото смятам, че ще проработи, а просто защото нямаме какво да губим. Ти какво ще кажеш, Ерих?

Корт беше седнал в креслото. Изглеждаше състарен с поне двайсет години. Свали си очилата, затвори очи и заразтрива клепачи с палец и показалец.

— Мюнхенската конференция — промърмори той. — е локомотив, който не може да бъде спрян. Според мен няма смисъл дори да се опитваме.

Той си сложи отново очилата и погледна втренчено Хартман. Очите му бяха зачервени от изтощение.

— От друга страна, дори да не успеем да я провалим, за каузата ни определено би било от полза да открием канал за комуникация с човек, който всеки ден се вижда с Чембърлейн. Защото можем да бъдем сигурни в едно: днес не е краят на този процес. След всичко, което знаем за Хитлер, Судетите са само начало. Ще има и други кризи, а може би и нови възможности. И така, нека видим какво можеш, Паул. Но като минимум смятам, че би могъл да ни кажеш какво смяташ да дадеш на британците. Това поне ни го дължиш.

— Не. Съжалявам. Може би, когато се върна, ако получа съгласието на моя източник, ще ви го покажа. Но засега, за ваше добро, както и за мое, е може би по-добре да не знаете.

Отново настъпи мълчание. Накрая Остер каза:

— Ако ще действаме, нямаме повече време за губене. Ще се върна на „Тирпицуфер“ и ще се опитам да установя контакт с британците. Ерих, ще можеш ли да уредиш Хартман да присъства на конференцията?

— Не съм сигурен. Но мога да се опитам.

— Не би ли могъл да говориш с Рибентроп?

— Не, за бога! Той е последният, към когото бих се обърнал. Веднага ще заподозре нещо. Най-добрата ни надежда е може би Вайцзекер. Той обича да залага и на двата отбора. Ще ида да говоря с него. — Той се обърна към Хартман. — най-добре ела и ти.

— Може би трябва да си тръгнете поотделно — каза Остep.

— Не — отвърна Корт. — Спомни си, че провеждахме среща на междуведомствената група. Ще изглежда неестествено, ако се разотидем заедно.

При вратата Остер дръпна Хартман настрани и му каза тихо, за да не чуят останалите:

— Имате оръжие, предполагам? Трябва да го върна в арсенала на Абвера.

Хартман срещна погледа му, но не отмести очи.

— Мисля, че е по-добре да го задържа, ако не възразявате.

* * *

Хартман и Корт си тръгнаха заедно от сградата и прекосиха мълчаливо Вилхелмщрасе към Външното министерство. Грееше слънце, във въздуха се усещаше някаква особена ведрост. Тя се виждаше по лицата на държавните служители, които се изсипваха от министерствата в края на работния ден. Чуваха се дори смехове. За пръв път от избухването на чешката криза преди повече от две седмици Хартман виждаше такава нормалност по улиците.

В преддверието към кабинета на държавния секретар всичките три машинописки, включително госпожа Винтер, седяха приведени над машините си. Корт трябваше да повиши глас, за да надвика тракането.

— Идваме при барон Фон Вайцзекер.

Госпожа Винтер вдигна глава.

— Той е на среща с френския и британския посланик.

— Въпреки това, госпожо Винтер. Спешно е.

Тя погледна Хартман. На лицето ѝ беше изписано пълно безразличие. Той се възхити на самообладанието ѝ. Изведнъж си я представи гола на леглото, очакваща го — дългите ѝ бели крака, тежките гърди, твърдите зърна…

— Много добре.

Тя почука леко на вратата на кабинета и влезе. Хартман чу звън на чаши, мъжки гласове и смях. След по-малко от минута от там излезе сър Невил Хендерсън, пъхнал червен карамфил в петлицата си, следван от Франсоа — Понсе. Френският посланик имаше малки черни мустаци, завити с восък нагоре. Контешки изтупан и във видимо добро настроение, той напомняше актьор от Комеди Франсез. За него се говореше, че бил единственият член на дипломатическия корпус, когото Хитлер харесвал. Двамата посланици кимнаха дружелюбно на Хартман, после се здрависаха с Корт.

Франсоа — Понсе каза:

— Какво облекчение, Корт! — Той продължаваше да разтърсва ръката му. — Огромно! Бях при Фюрера миг преди да разговаря с Атолико. Когато се върна при мен, точните му думи бяха: „Кажете на вашето правителство, че съм отложил мобилизацията с двайсет и четири часа, за да се съобразя с желанието на моя велик италиански съюзник“. Представете си само, ако тази сутрин комунистите бяха прекъснали телефонните линии между Рим и Берлин, сега щяхме да сме във война! А вместо това — той обгърна с жест присъстващите в стаята — все още имаме шанс!

Корт леко се поклони.

— Ваше Превъзходителство, облекчението наистина е голямо.

Госпожа Винтер се появи на вратата.

— Държавният секретар ви очаква.

Докато минаваше покрай нея, Хартман долови парфюма ѝ. Хендерсън се провикна след тях:

— Ще се видим в Мюнхен. Имаме още работа за довършване!

На бюрото на Вайцзекер имаше отворена бутилка шампанско. Той не си даде труд да отдаде чест.

— Господа, да довършим тази бутилка!

Той наля с опитна ръка три чаши, така че нито капка да не отиде на вятъра, и подаде по една на Корт и Хартман. После вдигна своята.

— Както вече казах на посланиците, няма да предлагам тост, не желая да предизвиквам съдбата. Нека просто се порадваме на момента.

Хартман отпи от учтивост. Шампанското беше прекалено сладко и газирано за неговия вкус, като детска напитка.

— Седнете, моля.

Вайцзекер посочи с ръка канапето и двата фотьойла. Беше с тъмносин раиран костюм с елегантна кройка. Значката със свастика на ревера му блестеше на късното следобедно слънце, огряващо косо кабинета му през високия прозорец. Той едва тази година бе влязъл в партията, а вече имаше почетно звание в СС и беше най-висшият професионален дипломат на Германия. Ако беше продал душата си, поне бе успял да договори добра цена.

— С какво мога да ви бъда полезен, господа?

Бих искал да предложа колегата Хартман да бъде акредитиран като член на делегацията ви утре — каза Корт.

— Защо се обръщате към мен? Помолете министъра, та вие сте член на кабинета му!

— С цялото ми уважение към министъра, той на всяко предложение отговаря автоматично „не“, докато не бъде убеден в противното, а в случая нямаме време за обичайния процес.

— А защо е толкова важно Хартман да бъде в Мюнхен?

— Дори да не броим факта, че говори безупречен английски, което само по себе си може да ни бъде от полза, смятаме, че той е в състояние да култивира потенциално важен контакт в обкръжението на Чембърлейн.

— Наистина ли? — Вайцзекер огледа Хартман с любопитство. — И кой е този човек?

— Дипломат, понастоящем работи като един от личните секретари на Чембърлейн — отговори Хартман.

— А откъде го познавате?

— Бяхме заедно в Оксфорд.

— Изпитва ли симпатии към нова Германия?

— Съмнявам се.

— Значи е враждебно настроен?

— Бих предположил, че споделя нагласите на повечето англичани от неговия тип.

— Това би могло да значи много неща. — Вайцзекер се обърна отново към Корт. — А откъде сте сигурни, че изобщо ще бъде в Мюнхен?

— Не сме. Полковник Остер от Абвера се опитва да уреди това.

— Аха. Полковник Остер. — Вайцзекер закима замислено. — Сега разбирам. Такъв вид контакт.

Той си наля остатъка от шампанското и бавно го допи. Хартман наблюдаваше съсредоточено подскачащата му нагоре — надолу адамова ябълка, гладките розови бузи, фината сребриста коса, която беше в тон с чисто новата му значка на партиец. Усети как презрението в гърлото му се надига като позив за повръщане. Предпочиташе компанията на стар щурмовак със сплескан нос пред този излъскан лицемер.

Държавният секретар постави празната си чаша на масата.

— Вие по-добре внимавайте с полковник Остер. Може дори да го предупредите от мое име: дейността му не остава напълно незабелязана. Досега имахме известна търпимост към несъгласието, стига да е в разумни граници, но усещам, че нещата вече започват да се променят. Националсоциализмът навлиза в нова, по-бурна фаза на развитието си.

Той пристъпи към бюрото, бръкна с ръка под плота и натисна скрит бутон. Вратата се отвори.

— Госпожо Винтер, бихте ли добавили господин Хартман към списъка на акредитираните делегати за утрешната конференция? Пишете го като преводач, нека помага на доктор Шмит.

— Слушам, господине.

Тя се оттегли. Корт улови погледа на Хартман и кимна. Двамата станаха.

— Благодаря ви, господин държавен секретар.

— Да — каза Хартман. — И аз ви благодаря. — Той се поколеба. — Мога ли да ви задам един въпрос?

— Какво има?

— Питам се какво е накарало Фюрера да промени решението си. Дали наистина е имал намерение да нахлуе, как мислите? Или през цялото време е блъфирал?

— О, той определено искаше да нахлуе.

— А защо отмени мобилизацията?

— Кой би могъл да каже? Никой не знае със сигурност какво става в главата му. Допускам, че в крайна сметка Чембърлейн го е лишил от повода за война; в това отношение намесата на Мусолини беше решаваща. Гьобелс го каза много добре на обяда, макар че самият той беше твърдо за нахлуване: „Човек не започва световна война заради някакви подробности“. Грешката на Фюрера бе, че постави твърде конкретни искания. И след като в общи линии бяха изпълнени, той не знаеше какво да предприеме по-нататък. Подозирам, че следващия път няма да допусне същата грешка.

Той се ръкува с двамата и затвори вратата след тях. Последните му думи отекнаха в главата на Хартман: „Следващия път няма да допусне същата грешка“.

Госпожа Винтер каза:

— Името ви ще бъде в списъка на гара „Анхалтер“ господин Хартман. Достатъчно е да покажете служебната си карта на пропуска. Специалният влак ще отпътува в осем и петдесет тази вечер.

— Влак?

— Да, влакът на Фюрера.

Той си даде сметка, че Корт го чака и другите две жени продължават да пишат на машините си. Корт го докосна по ръката.

— Да побързаме. Трябва да си събереш багажа.

Те излязоха в коридора. Хартман погледна през рамо, но тя вече бе седнала на бюрото си, наведена над машината. Нещо в пълното ѝ безразличие към него го смущаваше. Докато крачеха напред, той каза:

— Стана по-лесно, отколкото очаквах.

— Да, нашият нов държавен секретар е толкова очарователно двусмислен, не мислиш ли? Успява едновременно да бъде стълб на режима и да показва симпатиите си към опозицията. Право вкъщи ли отиваш?

— Не веднага. Трябва първо да взема нещо от кабинета си.

— Разбира се. — Корт стисна ръката му. — Е, аз те оставям. Късмет.

Кабинетът му беше празен. Нощиц и Ранцау сигурно бяха отишли някъде да празнуват. Хартман седна зад бюрото си и отключи чекмеджето. Пликът беше там, където го бе оставил. Той го пъхна в чантата си.

* * *

Апартаментът на Хартман се намираше в западния край на Паризер Щрасе, в модния търговски район около църквата „Свети Лудвиг“. Преди войната, докато неговият дядо — посланик — беше още жив, семейството бе притежавало цялата сграда. Постепенно обаче бяха принудени да я разпродадат на части, за Да изплащат ипотеката за имението край Рощок. Сега Техен бе останал само вторият етаж.

Той беше застанал до прозореца с чаша уиски в ръка, пушеше цигара и наблюдаваше как последните лъчи на залязващото слънце се скриваха зад короните на дърветата около Лудвигкирхплац. Небето беше обагрено в червено. Дърветата наподобяваха сенки на танцьори от някое първобитно племе, подскачащи около запален огън. По радиото звучеше встъплението към Бетовеновата увертюра „Кориолан“ — знак, че следват извънредни новини.

— Воден от желанието да направи един последен опит за постигане на мирно решение по предаването на Судетската област във владение на Райха, Фюрерът покани главата на италианското правителство Бенито Мусолини, премиера на Великобритания Невил Чембърлейн и френския министър-председател Едуар Даладие за участие в конференция. Държавниците приеха поканата. Дискусиите ще се проведат в Мюнхен утре сутринта, на 29 септември…

От комюникето излизаше, че идеята е била едва ли не на Хитлер. И хората ще го повярват, каза си Хартман, понеже хората вярват на това, на което искат да вярват — и тъкмо там се криеше голямото прозрение на Гьобелс. Вече нямаше нужда да си блъскат главите с неудобни истини. Гьобелс им бе дал оправданието да не мислят.

Той отпи голяма глътка уиски. Все още беше озадачен и разтревожен от срещата в кабинета на Вайцзекер. Всичко се бе наредило твърде лесно. Имаше нещо странно и в непреклонния отказ на Винтер да срещне погледа му. Той отново и отново възпроизвеждаше сцената в съзнанието си. Може би в крайна сметка тя не бе откраднала документите от сейфа на Вайцзекер. Може би просто ѝ бе възложено да му ги даде. Още щом си го помисли, реши, че сигурно е истина.

Той смачка цигарата си и отиде в спалнята. Върху гардероба имаше малко куфарче с неговите инициали — подарък от времето, когато отиде да учи далече от дома. Щракна закопчалките. Вътре имаше най-вече писма — от родителите, от братята и сестрите му, от приятели и приятелки. Тези от Оксфорд бяха вързани и все още се пазеха в пликовете си; той харесваше британските пощенски марки и му беше приятно да вижда името и адреса си, изписани с дребния равен почерк на Хю. По едно време си пишеха по един — два пъти на седмица. Имаше и снимки, включително последната им снимка заедно, направена в Мюнхен, с написана на гърба дата: 2 юли 1932 г. Бяха облечени за туризъм — с ботуши, спортни якета и бели ризи с отворени яки, а като фон се виждаше някакъв вътрешен двор. Между тях беше Лейна и ги държеше за ръцете над лактите. Беше толкова по-ниска от него, че изглеждаше комично. И тримата се усмихваха. Спомни си, че тя бе помолила съдържателя на ресторанта да ги снима, преди да тръгнат на разходка. Към снимката имаше защипан с кламер пасаж от статия в „Дейли Експрес“, на която се бе натъкнал това лято; текстът гласеше: „Една от най-ярките млади звезди на Външното министерство, привлечен като асистент на министър — председателя“. Ако се съдеше по снимката в статията, Хю не се бе променил. Но модно облечената жена до него — съпругата му Памела — изобщо не отговаряше на неговите представи за тази, с която Хю щеше един ден да се събере. Хрумна му, че ако се случеше най-лошото и апартаментът му бъдеше обискиран от Гестапо, тези сувенири щяха да послужат като доказателство за вина.

Той отнесе оксфордските писма до камината и ги изгори едно по едно, като поднасяше запалката си до долния десен ъгъл на всяко и после го пускаше върху решетката. Изгори и изрезката от вестника. За снимката се поколеба, но накрая изгори и нея, като я наддаваше как се сгърчва и овъглява, докато накрая се сля с останалата пепел.

* * *

Когато Хартман пристигна на гарата, вече се бе стъмнило. Край колоните на входа към главния салон бяха разположени полицейски патрули с кучета. Пликът беше в куфара му, а валтерът — във вътрешния джоб на сакото. Усети как краката му омекват.

Той изправи рамене и мина през величествения портал в задимения мрачен салон на гарата, чийто стъклен свод беше висок като на готическа катедрала. Над всички перони висяха знамена със свастики, високи колкото три-или четириетажна сграда. На информационното табло бяха изписани заминаващите влакове Лайпциг, Франкфурт на Майн, Дрезден, Виена… Беше 8:37 вечерта. Нищо не се споменаваше за Мюнхен или за някакъв специален влак. Служител на Райхсбана със синя униформа и фуражка, и с приличащи на четка за зъби мустаци — без съмнение оформени в чест на Фюрера — забеляза объркването му и се приближи. Когато Хартман изложи целта на посещението си, той настоя да го придружи с думите: „За мен ще бъде чест“.

Хартман забеляза бариерата, преди да стигнат до нея. По някакъв начин хората бяха надушили, че оттук ще мине Фюрерът, и наоколо се бе събрала неголяма почтителна тълпа от стотина души, главно жени От СС ги държаха на безопасно разстояние. До самата бариера двама полицаи с кучета и няколко униформени от СС с автомати проверяваха документите на пътниците. На един от чакащите да се качат на влака бе наредено да отвори куфара си и Хартман си каза: Ако ме претърсят, с мен е свършено. Помисли си да се върне и да изхвърли пистолета в тоалетните, но служителят от Райхсбана го водеше напред и миг по-късно той се озова лице в лице с един от часовоите.

— Хайл Хитлер!

— Хайл Хитлер!

— Име?

— Хартман.

Часовият прекара пръст по списъка с имената, отгърна на следващата страница, после на по-следващата.

— Няма Хартман тук.

— Ето! — Хартман посочи с пръст на последната страница.

За разлика от останалите имена, които бяха написани на машина, неговото бе добавено на ръка. Изглеждаше подозрително.

— Документите.

Той му подаде служебната си карта. Другият часовой каза:

— Отворете куфара, ако обичате.

Той го закрепи на коляното си. Ръцете му трепереха; сигурен бе, че всички виждат вината му. Засуети се със закопчалките, повдигна капака. Часовоят прехвърли автомата си през рамо и прерови съдържанието: две ризи, бельо, прибори за бръснене в кожен несесер. Вдигна плика, разтърси го и го постави обратно. Кимна. С дулото на автомата си посочи към влака. Първият часовой му върна документите.

— Вие сте в последния вагон, господин Хартман.

Те насочиха вниманието си към следващия на опашката. Хартман премина през бариерата и закрачи по перона.

Влакът беше композиран на двайсетина метра по-нататък, от дясната страна на перона. Беше дълъг; Хартман преброи седем вагона, тъмнозелени, лъснати до блясък, без петънце, сякаш току-що боядисани за случая; отстрани на всеки имаше по един златен нацистки орел с широко разперени крила. До всяка от вратите имаше часовой от СС. Най-отпред черен локомотив тихо изпускаше пара; около него също имаше въоръжена охрана. Хартман се приближи бавно до най-задния вагон, хвърли един последен поглед осветения с прожектори стъклен покрив, към пърхащите под свода гълъби и черното небе над тях после тромаво се качи на влака.

Беше спален вагон, купетата се падаха от лявата страна. Един адютант от СС с клипборд в ръка се приближи с маршова стъпка по коридора, спря се пред него и му отдаде чест с изпъната ръка. Хартман позна лакея с бялата куртка в Райхсканцеларията, когото бе заплашил същата сутрин. Той отвърна на поздрава с подобаващ, както се надяваше, фанатизъм.

— Добър вечер, господин Хартман. Последвайте ме, моля.

Те стигнаха до края на вагона. Адютантът провери нещо и плъзна встрани вратата на последното купе.

— Вие сте тук. След като излезем от Берлин, във вагон — ресторанта ще има храна и напитки. Там ще ви направят и инструктаж за вътрешния ред във влака на Фюрера.

Хартман влезе и затвори вратата след себе си. Купето беше обзаведено в любимия на Фюрера стил ар деко. Две легла, горно и долно. Приглушена жълтеникава светлина. Миришеше на препарат за дърво, прашни тапицерии и застоял въздух. Той пусна куфара си на долния матрак и седна до него. Обзе го клаустрофобия, сякаш беше хвърлен в килия. Запита се дали Остер бе успял да се свърже с британците. Ако не, щеше да се наложи да съчинява алтернативен план, но в момента нервите му бяха твърде обтегнати, за да мисли по въпроса.

Не след дълго в далечината се чуха викове и радостни възгласи. През прозореца той видя някакъв човек да подтичва заднешком, стиснал в ръце кинокамера. Секунди по-късно проблесна светкавица и по перона с бърза стъпка се зададе делегацията на Фюрера. В центъра беше самият Хитлер с пристегнато с колан кафяво палто, заобиколен от мъже с черни униформи на СС. Мина на три метра от Хартман, вперил поглед право напред, докато се скри от погледа. На лицето му бе изписано силно раздразнение. След него вървеше антуражът му — няколко десетки души, каза си Хартман — и в този момент вратата на купето се отвори. Той се обърна и видя застанал на прага щурмбанфюрер Зауер; до него беше адютантът от СС. За миг си помисли, че бяха дошли да го арестуват, но тогава Зауер каза озадачено:

— Хартман? Какво правите тук?

Хартман се изправи.

— Изпратен съм да помагам на доктор Шмит с превода.

— Превод ще бъде нужен само в Мюнхен. — Зауер се обърна към адютанта. — Няма нужда този човек да пътува с влака на Фюрера. Кой го е допуснал?

Адютантът погледна безпомощно клипборда си.

— Името му е добавено към списъка…

Внезапно влакът се люшна напред, после рязко спря. И тримата трябваше да се хванат за нещо, за да запазят равновесие. После, много бавно, перонът започна да се изнизва покрай прозореца — празните багажни колички, надписът Berlin — Anhalter.Bhf, шпалирът от отдаващи чест официални лица, — една поредица от образи, която постепенно увеличаваше скоростта си, докато влакът излезе от сенките на гарата в широкото пространство на откритите коловози — безкрайно като някаква стоманена прерия в безлунната септемврийска нощ.

5

Клевърли беше свикал съвещание на младшите лични секретари в своя кабинет точно в 9 вечерта. Дойдоха всички — Легат, Сайърс, госпожица Уотсън — и се строиха в редица, докато той ги посрещна, подпрян на ръба на бюрото си. Всички бяха готови за онова, което Сайърс наричаше „реч на офицер пред траншеите“.

— Благодаря на всички за положените усилия днес. Давам си сметка, че беше тежък ден. Въпреки това трябва да ви помоля да бъдете отново на линия утре в седем и трийсет. Искам да съм сигурен, че всички сме налице, за да изпратим с подобаващ ентусиазъм премиера. Той ще отпътува за летище „Хестън“ в седем и четирийсет и пет. За Мюнхен ще летят два самолета. — Той вдигна от бюрото някакви книжа. — Решено е в първата машина да летят премиерът, сър Хорас Уилсън, лорд Дънглас и трима представители на Външното: Уилям Странг, Франк Аштън — Гуоткин и сър Уилям Малкин. Имаме указания да изпратим и човек от личния кабинет. — Той се обърна към Сайърс. — Сесил, бих желал това да си ти.

Главата на Сайърс подскочи от изненада.

— Наистина ли, сър?

Той погледна към Легат, който чинно бе свел очи към върховете на обувките си; в този момент изпитваше единствено облекчение.

— Предлагам да си приготвиш багажа за минимум три нощувки. Германците са уредили хотелски стаи. Във втория самолет ще бъдат двама от охраната на премиера, личният му лекар и две момичета от Залата с градината. Самолетите са с по четиринайсет места, така че, ако единият от двата даде дефект, всички ще могат да се прехвърлят в другия.

Сайърс вдигна ръка.

— Благодаря за оказаната чест, сър, но няма ли Хю да е по-подходящ в случая? Неговият немски е десет пъти по-добър от моя.

— Вече съм решил. Легат остава тук при госпожица Уотсън да ѝ помага с кореспонденцията. Има да се отговаря на поздравителни телеграми от почти всички световни лидери, да не говорим за хилядите писма от граждани. Ако не започнем навреме, никога няма да се справим. Нали? — Той огледа редицата. — Е, добре. Благодаря на всички. До утре сутринта.

Когато излязоха в коридора, Сайърс повика Легат в кабинета си.

— Толкова съжалявам, Хю. Това е някакъв абсурд!

— Моля те, не го мисли повече. Ти си по-старши от мен.

— Да, но ти си експертът по Германия. За бога, та ти караше мандат във Виена, когато аз бях още в Отдела за Задморските територии.

— Честно, нищо не е станало. — Легат беше до такава степен трогнат от загрижеността на колегата си, че се почувства задължен да го успокои. — Ако трябва да бъда откровен, но между нас да си остане, изпитвам облекчение, че няма да пътувам.

— Защо, за бога, не искаш да отидеш? Не искаш ли да видиш Хитлер на живо? Ще има да разправяш на внуците си един ден…

— Всъщност там е работата, аз вече съм го виждал на живо. И то в Мюнхен, представи си, шест месеца преди да дойде на власт. И мога да те уверя, че един път ми е предостатъчен.

— Никога не го беше споменавал. Как се случи? Да не си бил на сбирка на нацисти?

— Не, не съм му слушал реч.

Изведнъж на Легат му се прииска никога да не бе повдигал темата, но Сайърс толкова настояваше да чуе повече, че нямаше как да спре дотук.

— Беше просто на улицата, всъщност пред жилището му. Накрая неговите хора ни подгониха. — Той притвори очи, както правеше винаги, когато си спомняше за това. — Току-що бях завършил Оксфорд, така че мога поне да се позова на младостта си като оправдание. Както и да е, приятно прекарване в Мюнхен. Дано поне да имаш възможност да го поразгледаш.

Той избяга навън в коридора. Зад гърба си чу гласа на Сайърс:

— Благодаря ти, Хю! Ще предам много поздрави от теб на Фюрера!

Когато се върна в кабинета си, госпожица Уотсън тъкмо си бе облякла палтото, за да си тръгва. Никой не знаеше къде живее. Легат си мислеше, че може би е самотна, но тя отблъскваше всякакви покани за общуване.

— О, ето ви и вас! — каза кисело тя, като го видя. — Тъкмо се канех да ви оставя бележка. Секретарката на сър Кадоган ви търсеше. Той иска да ви види незабавно.

* * *

Под светлините на прожектори работници нареждаха чували с пясък пред входа към Външното. Гледката се стори на Легат леко обезпокоителна. Явно никой не се бе сетил да каже на Министерството на благоустройството, че Судетската криза би трябвало да се смята за приключила.

Секретарската стая към кабинета на Кадоган беше празна, но вратата към светая светих бе оставена леко открехната. Когато Легат почука, постоянният заместник-министър му отвори лично, с цигара в ръка.

— А, Легат! Влизайте.

Не беше сам. На коженото канапе в отсрещния край на голямото помещение седеше мъж на около петдесет години — навъсен, елегантно облечен, с гъсти мустаци и немигащи тъмни очи.

Кадоган каза:

— Това е полковник Мингийс. Помолих го да хвърли един поглед на документа, който ми донесохте снощи. По-добре седнете.

Какво ли прави полковник с костюм от Савил Роу в Уайтхол, помисли си Легат. Това можеше да означава само едно: Външното разузнаване.

Креслото беше изцяло в тон с канапето — твърдо, кафяво, охлузено и във висша степен неудобно. Кадоган седна на близнака му. Пресегна се и включи настолната лампа с копринен абажур с ресни, която имаше вид, сякаш си я носеше от замъка в Шотландия. Мътна жълтеникава светлина обля пространството около тях.

— Полковник?

На ниската масичка пред Мингийс имаше дебел жълт плик от плътна хартия. Той бръкна в него и извади документа, който Легат бе получил.

— За начало мога да кажа, че е автентичен, доколкото сме в състояние да преценим. — Говореше с дружелюбен итънски акцент, който моментално накара Легат да застане нащрек. — Връзва се изцяло с всичко, което чуваме от разни опозиционни фигури в Германия от началото на лятото. Но за пръв път те успяват ни подадат действителни писмени доказателства.

Алекс разбирам, че нямате представа защо документът се е озовал тъкмо при вас.

— Именно.

— Трябва да се каже, че тези хора са доста пъстра група. Шепа дипломати, тук — там по някой земевладелец или индустриалец. Половината от тях дори не подозират за съществуването на другата половина. Единственият пункт, по който са съгласни, е, че Британската империя трябва да обяви война на Германия, за да им върне кайзера или поне семейството му. Което с оглед на факта, че преди по-малко от двайсет години загубихме близо милион мъже, за да се отървем от това чучело, издава известна политическа наивност, да го кажем най-меко. Твърдят, че се ползват с подкрепа в армията, но, честно казано, ако не броим неколцина разочаровани прусаци сред висшия ешелон, не сме убедени, че това е така. Вашият човек, от друга страна, ни звучи някак по-интересно.

— Моят човек?

Полковникът направи справка в папката си.

— Допускам, че името Паул фон Хартман ви е познато?

Значи това било. Най-после неизбежното се бе случило. Папката изглеждаше плашещо пълна. Легат не видя смисъл да увърта.

— Да, бяхме заедно в „Балиол“. Той беше стипендиант. Смятате, че той ми е доставил документа, така ли?

— Изпратил, не доставил. Той е в Германия. Кога сте го виждали за последно?

Легат се престори, че мисли.

— Преди шест години. През лятото на трийсет и втора.

— И не сте контактували оттогава?

— Не.

— Може ли да ви питам защо?

— Без конкретна причина. Просто постепенно се отчуждихме.

— Къде се видяхте за последно?

— В Мюнхен.

— В Мюнхен, така ли? Май всички пътища водят към Мюнхен. — Полковникът се усмихна, но очите му останаха вторачени в Легат. — Може ли да питам какво правехте там?

— Бях на почивка, на туристическа обиколка из Бавария след държавните изпити.

— С Хартман?

— И с други хора.

— И оттогава не сте се чували, дори не сте си писали?

— Точно така.

— Извинете ме, но това не ми прилича на постепенно отчуждаване, а по-скоро на жестоко скарване.

Легат не отговори веднага.

— Вярно е, че имахме някои политически различия. В Оксфорд те сякаш нямаха толкова голямо значение. Но това беше в Германия, през юли, в разгара на изборна кампания. Човек не можеше да избяга от политическите теми, особено в Мюнхен.

— Значи вашият приятел е бил нацист?

— Не, той по-скоро се смяташе за социалист. Но беше и германски националист, а това доведе до споровете помежду ни.

Кадоган се намеси:

— Националсоциалист значи, но все пак с малки букви, а не с главни? Усмихвате се? Нещо смешно ли казах?

— Извинете, сър Алекс, но тъкмо това Паул би нарекъл „класически пример за английска софистика“.

За момент той си помисли, че е отишъл твърде далече, но после ъгълчетата на устните на Кадоган се извиха леко надолу, което беше неговият начин да покаже, че му е забавно.

— Е, какво пък. Мисля, че би бил прав.

— Знаехте ли, че Хартман е постъпил в германската дипломатическа служба? — попита полковникът.

— Чух името му да се споменава в тази връзка от състуденти в Оксфорд. Не съм изненадан. Той имаше такива намерения. Дядо му е бил посланик по времето на Бисмарк.

— Знаехте ли също така, че е станал член на нацистката партия?

— Не, но не съм учуден, като се има предвид, че вярваше във Велика Германия.

— Съжаляваме, че се налага да ви задаваме всички тези въпроси, Легат, но възникна определена ситуация и трябва да разберем точно какви са или са били отношенията ви с този конкретен германски гражданин.

Полковникът остави папката и на Легат му хрумна, че може би в голямата си част съдържанието ѝ няма нищо общо с него, че просто е номер от тяхна страна, за да го накарат да си мисли, че знаят повече, отколкото всъщност знаеха.

— Струва ни се, че вашият някогашен приятел Хартман понастоящем сътрудничи на опозицията срещу Хитлер. Длъжността му във Външното министерство му осигурява достъп до секретни материали, които има желание да сподели с нас, или по-точно, с вас. Как се чувствате, като знаете това?

— Изненадан.

— Но по принцип имате желание нещата да стигнат по-далече?

— В какъв смисъл?

— Искате ли да отидете утре до Мюнхен, за да се срещнете с вашия стар приятел? — попита Кадоган.

— Боже господи! — Легат не бе очаквал това. — Той ще бъде в Мюнхен ли?

— Както изглежда, да.

— Един представител на германската опозиция — каза полковникът — и, да, него го възприемам сериозно! — се свърза с нас тази вечер по таен канал, за да ни помоли да уредим вашето пътуване до Мюнхен с делегацията на премиера. В замяна те щели да се опитат да включат Хартман в германската група. Както изглежда, Хартман се е сдобил с друг документ, по-важен от този, който сте получили снощи. Обзет бил от безумната идея да го връчи лично на министър-председателя, което ние очевидно не можем да допуснем да се случи. На вас обаче ще го даде. Много бихме желали да знаем какво съдържа. Ето защо мисля, че трябва да отидете и да се срещнете с него.

Легат го гледаше изумен.

— Направо съм в шок.

— Задачата не е лишена от риск — каза Кадоган. — Формално погледнато, представлява акт на шпионаж на чужда територия. Не бихме желали да ви създаваме илюзии по въпроса.

— Но пък, от друга страна — добави полковникът, — ми е трудно да повярвам, че германците биха се опитали да поставят в неудобна ситуация правителството на Негово величество с един шпионски скандал точно по време на международна конференция.

— Сигурен ли сте? — Кадоган поклати глава. — При Хитлер всичко е възможно. Последното нещо, което му се прави утре, е да седне на една маса с премиера и Даладие. Подозирам, че е напълно в състояние да се хване точно за един такъв инцидент като претекст за прекъсване на преговорите. — Той се обърна към Легат. — Затова помислете внимателно. Залогът е висок. Има и още нещо. Смятаме, че би било най-добре Министър-председателят да не знае.

— Може ли да питам защо?

— Често при подобни деликатни ситуации е по-добре политиците да не научават всички подробности.

— Имате предвид, ако евентуално нещо се обърка?

— Не — отвърна Кадоган. — по-скоро защото премиерът вече е под огромно напрежение и наш дълг като държавни служители е да не добавяме към тревогите му.

Легат направи един последен плах опит да се измъкне.

— Вие сигурно знаете, че Оскар Клевърли вече каза на Сесил Сайърс, че той ще пътува за Мюнхен?

— Това не е проблем, който трябва да ви занимава. Оставете Клевърли на нас.

— Точно така! — обади се полковникът. — Аз познавам Оскар.

И двамата мъже замълчаха, като го наблюдаваха внимателно. Тогава Легат изпита едно особено чувство на — какво, щеше да се запита той впоследствие — не точно дежа вю, по-скоро на неизбежност: той винаги бе знаел, че Мюнхен не е приключил с него, колкото и да се отдалечаваше в пространството и времето, той оставаше завинаги в гравитационното му поле и рано или късно щеше да бъде придърпан обратно.

— Разбира се — каза той. — Разбира се, ще го направя.

* * *

Когато се върна на Номер 10, Сайърс се беше прибрал у дома за през нощта. Клевърли още работеше — под вратата му се виждаше тънка ивица светлина и се чуваше гласът му, докато говореше по телефона. Легат премина на пръсти, опитвайки се да избегне риска от среща, взе си нещата от кабинета и си тръгна.

Образи, които съзнателно бе потискал в съзнанието си половин десетилетие, сега го преследваха на всяка крачка; спомняше си не толкова за Германия, колкото за Оксфорд. Докато минаваше покрай Уестминстърското абатство, отново усети присъствието на абсурдно високата фигура, която крачеше до него във влажната студена нощ по Търл Стрийт („Нощта е най-доброто време за приятелство, скъпи ми Хю“); виждаше профила му в светлината на уличната лампа, докато бе спрял да си запали цигара — красив, фанатичен, почти жесток, — и онази изумителна усмивка, докато издишваше дима; развятото му дълго палто, което метеше паважа; странната комбинация от мъжественост — изглеждаше толкова по-голям и по-опитен от останалите момчета в Оксфорд — и самосъжалително пораженчество („моята страстна меланхолия“), само по себе си абсолютно инфантилно и граничещо с комизъм: веднъж се бе качил на моста „Магдален“ и заплашваше да се хвърли в реката от отчаяние заради онова, което наричаше тяхното смахнато поколение, докато Легат не му посочи, че с това би успял най-много да се измокри до кости и евентуално да простине. Оплакваше се, че му липсвала „единствената величава черта на английския характер, а именно — дистанцираността, и то не просто един от друг, а от всякакви преживявания; смятам, че тук се крие тайната на английското изкуство да се живее“. Легат бе запомнил всяка дума.

Той стигна до края на Норт Стрийт, извади ключ и влезе. Сега, когато непосредствената криза сякаш бе отминала, той едва ли не бе очаквал да завари у дома Памела с децата. Но още щом светна лампата, видя, че къщата е празна, точно както я бе оставил. Той пусна куфара си в подножието на стълбите. Без да си сваля палтото, влезе в дневната, вдигна телефона и набра номера на централата. Минаваше десет, беше неудобно да се звъни, особено в провинцията, но обстоятелствата го изискваха. Отговори тъст му, като педантично издекламира цифрите на номера си. Памела обичаше да казва, че баща ѝ се е пенсионирал на петдесет, след като се занимавал с нещо „неописуемо скучно“ в Лондонското сити, и Легат го вярваше, макар старателно да бе премълчавал всякакви въпроси за естеството на въпросната работа; той по принцип избягваше да разговаря с роднините ѝ, доколкото бе възможно. Те винаги намираха начин да насочат разговора към пари и тяхната липса в джоба му.

— Добър вечер, сър. Аз съм, Хю. Съжалявам, че звъня толкова късно.

— Хю! — По изключение той сякаш се зарадва да го чуе. — Да си призная, днес доста мислих за теб. Ама че история! Ти участва ли лично?

— Само в периферна роля, нали разбирате?

— Като човек, участвал от начало докрай в предишното представление, не мога да ти опиша колко облекчен се чувствам, че избегнахме повторението. — Той закри с длан слушалката, но Легат го чу как се провиква: — Скъпа, Хю е! — После веднага продължи разговора: — Трябва да ми разкажеш всичко. Беше ли в парламента, когато премиерът получи новината?

Легат седна в креслото и в течение на няколко минути търпеливо му изложи събитията от деня, докато реши, че е изпълнил всичко, което повелява синовната любезност.

— Всъщност, сър, мога да ви разкажа всичко минута по минута при следващата ни среща. А сега, ако може, бих желал да чуя Памела.

— Памела? — Гласът отсреща звучеше напълно объркано. — А тя не е ли с теб? Остави децата при нас и тръгна с колата обратно за Лондон преди около четири часа.

— Не се тревожете, сър, мисля, че я чувам пред входната врата!

Той затвори и остана в креслото. Погледът му се преместваше от телефона върху дневника под него — елегантен, подвързан с червен марокен, с позлатени ръбове; за всяка Коледа ѝ подаряваше по един такъв. Защо ли го бе оставила, ако не за да може той да го вдигне, да го прелисти с обичайните си нервни, несръчни пръсти, да открие датата, да прочете номера и този път — по изключение, само веднъж, само сега и никога повече! — да се обади?

Телефонът иззвъня няколко пъти, преди отсреща да отговорят. Той чу мъжки глас, смътно познат, спокоен, отпуснат, да казва:

— Да? Ало?

Легат притисна слушалката с все сила до ухото си и се заслуша. Чу плисък на прибой.

— Ало! — повтори гласът. — Кой се обажда?

И тогава някъде наблизо, достатъчно ясно, за да си помисли, че е нарочно, той чу гласа на съпругата си:

— Който и да е, кажи му да се разкара.

ДЕН ТРЕТИ

1

Специалният влак на Фюрера беше необичайно тежък, построен изцяло от заварена стомана. Препускаше, обвит в пара, на юг през нощта със средна скорост 55 километра в час. Не спираше никъде. Дори не забавяше ход. Минаваше през големи градове като Лайпциг, през по-малки градчета и села, а между тях — през безкрайната тъмна пустош, нарушавана тук — там от по някоя светлинка на самотна ферма.

В безсънието си Хартман лежеше по бельо на горното легло, разтворил с пръсти щорите на прозореца, за да се взира навън в тъмнината. Имаше усещането, че се намира на борда на пътнически лайнер насред безбрежния океан. Именно това усещане за безкрайност така и не бе успял да предаде с думи на своите оксфордски приятели, чиято представа за собствената им националност се вписваше в прегледните рамки на бреговата ивица — този огромен суров ландшафт, така плодороден в своя гений, така безграничен в своите възможности, изискващ непрестанно усилие на волята и въображението, за да бъде подреди в нещо като модерна държава. Беше му трудно да им опише чувствата си, без да навява усещане за мистичност. Дори Хю не го разбираше. За английското ухо той неизменно звучеше като германски националист, но макар и така да беше, какво лошо имаше в това? Развращаването на искрения патриотизъм бе нещото, което Хартман никога нямаше да прости на австрийския ефрейтор.

Звукът от ритмичното тежко дишане на Зауер достигаше до него през тънкия матрак. Преди още да излязат от Берлин, щурмбанфюрерът като по-старши бе заел долното легло. Не че Хартман имаше нещо против. Това му даде възможност да постави вещите си на багажната полица непосредствено над главата си. Ластичната мрежа се провеси надолу под тежестта на куфара му. Той нямаше намерение нито за миг да го изпуска от очи.

Малко след 5 сутринта Хартман забеляза, че небето е започнало да придобива цвят на седеф по краищата си. Постепенно се очертаваха тъмните била на гористи хълмове, назъбени на фона на разпространяващата се светлина на зората, докато в долините мъглата оставаше плътна като ледник. Следващия половин час той прекара, съзерцавайки околния пейзаж, който бавно се осветяваше в зелено — жълто за планинските ливади, в червено за покривите на селските къщи, в бяло за църковните камбанарии, в синьо за затворените с капаци прозорци на замък, чиито сиви кули се извисяваха над една широка бавно течаща река, за която Хартман предположи, че е Дунав. Когато прецени, че до изгрева остават няколко минути, той се надигна и внимателно свали куфара си от мрежата.

Придържайки с ръка закопчалките, за да не вдига шум, той ги отвори една по една и повдигна капака. Извади документа и го натъпка под долната си фланелка, след което си сложи чиста бяла риза и я закопча. Взе пистолета от сакото си и го зави в панталона. Стиснал вързопа в ръка и с несесера за бръснене в другата, той внимателно слезе по стълбичката. Когато босите му крака допряха пода, Зауер промърмори нещо насън и се обърна. Униформата му висеше на закачалка в края на леглото; преди да заспи, той дълго я бе четкал и изглаждал с ръка гънките по нея. Ботушите му стояха, перфектно подравнени един с друг, до стената. Хартман изчака, докато дишането му се нормализира, после бавно повдигна резето и плъзна вратата встрани.

Коридорът беше празен. Хартман се запъти, отклонявайки се от движението на влака, към тоалетната в края на вагона. След като затвори вратата след себе си, той спусна резето и включи осветлението. Също като спалното купе, тоалетната беше облицована с полирано светло дърво; крановете бяха модерни, от неръждаема стомана, с малки свастики на дръжките. (Човек, дори когато сере, не може да избяга от естетиката на Фюрера, помисли си той.) Огледа преценяващо лицето си в огледалото над мивката. Изглеждаше отвратително. Той си свали ризата и се насапуниса. Трябваше да се бръсне широко разкрачен, за да пази равновесие. Когато приключи, подсуши лицето си, после приклекна и огледа дървения панел под мивката. Прекара пръсти по ръба му, докато откри пролука. Дръпна го и той се отдели лесно от стената, разкривайки сифона и захранващите тръби. Хартман разви пистолета от панталона си, пъхна го зад сифона и върна панела на мястото му. Пет минути по-късно той вече се прибираше по коридора към купето си. През прозорците се виждаше блеснал на утринното слънце празен аутобан, които минаваше покрай линията на влака.

В купето той завари Зауер по бельо, сгърбен над долното легло. Беше отворил куфара му и ровеше из съдържанието. Сакото на Хартман лежеше отстрани; очевидно вече го бе претърсил. Когато го чу да влиза, Зауер дори не си направи труда да се обърне.

— Съжалявам, Хартман, нищо лично. Сигурен съм, е си свястно момче. Но когато някой се приближава толкова до Фюрера, не съм готов да рискувам. — Той се изправи и посочи с ръка бъркотията на леглото. — Ето ти нещата, можеш да ги прибереш.

— Няма ли да претърсите и мен, както сте започнали? — попита Хартман, като вдигна ръце нагоре.

— Няма нужда. — Той го плесна свойски по рамото. — Хайде, приятелю, не се сърди! Вече се извиних. Ти знаеш не по-зле от мен, че в министерството гъмжи от реакционери. Какво беше казал Гьоринг за вас, дипломатите? Цяла сутрин си острите моливите, а цял следобед пиете чай.

Хартман се престори на обиден, после кимна сдържано.

— Прав сте. Приветствам вашата бдителност.

— Чудесно. А сега ме чакай да се избръсна и ще идем да закусим.

Зауер си взе униформата и ботушите и излезе в коридора.

След като остана сам, Хартман извади документа изпод ризата си. Ръцете му трепереха. Постави го обратно в куфара. Дали на Зауер щеше да му хрумне да го претърсва отново? Едва ли. Или може би да? Представи си го точно в този момент, коленичил, как бърка под мивката. Хартман прибра дрехите си, затвори куфара и го вдигна на багажната мрежа. Вече бе приключил с обличането и се беше поуспокоил, когато в коридора се чу тропот на ботуши. Вратата се отвори и Зауер влезе вътре, вече с униформата си на CС. Имаше вид, сякаш се връщаше от парад. Хвърли несесера си на леглото.

— Да вървим!

За да стигнат до ресторанта, трябваше да минат през още един спален вагон. Влакът се беше разбудил. Мъже — полуоблечени или още по бельо — се провираха по тесните коридори или чакаха на опашка пред тоалетните. Миришеше на пот и цигари, атмосферата беше като в съблекалня; когато някое разтърсване на влака ги караше да се блъскат един в друг, избухваха в смях. Зауер размени по едно „Хайл!“ с двама-трима другари от СС. Отвори свързващата врата между вагоните и Хартман го последва, като прекрачи металната площадка между двата вагона. Във вагон-ресторанта беше много по-тихо и подредено: бели ленени покривки, аромат на кафе, потракване на ножове и вилици върху порцелан; сервитьор буташе количка, отрупана с храна. В далечния край на вагона армейски генерал със сива униформа и червени петлици на яката разговаряше с трима офицери. Зауер проследи погледа на Хартман.

— Това е генерал Кайтел — каза той. — Началник на Върховното командване на Вермахта. Закусва с военните адютанти на Фюрера.

— Каква работа има един генерал на мирна конференция?

— Може да не се окаже точно мирна — намигна му Зауер.

Те се настаниха на една близка маса за двама. Хартман седна с гръб към движението. Във вагона стана тъмно; бяха влезли под сводовете на някаква гара. На перона шпалир от чакащи пътници им махаха с ръка. Вероятно по високоговорителите бяха обявили, че транзитният влак е на Фюрера. Покрай прозореца, сред облаците пара, се мяркаха възторжени лица.

— Ако не друго — каза Зауер, докато разгъваше салфетката си, — присъствието на генерал Кайтел ще напомни на онези старци от Париж и Лондон, че само една дума на Фюрера ще е достатъчна, за да прекосим чешката граница.

— Мусолини не беше ли отменил мобилизацията?

— Дучето ще се качи на влака за последната отсечка до Мюнхен. Кой знае какво ще се договорят лидерите на фашизма? Може пък Фюрерът да го убеди да размисли.

Той направи знак на сервитьора да им донесе кафе. Когато отново се извърна към масата, очите му блестяха.

— Признай си, Хартман, каквото и да се случи, има нещо страшно удовлетворително в това след всичките тези години на национално унижение да накараме французи и англичани да ни играят по свирката!

— Това определено е изумително постижение.

Побъркал се е, помисли си Хартман. Опиянен е от копнежите за мъст на дребния човек. Сервитьорът пристигна с поднос, отрупан с храна, и двамата напълниха чиниите си. Харман взе едно хлебче и го разчупи на две. Нямаше апетит, макар да не помнеше откога не е ял.

— Мога ли да ви питам, Зауер, с какво се занимавахте, преди да постъпите в екипа на външния министър?

Не че отговорът го интересуваше; Хартман просто се опитваше да поддържа разговор.

— Работех в канцеларията на райхсфюрера на Ес Ес

— А преди това?

— Преди партията да дойде на власт, имаш предвид? Продавах коли в Есен.

Той дъвчеше варено яйце. По брадата му беше полепнал жълтък. Внезапно лицето му се изкриви в злобна усмивка.

— А, сетих се какво си мислиш, Хартман! „Какъв простак! Продавал коли! А сега се изживява като но вия Бисмарк!“ Но ние постигнахме нещо, което не беше по силите на такива като теб. Направихме Германия отново велика! |

— Всъщност — отвърна любезно Хартман — си мислех, че имате жълтък по брадата.

Зауер остави ножа и вилицата и обърса устата си със салфетката. Лицето му беше цялото почервеняло. Беше грешка, че го подразних, каза си Хартман. Зауер никога нямаше да му прости. В някой бъдещ момент — може би още днес или другия месец, или догодина — щеше да му отмъсти.

Продължиха да се хранят мълчаливо.

— Господин Хартман?

Хартман се обърна. Някакъв едър мъж с двуреден костюм се беше надвесил над него. Беше плешив, малкото му останала коса беше зализана с брилянтин зад ушите. Потеше се обилно.

— Доктор Шмит!

Хартман свали салфетката и се изправи.

— Простете, че наруших закуската ви. Щурмбанфюрер! — Главният преводач на Външното министерство се поклони на Зауер. — Получихме прегледа на англоезичния печат от предишната вечер, та се питах дали мога да ви обезпокоя, Хартман?

— Разбира се. Извинете ме, Зауер.

Хартман последва Шмит; преминаха през целия ресторант, покрай масата на генерал Кайтел, и влязоха в съседния вагон. От лявата страна по цялата му дължина бяха наредени бюра с пишещи машини и кантонерки. Вдясно прозорците бяха затъмнени. Свързочници от Вермахта със слушалки на ушите седяха двама по двама на маси, заринати с оборудване. Това не беше толкова влак, колкото подвижен команден пост. Внезапно Хартман се досети, че първоначалният план вероятно е бил Хитлер да стигне с него до чешката граница.

— Фюрерът очаква още със ставането си да получи прегледа на печата — каза Шмит. — Две страници са достатъчни. Съсредоточете се върху заглавията и редакционните мнения. Дайте ги на някой от машинописците да ви ги препише на чисто.

Той постави на масата няколко изписани на ръка резюмета от статии на английски език и се отдалечи бързо. Хартман седна. Изпитваше облекчение, че му бяха намерили какво да прави. Прерови десетките цитати, подбра най-интересните между тях, подреди ги по степента на влиятелност на изданието. Намери молив и започна да пише.

Лондонският „Таймс“ — хвали Чембърлейн за „непоколебимата му решимост“.

„Ню Йорк Таймс“ — „чувството на облекчение, усетено по целия свят “.

Манчестърският „Гардиьн“ — „За пръв път от седмици сякаш обръщаме лице към светлината“.

Независимо от политическата линия на изданието тонът навсякъде беше един и същ. Всички вестници описваха драматичната сцена в Камарата, докато Чембърлейн бе чел писмото на Фюрера. (Броени минути, дори секунди след прочитането си това послание на надеждата бе приветствано от милиони хора, чийто живот допреди миг сякаш бе зависил от дърпането на спусък.) Британският министър — председател беше героят на планетата.

След като приключи с превода, Хартман бе насочен от командващия звеното към един ефрейтор от сухопътните войски. Той запали цигара, застана зад гърба на мъжа и започна да диктува. Пишещата машина беше специален модел, с висок един сантиметър шрифт, и се използваше за документи, предназначени за Фюрера. Неговият кратък преглед на печата излезе точно две страници.

Ефрейторът още не бе извадил последния лист от машината, когато в далечния край на вагона се появи адютант от СС; изглеждаше ужасно притеснен.

— Къде е прегледът на чуждестранния печат?

Хартман размаха листата в ръката си.

— Ето го тук!

— Слава богу! Последвайте ме. — Докато отваряше вратата, адютантът посочи цигарата в ръката му. — Нататък не се пуши.

Те влязоха в нещо като вестибюл. Часовоят от СС отдаде чест. Адютантът отвори вратата на една облицована с дървени ламперии заседателна зала, в която имаше дълга полирана маса с двайсет стола. Даде знак на Хартман да мине пред него.

— За пръв път ли ви е?

— Да.

— Отдавате чест. Гледате го в очите. Мълчите, докато не ви заговори.

Те стигнаха до края на вагона и през друг вестибюл минаха в следващия. И там имаше часовой. Адютантът потупа Хартман по гърба.

— Ще се справите.

Той почука на вратата и я отвори.

— Прегледът на чуждестранния печат, майн Фюрер.

Хартман влезе в помещението и вдигна ръка за поздрав.

— Хайл Хитлер!

Той стоеше, приведен над масата, стиснал юмруци, и разглеждаше някакви технически чертежи. Обърна се и изгледа Хартман. Беше с очила с метални рамки. Свали ги и през рамото на Хартман погледна към адютанта.

— Кажи на Кайтел да подреди картите тук.

Познатият метален глас. Свикнал да слуша безкрайните му тиради, усилени по високоговорители, за Хартман бе някак странно да го чуе в обикновен разговор.

— Слушам, майн Фюрер.

Той протегна ръка за прегледа на печата.

— А вие сте?

— Хартман, майн Фюрер.

Той взе двата листа от ръката му и започна да чете, като се поклащаше леко на пръсти и пети, сякаш в него клокочеше някаква скрита, едва сдържана енергия. След малко каза презрително:

— Чембърлейн това, Чембърлейн онова. Все Чембърлейн, Чембърлейн…

Когато стигна до края на първата страница, той завъртя глава, сякаш му се бе схванал вратът, и с тон, от който капеше сарказъм, прочете на глас:

— От начина, по който господин Чембърлейн описва последната си среща с хер Хитлер, можем убедено да заключим, че неговата пределна откровеност е била възнаградена със симпатия и респект. — Той превъртя листа в ръцете си. — Кой е написал този боклук?

— Това е редакционна статия в „Таймс“, майн Фюрер.

Той повдигна вежди, сякаш друго не бе и очаквал, после мина на следващата страница. Хартман се огледа крадешком наоколо; вагонът беше обзаведен като салон: кресла, канапе, акварели с пасторални сцени по облицованите със светли ламперии стени. Хрумна му, че двамата с Хитлер бяха прекарали насаме вече цяла минута. Той се загледа в крехката глава, наведена на една страна, потънала в четене, забравила всичко останало. Ако знаеше, щеше да си вземе пистолета. Представи си как бърка във вътрешния си джоб, бързо го изважда, насочва дулото, погледите им се срещат за миг, преди да дръпне спусъка, следва експлозия от кървави пръски и парченца мозък. След което щеше да бъде обявен за злодей и обругаван, докато свят светува. Усещането за собствената му слабост го накара да се отврати от себе си.

— Говорите английски, така ли?

Хитлер още четеше.

— Да, майн Фюрер.

— Живели сте в Англия.

— Две години следвах в Оксфорд.

Той вдигна глава от листата и зарея поглед навън през прозореца. Лицето му придоби замечтано изражение.

— Оксфорд е вторият най-стар университет в Европа, основан през дванайсети век. Често ми се е искало да го видя. Хайделбергският е основан цял век след него. Разбира се, най-стар е Болонският.

Вратата се отвори и влезе адютантът.

— Генерал Кайтел, майн Фюрер.

Кайтел влезе с маршова стъпка и отдаде чест. Зад него офицер носеше навити на руло карти.

— Пожелали сте да подредим картите тук, майн Фюрер?

— Да, Кайтел. Добро утро. Постави ги на масата. Искам да ги покажа на Дучето.

Хитлер пусна прегледа на печата върху бюрото и се зае да наблюдава разгъването на картите. Едната беше на Чехословакия, другата на Германия. И на двете позициите на военните части бяха очертани с червен цвят. Скръстил ръце, той ги гледаше съсредоточено.

— Четирийсет дивизии, за да смачкаме чехите; можем да го направим за една седмица. Десет дивизии, които да контролират завладените територии, а останалите трийсет да бъдат прехвърлени бързо на запад, за да бранят границата. — Той се залюля на пръсти и пети. — Щеше да се получи. Още може да се получи. „Симпатия и респект!“ Гледай го ти, дъртия глупак! Този влак се движи в грешната посока, Кайтел!

— Да, майн Фюрер.

Адютантът докосна Хартман по ръкава и му посочи вратата. Докато излизаше от вагона, той хвърли бърз поглед назад. Но цялото им внимание бе насочено към картите и неговото съществуване беше вече напълно забравено.

2

Легат бе прекарал нощта в своя клуб.

С пристигането си бе заварил всички присъстващи заети с игра на табла. Тази вечер се бяха изпили големи количества твърд алкохол. До късно през нощта през дъсчения под на стаята си чуваше приглушени звуци от разпалени мъжки разговори и глуповато хилене. Но въпреки всичко там му беше по-добре, отколкото в тишината на Норт Стрийт, където щеше да лежи буден цяла нощ и да се ослушва за превъртането на ключа във входната врата — ако Памела изобщо благоволеше да се прибере. В предишни случаи след подобно отсъствие, продължило ден — два, тя просто се връщаше, подвила опашка и с някакво алиби, което и двамата знаеха, че той не би се унижил да проверява.

Докато отброяваше часовете, той гледаше отблясъците от уличните лампи върху тавана и си мислеше за Оксфорд и Мюнхен, и за брака си, като се опитваше да разплете възела, в който се бяха оплели. Но колкото и да се опитваше, трите линии оставаха преплетени, докато иначе подреденото му съзнание потъваше в хаос от безсилие. На сутринта кожата под очите му беше подпухнала като черен креп. В умората си се бе избръснал твърде жестоко и кожата на лицето го смъдеше, а тук — там бяха избили ситни капчици кръв.

Беше рано за закуска; сервитьорите още зареждаха масите. Отвън задухът най-после беше преминал и валеше ситен дъжд. Въздухът успокояваше като студена влажна марля лицето му; по Сейнт Джеймс Стрийт се появяваха първите автомобили. С меката си шапка и късо палто, Легат повлече куфара по хлъзгавия мокър паваж надолу към Даунинг Стрийт. Разузнавателните балони едва се различаваха като малки сребристи риби на фона на сивото като боен кораб небе.

На Даунинг Стрийт вече се беше събрала тълпа. Работниците бяха привършили стената от пясъчни чували около входа на Външното министерство. Шест черни лимузини бяха подредени в кортеж от № 10 чак до № 11, готови да отнесат делегацията на министър — председателя до летище „Хестън“.

Полицаят отдаде чест.

Във фоайето трима висши служители на Външното бяха застанали до куфарите си като гости в хотел, чакащи на рецепцията да върнат ключовете от стаите. Той ги позна от пръв поглед: Уилям Странг — високият обезводнен върлинест мъж, наследил Уиграм като шеф на Централния отдел и вече придружавал министър — председателя на две срещи с Хитлер; сър Уилям Малкин — главен юрисконсулт, приличащ на грижовен семеен адвокат, който също се бе срещал с Хитлер; и набитият леко прегърбен Франк Аштън — Гуоткин, завеждащ отдел „Икономически отношения“, които бе прекарал голяма част от лятото в Чехословакия, за да изслушва жалбите на судетските немци, и когото зад гърба му наричаха Моржа заради провисналите му надолу мустаци и вечно печалното изражение на лицето. Легат си помисли, че Чембърлейн бе подбрал доста странно трио, което да изправи срещу нацистите. Какво ли ще си кажат за нас?

— Не знаех, че и вие идвате в Мюнхен, Легат — каза Странг.

— Нито пък аз, сър, до късно снощи.

Той долови почтителността в тона си и почувства кратък пристъп на презрение към себе си — младоликият трети секретар, многообещаващото дете — чудо, което винаги внимаваше да не звучи прекалено самонадеяно.

— Е, надявам се, че си носите нещо против прилошаване. Моят опит с летенето, а аз вече имам доста солиден такъв, ми казва, че самолетът предизвиква морска болест не по-малко от парахода.

— О, боже, боя се, че нямам нищо. Ще ме извините ли за момент?

Легат тръгна забързано към задната част на сградата, където откри Сайърс в кабинета му, зачетен в „Таймс“. Куфарът му беше до бюрото. Когато го видя, той каза с глух глас:

— Здрасти, Хю.

— Ужасно съжалявам, Сесил — отвърна Легат. — Не съм ги молил да ме пращат. Честно, предпочитам да идеш ти, а аз да остана в Лондон.

Сайърс направи усилие да изглежда равнодушен.

— Скъпи приятелю, не му мисли толкова. Както казах, по-добре е ти да отидеш. Пък е и облекчение за Ивон.

— Много мило от твоя страна. Кога научи?

— Клевърли ми съобщи преди десет минути.

— Какво ти каза?

— Каза, че просто си е променил решението. Защо, има ли още нещо?

— И да има, не знам какво би могло да бъде — излъга с лекота Легат.

Сайърс направи крачка към него и го огледа загрижено.

— Надявам се да не се сърдиш, че те питам, но добре ли си? Изглеждаш ми болен.

— Не спах добре.

— Страх те е от летенето ли?

— Не е това.

— Качвал ли си се на самолет?

— Не.

— Ако това е някаква утеха, както казах и на Ивон тази сутрин, щом пътуваш с министър — председателя, ще си в пълна безопасност.

— И аз това си повтарям.

От коридора се чуха гласове. Легат се усмихна и подаде ръка на Сайърс.

— Е, до скоро.

Министър-председателят беше слязъл от апартамента си и двамата с госпожа Чембърлейн крачеха към фоайето, придружавани от Хорас Уилсън, лорд Дънглас и Оскар Клевърли. Следваха ги двама полицаи, които носеха багажа на премиера, включително червените кутии с официална документация. Най-отзад вървяха две секретарки от Залата с градината — едната бе жена на средна възраст, която Легат не познаваше, а другата — Джоун. Клевърли го забеляза и се спря да го изчака, за да вървят заедно. Устата му беше изкривена от злоба, гласът му — нисък и гневен:

— Нямам представа какво се случва, но отстъпих, длъжен съм да ти призная, със сериозни резерви, пред настояването на полковник Мингийс да те допусна да придружаваш премиера. Ще се грижиш за кутиите му и ще изпълняваш всякакви други задачи, които може да възникнат.

Клевърли му даде ключовете от кутиите с документацията.

— Още щом стигнете в Мюнхен, ще се обадиш.

— Да, сър.

— Едва ли е нужно да подчертавам, надявам се, да не вършиш каквото и да било, с което би могъл да запращиш успеха на конференцията.

— Разбира се, сър.

— И когато всичко приключи, двамата с теб ще си поговорим за бъдещето.

— Разбирам.

Те стигнаха до фоайето. Министър-председателят прегръщаше съпругата си. Служителите на Даунинг Стрийт, слезли да го изпратят, дискретно изръкопляскаха. Той се отдели от нея, усмихна се срамежливо и вдигна шапката си за поздрав. Лицето му беше зачервено, погледът бистър. Нямаше и следа от умора. Изглеждаше така, сякаш се връщаше от риболов, хванал голяма сьомга. Портиерът отвори вратата и той излезе навън под дъжда. Спря се за миг, за да го заснемат фотографите, след което прекоси тротоара и се качи на първата кола, където Хорас Уилсън вече бе заел мястото си. Антуражът му се заточи след него; всички несъзнателно се бяха подредили по старшинство. Последен от сградата излезе Легат, понесъл двете червени кутии и собствения си куфар. Подаде ги на шофьора и седна в четвъртата кола, до Алек Дънглас. Вратите се затръшнаха и кортежът потегли, стигнало края на Даунинг Стрийт, зави по „Уайтхол“, заобиколи Парламент Скуеър и продължи покрай реката.

* * *

Никой, включително Легат, не знаеше защо Дънглас бе включен в делегацията, освен че имаше дружелюбно лице и голяма вила в Шотландия с пълни права за риболов по река Туид, което го правеше подходящ да повдига духа на министър — председателя. Госпожица Уотсън твърдеше, че зад привидната му стеснителност се крие един от най-способните политици, които някога била срещала: „Един ден от него ще излезе министър — председател, господин Легат помнете ми думите, и тогава ще ви напомня, че аз бях първата, която го каза!“. Но тъй като след време Дънглас щеше да наследи титлата на баща си и да стане 14–ият граф на Хюм и беше немислимо в днешно време един премиер да бъде и член на Камарата на лордовете, останалите секретарки смятаха нейните прогнози за породени от сляпа любов. Дънглас имаше тънка усмивка и говореше някак особено, почти без да движи устата си, сякаш се упражняваше във вентрология. След няколко дежурни реплики за дъжда и какво ли щеше да бъде времето в Мюнхен, двамата потънаха в мълчание. После, докато минаваха през „Хамърсмит“, Дънглас попита:

— Чухте ли какво е казал Уинстън след вчерашната реч на премиера?

— Не. Какво?

— Отишъл при него до трибуната още докато траели овациите, и му рекъл: „Поздравления за късмета. Този път ви провървя“. — Дънглас поклати глава. — Моля ви се! Човек може да обвини Невил в много неща, може напълно да не приема политиката му, но да се твърди, че тази конференция в Мюнхен е плод на късмет, след като той си съсипа живота, за да я организира… — Той изви очи към Легат, без да обръща лицето си. — Забелязах, че и вие го аплодирахте.

— Не биваше да го правя. Би трябвало да съм неутрален. Но човек се поддава на общото настроение. Допускам, че деветдесет процента от сънародниците ни почувстваха облекчение.

Същата тънка усмивка.

— Да, дори социалистите бяха станали на крака. Изведнъж всички сме миротворци.

Бяха навлезли в предградията и се движеха по широка нова магистрала с две платна, по средата с разделителна ивица. От двете им страни се редуваха нови сдвоени къщи с грапава мазилка, отпред с малки градини и живи плетове, и фабрични корпуси, чиито фирми, познати на всяко британско домакинство, блестяха с мрачна решителност в поройния дъжд: „Жилет“, „Бийчъм“, „Файърстоун“. Като бивш министър на жилищното строителство и впоследствие на финансите Чембърлейн има лични заслуги за всичко това, помисли си Легат. Страната бе излязла от депресията и отново процъфтяваше. Докато пътуваха към Остърли той забеляза, че хората отстрани бяха започнали да им махат с ръка — отначало нарядко, главно майки, водещи децата си на училище, но постепенно поздравяващите ставаха все повече, докато накрая, когато кортежът забави ход, за да вземе изхода за „Хестън“, Легат видя, че от двете страни на шосето има паркирани коли и шофьорите им стоят до тях в шпалир.

— Хората на Невил — каза Дънглас, без да мърда устни.

При входа на летището колите спряха. Зрители им бяха препречили пътя. Зад телената ограда и бялата сграда на терминала се виждаха два големи самолета, изтеглени на тревата в края на бетонната площадка, осветени от прожекторите на новинарските екипи и заобиколени от гъста тълпа — може би няколкостотин души с вдигнати над главите чадъри. Отдалече приличаха на някаква раздута черна гъба. Кортежът отново потегли, мина през портала покрай отдаващите чест полицаи, после заобиколи в широка дъга зданията на терминала и хангара и накрая спря на пистата. Един полицай отвори задната врата на водещата кола и от нея излезе министър — председателят, посрещнат с овации и аплодисменти.

— Е, май стигнахме — въздъхна Дънглас.

Двамата слязоха от колата. Прибраха си багажа и червените кутии — Легат взе едната, докато Дънглас настоя да носи другата — и тръгнаха към самолетите. Дъждът беше спрял. Множеството започна да сгъва чадърите си. Когато се приближиха, Легат различи високата фигура на лорд Халифакс с характерното му бомбе, а после, за свое изумление, видя сър Джон Саймън, Сам Хор и останалите министри от кабинета. Обърна се към Дънглас.

— Така ли е по протокол?

— Не, това беше изненада. По идея на министъра на финансите. Заклеха ме да пазя тайна. Изведнъж се оказа, че всички искат да са в светлината на прожекторите… дори Дъф.

Министър-председателят се здрависваше с колегите си. Тълпата се люшна напред, към полицейските заграждения, за да наблюдава по-добре сцената — репортери, летищни работници с техните синьо — кафяви гащеризони, местни жители, ученици, майка с бебе на ръце. Камерите на снимачните екипи следяха всяка крачка на Чембърлейн. Накрая той се изправи пред гората от микрофони.

— Когато бях малък — започна премиерът, после направи пауза; чуха се шъткания и след малко настана тишина, — обичах да си повтарям: „Ако от пръв път не успееш, пробвай пак и пак, и пак“. Точно това правя в момента.

В ръката си той държеше листче хартия и му хвърли бърз поглед, за да си припомни репликата, която бе подготвил за случая, после отново вдигна глава.

— Когато се върна, се надявам да мога да ви кажа, също като Хотспър от „Хенри Четвърти“: „Сред копривата Опасност ние ще откъснем цветето Сигурност!“ [2].

Той кимна енергично с глава. Тълпата избухна в аплодисменти. Усмихнат, Чембърлейн отново размаха шапка, после изчака, докато аплодисментите утихнат, обърна се и закрачи към самолета.

Легат пристъпи напред с Дънглас. Подадоха куфарите си на стюардите, които качваха багажа в търбуха на машината. Легат задържа червените кутии. Министър-председателят се ръкува с Халифакс и се изкачи по трите метални стъпала към задната част на самолета. Влезе вътре, подаде се за един последен рунд от овации и аплодисменти, после окончателно се скри от погледите. Уилсън изтича след него по стълбата, следван от Странг, Малкин и Аштън — Гуоткин. Легат се дръпна встрани, за да мине Дънглас пред него. Отблизо самолетът изглеждаше по-малък и някак по-крехък, отколкото му се бе сторил от разстояние. Беше едва дванайсет метра на дължина. Той си помисли, че Министър-председателят заслужава възхищение заради дързостта си — когато за пръв път бе излетял за среща с Хитлер, Чембърлейн го бе уведомил, че пътува, едва след като машината се бе издигнала във въздуха, за да не даде възможност на диктатора да откаже да го приеме. Застанал на най-долното стъпало, Легат се обърна да погледне възторжените лица на изпращачите и изведнъж сам се почувства едва ли не герой, пионер.

Той се наведе и премина през ниската врата. В салона на самолета имаше четиринайсет седалки, по седем от всяка страна, с пътека помежду им, която водеше до вратата на пилотската кабина в предния край. Носът на самолета беше навирен нагоре, поне с метър и петдесет по-високо от опашката, така че пътеката беше видимо наклонена. Вътре беше тясно и странно задушевно. Министър-председателят вече беше заел мястото си най-отпред, вляво от пътеката, а Уилсън седеше от дясната му страна. Легат вдигна червените кутии и ги постави на мрежата, после си свали палтото и шапката и ги пъхна отстрани до кутиите. Седна на дясната седалка, за да вижда министър — председателя, в случай че му е нужен.

Последен се качи мъж в пилотска униформа. Той заключи вратата след себе си и отиде в предната част на самолета.

— Господин министър — председател, господа, казвам се подполковник Робинсън и ще бъда вашият пилот днес. Самолетът ни е „Локхийд — Електра“ на Бритиш Еъруейс. Ще летим на височина две хиляди и сто метра, с максимална скорост четиристотин километра в час. Времето за полет до Мюнхен е приблизително три часа. Бихте ли затегнали предпазните си колани? Може леко да друса, затова ще ви помоля да не ги сваляте, освен ако не ви се налага да се движите из салона.

Той влезе в кабината и зае мястото си до втория пилот. През отворената врата Легат видя как ръката му се протегна към бордното табло и започна да щрака някакви превключватели. Единият от двигателите изпръхтя няколко пъти и се завъртя, после и другият. Шумът се усили; корпусът на самолета започна да се тресе. Звукът на двигателите, отначало басов, постепенно се изкачи до фалцет, докато не премина в оглушителен рев; самолетът се втурна напред по затревената писта. Минута — две подскачаха по неравната повърхност, а по прозорците се стичаха капки дъжд, докато накрая самолетът зави и спря.

Легат затегна колана си. Хвърли поглед към зданието на терминала. В далечината зад него се виждаха бели заводски комини. Димът се издигаше почти вертикално към небето. Нямаше вятър. Това сигурно беше добър знак. „Аз зная — в облак — гроб ще вляза, и то преди да съм готов….“[3]. Може би Йейтс би бил по-подходящ за цитата на министър-председателя, отколкото Шекспир.

Ревът на двигателите се усили още и изведнъж самолетът започна да набира скорост по пистата. Докато минаваха покрай терминала, Легат стисна подлакътниците на седалката си, но машината си оставаше все така плътно долепена до земята. Накрая, когато той вече си представяше как се врязват в оградата в края на летището, стомахът му сякаш изпадна между краката и салонът се наклони още по-стръмно нагоре, притискайки гърба му към облегалката. Витлата загребваха жадно въздуха, понасяйки ги към небето. Машината бавно се наклони на една страна и Легат видя през прозореца бягащите назад зелени ливади, червените покриви на сградите, мокрите от дъжда улици. Прелетяха над Грейт Уест Роуд с неговите нови къщи и паркиралите покрай бордюрите коли със застанали чинно до тях шофьори; отгоре се виждаше как почти във всички градини бяха наизлезли хора, извиваха шии към небето и им махаха — бяха стотици, вдигнали ръце над главите си в един френетичен жест на сбогуване. Самолетът се гмурна в ниския облак, корпусът потрепери и гледката се скри от очите им.

* * *

След няколко минути стръмно изкачване през плътната сива мъгла те изскочиха отгоре, под яркото слънце, сред безбрежната синева, по-красива от всичко, което Легат някога си бе представял. Докъдето стигаше погледът, се простираше кристална гледка на планински върхове, речни долини и водопади, изсечени в бялата облачна маса. Напомняше му на Баварските Алпи, но всичко тук беше по-чисто, неопетнено от човешко докосване. Самолетът се хоризонтира. Легат разкопча колана си и тръгна, залитайки, към предната част на салона.

— Извинете, господин министър — председател, просто исках да ви кажа, че кутиите ви са у мен, в случай че ви потрябват.

Чембърлейн гледаше съсредоточено навън през прозореца. Извърна глава към Легат. Доскорошното му добро настроение сякаш го бе напуснало. Или по-скоро, помисли си Легат, всичко е било представление за пред тълпите и камерите.

— Благодаря — отвърна той. — Мисля, че е време да започваме.

Уилсън се намеси:

— Няма ли най-напред да закусите, господин премиер? Хю, би ли попитал пилота?

Легат надникна в пилотската кабина.

— Съжалявам за безпокойството, но къде мога да намеря нещо за ядене?

— В задната част на салона има шкаф с храна, сър.

Легат не си тръгна веднага, запленен от гледката на облаците през предните стъкла на кабината. Най-после откъсна очи и се обърна назад.

Странг, Малкин, Аштън — Гуоткин, дори Дънглас — изведнъж всички му се сториха мрачни и замислени. Той откри шкафа в задната част на салона. Вътре имаше две плетени кошници с емблемата на хотел „Савой“, натъпкани със старателно опаковани и надписани пакетчета: сандвичи с яребица и сьомга, бурканчета с гъши пастет и черен хайвер, бутилки кларет, бира и сайдер, термоси с кафе и чай. Цял пир, по-подходящ за пикник след конните състезания. Той отнесе кошниците до една празна седалка в средата на салона. Дънглас стана от мястото си, за да му помогне в раздаването на храната. Министър-председателят прие чаша чай и отказа всичко останало. Легат Се върна на седалката си с кафе и сандвич с пушена сьомга.

След малко Странг мина покрай него на път за тоалетната. На връщане се спря и го попита, докато закопчаваше панталона си:

— Всичко наред ли е?

Ръководителят на Централния отдел беше още един ветеран от войната, свикнал да разговаря с подчинените си като генерал, минаващ на инспекция по окопите.

— Да, сър, благодаря.

— Осъдените на смърт изядоха последната си закуска.

Той сгъна дългата си фигура на седалката до него. Беше на около четирийсет и пет, но изглеждаше на шейсет. От костюма му се носеше лек аромат на тютюн за лула.

— Даваш ли си сметка, че си единственият на борда, който говори немски?

— Не се бях замислял за това, сър.

Странг се загледа навън през прозореца.

— Дано този път да кацнем по-меко от предишния. Над Мюнхен имаше буря. Пилотът не виждаше нищо. Така се бухнахме в земята, че се разхвърчахме като пилци из салона. Единствено на премиера не му мигна окото.

— Той изглежда невъзмутим.

— Нали? Човек никога не знае какво си мисли. — Странг се наведе през пътеката и понижи глас: — Исках само да ти отправя едно приятелско предупреждение, Хю. На теб ти е за пръв път. Много е възможно всичко това да се окаже пълно фиаско. Нямаме договорен дневен ред. Никаква предварителна подготовка. Никакви официални документи. Ако срещата се провали и Хитлер се възползва от възможността, за да нахлуе в Чехословакия, ще се окажем в безумната ситуация лидерите на Франция и Великобритания да се намират в Германия при избухването на войната.

— Но това едва ли е възможно!

— Бях с премиера в Бад Годесберг. Тогава си мислехме, че сме постигнали споразумение, докато Хитлер не ни излезе с нов списък от искания. Тук нямаш работа с нормален държавник. Той е като онези вождове на варварски племена от германските легенди някой Ерманарик или Теодорик, — заобиколен от старейшините на племето и личната си гвардия. Когато влезе в стаята, всички му скачат на крака, когато ги погледне, замръзват на място, никой не смее да му излезе насреща, и после всички сядат на една дълга маса да ядат и пият, да се хилят и хвалят с подвизите си. Кой би желал да е на мястото на премиера, за да преговаря с подобно същество?

Пилотът се появи на вратата на салона.

— Господа, просто за информация: току-що пресякохме Ламанша.

Министър-председателят погледна назад към опашката на самолета и направи знак с ръка на Легат.

— Май е време да се заемем с тези кутии.

3

Влакът на Фюрера забавяше ход. След повече от дванайсет часа неумолимо движение напред с постоянна скорост Хартман усети лекото, но осезателно придърпване от задействаните спирачки на композицията.

Намираха се сред хълмист терен на около час южно от Мюнхен, недалече от мястото, където с Хю и Лейна се бяха разхождали през лятото на 32–ра. От прозореца се виждаше, че гората започва да се разрежда, между дърветата проблесна река, изведнъж на отсрещния ѝ бряг се появи стар град. Ярко боядисани къщи — небесносини, лимоненозелени, канареножълти — се редуваха над водата. Горе на билото се извисяваше сивата гранитна маса на средновековен замък. В далечината се издигаха Алпите.

В рамката на прозореца гледката напомняше на рекламния плакат за ваканционното летуване в Тирол, с който туристическата компания ги бе подмамила преди шест години. Дори гарата с дървен втори етаж, в която влакът намали до човешки ход, изглеждаше живописна. Чуха се скърцане на метал, свистене на пара и след един последен тласък вагонът спря.

Надписът над чакалнята гласеше Куфщайн.

Значи сме в Австрия, помисли си Хартман — или по-скоро в онова, което се наричаше Австрия, преди фюрерът да се заеме с преправяне на картите.

Перонът беше пуст. Той погледна часовника си. Беше хубав, „Ролекс“, подарък от неговата майка за двайсет и първия му рожден ден. Със завидна ефикасност бяха пристигнали на уреченото място точно в 9:30 сутринта. Той се запита дали британската делегация вече е излетяла.

Стана от масата си, отиде до вратата и свали надолу прозореца. От всички вагони слизаха хора, за да се разкършат по перона. Самата гара изглеждаше призрачно в своята безлюдност. Хартман предположи, че районът е бил отцепен от силите за сигурност. Но изведнъж нещо привлече погледа му: белезникавото лице на мъж, надничащо през един мръсен прозорец. На главата си имаше униформена шапка на Райхсбана. Когато видя, че е бил забелязан, той се дръпна настрани и изчезна.

Хартман скочи на перона и тръгна право към него. Бутна вратата и влезе в нещо, което приличаше на стая на началник — гара, изпълнена със задушлива миризма на горящи въглища и цигарен дим. Човекът седеше на бюрото си — с оредяла коса, между четирийсет и петдесет — и се преструваше, че чете някакви документи. Когато Хартман се доближи до него, той скочи на крака.

— Хайл Хитлер! — каза Хартман.

— Хайл Хитлер! — отдаде чест мъжът.

Пътувам с Фюрера. Трябва да ползвам телефона ви.

— Разбира се, господине. За мен е чест.

Той го побутна към Хартман, който размаха нетърпеливо ръка.

— Свържете ме с централата.

— Да, господине.

Когато мъжът му подаде слушалката, Хартман каза на телефонистката:

— Трябва да позвъня в Берлин. Пътувам с Фюрера. Въпрос на първостепенна важност.

— Кой номер в Берлин, господине?

Той ѝ продиктува прекия номер на Корт. Тя го повтори.

— Да ви позвъня ли обратно, когато се свържа?

— Колкото се може по-бързо.

Хартман затвори и запали цигара. През прозореца забеляза оживление малко по-напред по перона. Откачаха локомотива, обвит в пара. Група униформени от СС се бяха събрали около вратата на един от вагоните с гръб към влака, стиснали автомати в ръце. Един адютант отвори вратата и оттам се подаде Хитлер. Служителят, застанал чинно до Хартман, зяпна. Фюрерът слезе на перона. Беше с обичайната си фуражка. с кафявата униформа, пристегната с колан, и с лъснати черни ботуши. Зад него застана райхсфюрерът на СС Хайнрих Химлер. Хитлер разкърши рамене, загледан нагоре към замъка „Куфщайн“, после тръгна по перона към Хартман, придружаван от Химлер и телохранителите от СС. Крачеше, размахал ритмично ръце, вероятно за да стимулира кръвообращението си. В движенията на тялото му имаше нещо смущаващо, маймунско.

Телефонът иззвъня. Хартман вдигна слушалката.

— Свързвам ви, господине.

Той чу звъна на телефона отсреща. Отговори женски глас:

— Кабинетът на Корт.

Хартман се обърна с гръб към прозореца. Връзката беше лоша. трудно се чуваше. Трябваше да запуши свободното си ухо с пръст и да се надвиква с шума на локомотива.

— Хартман е. Доктор Корт дали е там?

— Не, господин Хартман. Мога ли да ви помогна нещо?

— Вероятно. Дали има информация от Лондон кой включен в делегацията на министър — председателя?

— Изчакайте, моля. Сега ще проверя.

Фюрерът се беше обърнал и с Химлер крачеха в обратна посока, унесени в разговор. В далечината се чу свирката на друг влак, който се приближаваше към гарата откъм юг.

— Намерих списъка от Лондон.

— Секунда!

Хартман щракна нетърпеливо с пръсти и направи знак, че иска нещо за писане. Човекът с мъка се отлепи от прозореца, измъкна огризка от молив иззад ухото си и му я подаде. Хартман седна на бюрото и намери парче хартия. Докато пишеше, той ѝ повтаряше всяко име, за да е сигурен, че е чул правилно.

— Уилсън… Странг… Малкин… Аштън — Гуоткин… Дънглас… Легат. — Легат! Хартман се ухили. — Отлично. Благодаря ви. Дочуване.

Той затвори и шеговито подхвърли молива на железничаря, който едва успя да го улови във въздуха.

— От името на Фюрера ви благодаря за съдействието.

Легат пъхна списъка с имената в джоба си и излезе навън, на чистия планински въздух. В гарата навлизаше другият влак. Беше се оформила голяма група за посрещането му с Хитлер в средата. Кабината на локомотива беше украсена с италиански трикольор в зелено, бяло и червено. Влакът спря буквално на метър от този на Фюрера. Един офицер от СС отиде с маршова стъпка до него и отвори вратата.

След половин минута на горното стъпало на вагона се появи Мусолини със светлосивата си униформа и фуражка. Ръката му се изпъна напред за поздрав. Хитлер отвърна със същото. Дучето слезе на перона. Двамата диктатори се здрависаха — не протоколно, а топло и сърдечно, с две ръце, като стари любовници, помисли си Хартман, докато ги гледаше така ухилени, вперили възторжени погледи един в друг. Светкавиците на фотографите запечатаха тържественото събитие и изведнъж лицата на всички засияха: на Хитлер и Мусолини, на Химлер и Кайтел, а също и на Чано — външния министър на Италия и зет на Мусолини, който бе слязъл от влака с останалата делегация, всичките с еднакви униформи. Хитлер покани с жест италианците да го придружат и Хартман си каза, че би било по-добре да не им се пречка.

Той се обърна и понечи да се отдалечи, и точно в този момент видя щурмбанфюрер Зауер да се вмъква в стаята на началник — гарата.

Хартман мигновено се завъртя в първоначалното си положение и замръзна на място, докато се чудеше как да постъпи. Едва ли беше съвпадение, което означаваше само, че Зауер го е наблюдавал през цялото време и сега очевидно отива да разпита железничаря. Опита се да си припомни дали бе казал нещо инкриминиращо. Слава богу, че Корт го нямаше в кабинета му, иначе щеше да се издаде по някакъв начин.

На трийсетина метра от там Хитлер настойчиво канеше Мусолини да се качи преди него на влака. Мусолини каза нещо, но разстоянието беше твърде голямо, за да го чуе. Избухна смях. Италианецът се хвана за перилата и издърпа мускулестото си тяло до вратата на вагона. Хартман видя как Шмит, преводачът, наблюдава сцената от края на групата. Мусолини си беше внушил, че знае достатъчно немски и няма нужда от преводач, и сега Шмит, обикновено в центъра на всяка официална среща, изглеждаше объркан и сам. Хартман се запъти към него и тихо каза:

— Доктор Шмит?

— Да, господин Хартман?

— Мислех си, че може би ще искате да знаете, че имам списък на английската делегация, придружаваща Чембърлейн. — Той му подаде изписания с молив лист хартия. — Сигурно ще ви бъде от полза.

Шмит изглеждаше изненадан. За миг Хартман си помисли, че ей сега ще го запита защо, по дяволите, нещо такова би трябвало да го интересува. Но после той пое листа от ръката му и го прегледа с видим интерес.

— Аха. Уилсън го знам, разбира се. А пък Странг и Малкин бяха в Годесберг; и двамата не говорят немски. Останалите имена не са ми познати.

Той погледна над рамото му. Хартман се извърна. Зауер крачеше към тях с победоносно изражение на лицето. Още преди да бе стигнал, той се провикна отдалече:

— Извинете ме, доктор Шмит. Вие ли упълномощихте Хартман да звъни в Берлин?

— Не. — Шмит погледна Хартман. — За какво става дума?

— Съжалявам, Зауер. Не знаех, че някой трябва да ме упълномощава, за да проведа един обикновен телефонен разговор с Външното министерство.

— Разбира се, че трябва! Всякакви контакти от влака на Фюрера стават само с надлежно разрешение. — Той се обърна към Шмит. — Може ли да видя този лист?

Той го взе и прокара пръст по списъка с имената. Намръщи се, превъртя го в ръката си и накрая го върна.

— Поведението на Хартман ми изглежда все по-подозрително.

Шмит каза любезно:

— В случая не смятам, че имаме особено основание за подозрителност, щурмбанфюрер Зауер. Нима не е полезно да знаем кой идва от Лондон? Колкото по-малко британци знаят немски, толкова повече превод ще е необходим.

— И така да е — промърмори Зауер, — това е нарушение на правилата за сигурност.

От далечния край на перона се чу шум от удар на метал в метал. Локомотивът, който ги бе докарал от Берлин, беше обърнат с носа в обратната посока и прикачен към другия край на влака.

— Трябва да се качваме, за да не тръгнат без нас — каза Хартман.

Шмит потупа Зауер по ръкава.

— Е, да кажем, че съм дал ретроактивно разрешение на Хартман да постъпи, както намери за добре. Това урежда ли въпроса?

Зауер изгледа Хартман.

— Да кажем, че да.

Той се завъртя на пети и се отдалечи.

— Брей, какъв е докачлив! — възкликна Шмит.

— О, човекът не е толкова лош.

Двамата тръгнаха към влака.

Зауер е териер мишелов, мислеше си той, а аз съм неговият плъх. Есесовецът нямаше да се откаже. Вече на три пъти за малко не го бе заловил — на Вилхелмщрасе, във влака, а сега и тук. Четвъртия път едва ли щеше да му се размине.

* * *

Влакът вече се движеше в обратния ред. Салон-вагонът на Фюрера беше последен, а спалните вагони на антуража му — най-отпред. В средата бяха свързочният вагон и ресторантът, където Хартман и Шмит седнаха на една маса, докато влакът ги носеше на север към Мюнхен. Берлинчанинът бе извадил от джоба си голяма лула и полагаше сериозни усилия, за да поддържа горенето — затъпкваше тютюна с кибрита си, дърпаше с всичка сила, палеше я отново и отново, като понякога предизвикваше страховити пламъци. Беше видимо притеснен. Всеки път, когато покрай тях минеше някой от адютантите на Фюрера, той вдигаше поглед, за да види дали няма да го повика. Но Хитлер и Мусолини очевидно се разбираха и без него. Беше излишен и това му тежеше.

Немският на Дучето е добър, макар и не толкова, колкото си мисли той. Да се надяваме, че няма да запалят някоя война по недоразумение!

Тази шега му се стори толкова смешна, че започна да я повтаря шепнешком в разни вариации всеки път, когато поредният адютант излезеше от вагон — ресторанта.

— Засега няма война, а, Хартман?

В средата на вагона около една маса се бяха разположили група офицери от СС с Химлер на централното място. Сред тях беше и Зауер. Пиеха минерална вода. От мястото, където се намираше, Хартман виждаше само бръснатия тил на райхсфюрера и стърчащите му встрани малки розови уши. Беше във видимо добро настроение. Взривове от смях прекъсваха монолога му. Зауер се усмихваше машинално с останалите, но погледът му не изпускаше Хартман.

Шмит пафкаше с лулата си.

— Трябва да ти кажа, че Мусолини е много лесен за превеждане. В мисълта му няма нищо абстрактно, той е един земен, практичен политик. Същото се отнася и за Чембърлейн.

— Докато Фюрерът, предполагам, е доста различен. Шмит се поколеба, после се надвеси напред през масата.

— Монолози от по двайсет минути не са нещо необичайно при него. Понякога и по час. А всичко това трябва да го записвам и повтарям на друг език. Ако в Мюнхен е в същото настроение, ще останем там няколко дни.

— Може би другите няма да го изтърпят.

— Чембърлейн определено губи търпение. Той е единственият когото съм виждал някога да прекъсва Фюрера. Това беше на първата им среща, в Берхтесгаден. Каза му: „Ако сте твърдо решили да вървите срещу Чехословакия, защо изобщо ме пуснахте да дойда до Германия?“. Представяш ли си? Фюрерът си глътна езика. Тези двамата не могат да се понасят, истината ти казвам.

Зад тях есесовците избухнаха в смях. Шмит направи гримаса, погледна през рамо и се облегна назад в креслото си. После каза високо:

— Много се радвам, че дойде да помагаш, Хартман. Разбира се, аз ще превеждам на Фюрера и другите лидери, но ако ти можеш да поемеш някои от останалите, това значително ще ме облекчи. Какви езици владееш освен английски?

— Френски. Италиански. Малко руски.

— Руски? Такъв няма да ти трябва.

— Нито пък чешки.

Шмит повдигна вежди.

— Определено.

Адютантът отново се появи във вагона и този път се спря до масата им.

— Доктор Шмит, генерал Кайтел се готви да даде някои технически обяснения на Дучето и Фюрерът иска да присъствате.

— Разбира се. — Шмит бързо изтърси лулата си в пепелника, като в бързината разсипа пепел по масата. — Извинявай, Хартман.

Той стана, закопча двуредното си сако и го подръпна надолу върху големия си корем. После натъпка лулата в джоба си.

— Мириша ли на дим? — попита той адютанта. После обясни на Хартман: — Ако му замиришеш на дим. те гони от стаята.

Извади от джоба си кутийка с ментови бонбони и пъхна два в устата си.

— Е, хайде, до по-късно.

След като Шмит си тръгна, Хартман внезапно се почувства уязвим, като дете, което се е отървало от тормоза на училищния хулиган само защото не се е отделяло от учителя си. Той стана и тръгна към предния край на вагона. Докато минаваше покрай масата на есесовците, Зауер се провикна:

— Хартман, няма ли да отдадеш чест на райхсфюрера?

Внезапно Хартман си даде сметка за настъпилата тишина. Той се обърна, удари токове и вдигна ръка за поздрав.

— Хайл Хитлер!

Воднистите очи на Химлер го гледаха иззад лещите на очилата. Горната половина на лицето му беше гладка и бледа, но около устните и по дръпнатата му назад безволева брадичка вече бяха избили тъмни косми. Вдигна бавно ръка. Усмихна се.

— Не се притеснявай, приятелю.

Химлер размърда върховете на пръстите си, за да му покаже, че е свободен, и свали ръката си.

Когато стигна до края на вагона, Хартман чу зад гърба си нов взрив от смях. Сигурно той беше обект на шегата. Усети как се изчервява от срам. Колко ги ненавиждаше! Дръпна с все сила вратата и продължи пътя си през спалния вагон. Когато стигна до първия вагон от композицията, опита бравата на тоалетната. Беше заключена. Той долепи ухо до вратата и се заслуша, но не чу нищо. Свали надолу близкия прозорец и се надвеси навън, за да глътне въздух. Пейзажът наоколо беше равен и монотонен, нивите бяха кафяви след прибирането на реколтата. Той обърна лице срещу въздушната струя. Студеният вятър успокои нервите му. В далечината се виждаха фабрични комини. Предположи, че наближават Мюнхен.

Вратата на тоалетната се отвори. Отвътре излезе един от свързочниците на Вермахта. Двамата си кимаха. Хартман влезе вътре и врътна резето. В тясната кабинка вонеше. По пода бяха разпилени смачкани хартии с жълти петна. Миризмата го стисна за гърлото. Той се наведе над чинията и повърна. Видя лицето си в огледалото — беше като на труп с хлътнали очи наплиска се с вода, после клекна и издърпа панела изпод мивката. Ръцете му опипаха тръбите, стената зад тях, дъното на умивалника. Някой се опита да влезе. Пистолета го нямаше. Хартман изпадна в паника. Бръкна по-навътре, напипа оръжието и го извади. Бравата на вратата се друсаше енергично нагоре-надолу.

— Добре де! — провикна се той. — Приключих!

Хартман пъхна валтера във вътрешния си джоб. Пусна водата в тоалетната, за да заглуши звука от връщането на дървения панел на мястото му.

Той очакваше да види в коридора Зауер, дошъл да го арестува. Вместо това срещу него беше застанал член на италианската делегация със светлосивата си фашистка униформа. Хартман отвърна на поздрава му и се насочи по коридора към купето си. Влезе, затвори вратата и свали куфара си от багажната мрежа. Седна на долното легло, закрепи го на коленете си и го отвори. Документът беше още вътре. Хартман отпусна облекчено рамене. В този момент тялото му се люшна встрани. Чу се стържене на метал, подът под краката му се затресе. Той погледна през прозореца. Видя задните фасади на жилищни кооперации и отделни къщи, облени в слънце. От някои прозорци висяха знамена със свастики.

Пристигаха в Мюнхен.

* * *

Беше по време на Октоберфест — годишния панаир и празник на бирата, който тази година в духа на националното единство се отбелязваше под девиза Горд град, весела държава. А сега — виж ти! — имаше още една причина за радост и веселие. Само с няколко часа предизвестие партията призоваваше всички да посрещнат Фюрера и неговите високопоставени чуждестранни гости.

Граждани на Мюнхен, излезте по улиците! Започваме в 10:30!

Училищата бяха затворени, работещите пуснати в еднодневен отпуск. На гарата имаше разлепени плакати с имената на различните хотели, където щяха да отседнат делегациите, както и с маршрута на официалния кортеж: Гарата — Байерщрасе — Карлсплац — (Ленбахплац — хотел „Регина“, хотел „Континентал“) — Нойхойзер Щрасе — Кауфингерщрасе — Мариенплац — Динерщрасе…

Още със слизането си от влака Хартман чу шума на тълпата отвън пред гарата и звуците на духовия оркестър. Гьоринг чакаше на перона, издокаран с някаква сложна черна униформа, вероятно измислена от самия него, с широки бели кантове на крачолите и ромбовидни петлици на реверите. Хартман вътрешно се потресе от тази вулгарност. Той изчака, докато двамата диктатори и техните антуражи слязоха от влака и го подминаха — широкото лице на Мусолини, разтегнато в усмивка, наподобяваше детска рисунка на слънце, — след което ги последва в салона на гарата.

Когато излязоха на павирания Банхоф Плац, тълпата избухна в оглушителни овации. Денят беше горещ, въздухът лепнеше от влага. Тротоарите бяха изпълнени с хора, човешки глави задръстваха прозорците на съседната сграда на пощата. Стотици малки деца вееха знаменца със свастики. Почетният караул от СС, с бели ръкавици и подобни на кофи за въглища каски, вдигна пушки за почест. Военен оркестър засвири италианския химн. Но онова, което прикова вниманието на Хартман, беше мрачното изражение на Хитлер. Той изслуша химните и направи преглед на строените войскови части с такова кисело лице сякаш това бе последното, което му се правеше в момента. Благоволи да се усмихне едва когато две момиченца с бели рокли бяха допуснати да преминат през полицейския кордон, за да поднесат на него и Дучето букети цветя. Но още щом подаде букета си на един адютант и се качи в открития мерцедес, лицето му отново помръкна. Мусолини, все така широко ухилен, се настани до него, докато Гьоринг, Химлер, Кайтел, Чано и останалите важни клечки се насочиха към задните коли. Кортежът тръгна по Байерщрасе сред нови приветствени възгласи.

Тълпата започна да се разотива. Хартман се огледа наоколо.

Под колоните на гарата изтормозен служител на Външното министерство обясняваше дневния ред на онези, които бяха останали извън кортежа. Фюрерът и Дучето, каза той, в момента пътували за двореца „Принц Карл“, където били отседнали италианците. Британците и французите щели да кацнат след по-малко от час, като британската делегация щяла да бъде настанена в хотел „Регина Паласт“, а френската — в „Четири сезона“. Докато Дучето успеел да се поосвежи, Фюрерът щял да отиде с кортежа в правителствената резиденция „Фюрербау“, за да се готви за конференцията. Останалите членове на германската делегация трябвало незабавно да тръгнат за там. За желаещите транспорт имало приготвени коли; иначе сградата била съвсем наблизо и можело да се отиде пеша. Някой попита къде ще нощуват. Служителят погледна листа в ръката си и вдигна рамене — и той още не знаеше. Може би в „Байеришер Хоф“. По време на Октоберфест хотелски стаи трудно се намирали. Цялата история изглеждаше доста хаотична.

Хартман реши да тръгне пеша.

През последните години той старателно избягваше тази част на Мюнхен. „Фюрербау“ се намираше на десетина минути от гарата. До там се стигаше по една приятна улица с два реда дървета, покрай старата Ботаническа градина, едно девическо училище, някакви други сгради на учебни заведения, и се навлизаше в широкото открито пространство на Кьонигсплац. Той искаше да запази в съзнанието си квартала такъв, какъвто го помнеше от онова лято — с пикника върху карираното сиво — червено одеяло, постлано под дърветата, Лейна по бяла рокля с голи кафяви глезени, Хю — зачетен в книгата си; с миризмата на прясно окосена трева, съхнеща на слънце…

Нищо от това не бе останало!

Огромността на нещото, което се разкри пред очите му, го накара да се закове на място. Шокиран, той пусна куфара на земята. Беше по-зле, отколкото бе очаквал, по-зле, отколкото изглеждаше дори на кинопрегледите. Паркът беше изкоренен, за да отвори място на огромен площад, където Третият райх да организира пищните си зрелища. На мястото на тревата имаше десетки хиляди гранитни плочи; на мястото на дърветата — метални пилони, на два от които бяха провесени 40–метрови свастики. От двете му страни имаше по един храм на честта, с колонади от жълт варовик, като във всеки се съхраняваха по осем бронзови саркофага с тленните останки на мъчениците от Бирения пуч. Вечни огньове пламтяха под яркото слънце, а до всеки огън бяха застанали на стража по чифт есесовци, неподвижни, с лъщящи от пот лица. Зад мавзолея вляво се издигаше отвратителната бруталистка фасада на административната сграда на Нацистката партия, а зад този вдясно — нейният почти огледален образ, „Фюрербау“. Всичко беше в бяло, сиво и черно, прави линии и остри ръбове, дори неокласическите колони на двата мавзолея бяха квадратни.

Пред „Фюрербау“ се виждаше оживление — спираха коли, часовои отдаваха чест, проблясваха светкавици на фотоапарати, тълпи се блъскаха. Хартман отдаде чест на мъчениците от пуча, както бе длъжен по закон — а беше опасно да не се подчини, понеже не се знаеше кой го гледа, вдигна куфара си от земята и продължи към мястото на конференцията.

4

Министър — председателят, който бе работил през време на целия полет, най-после приключи. Затвори доклада от последното преброяване на населението в Чехословакия, в който се изреждаха всички окръзи на страната заедно с точните проценти на немскоезичното население, и го върна в кутията. Постави капачката на автоматичната писалка и я прибра във вътрешния си джоб. После той вдигна кутията от коленете си и я подаде на Легат, който чакаше на пътеката.

— Благодаря ти, Хю.

— За нищо, господин министър — председател.

Той отнесе кутията в задната част на самолета, заключи я и я постави на мрежата, след което седна и затегна колана. Всякакви разговори в салона бяха престанали. Всеки гледаше през прозореца, насаме с мислите си. Самолетът подскачаше и се друсаше през облаците.

Доста време сякаш се спускаха към дъното на бурно море. Легат си представяше как от вибрациите се откъсва двигател или крило. Но най-после излязоха от долната страна на облака, друсането престана и под тях се появи унил зеленикав ландшафт, пресечен от ясно очертаната бяла линия на аутобан, който минаваше, прав като някогашните римски пътища, през иглолистни гори, хълмове и долини. Легат притисна лице към стъклото. За пръв път от шест години виждаше Германия. За приемния изпит във Външното министерство го бяха накарали да превежда Вилхелм Хауф на английски и Джон Стюарт Мил на немски език. Той бе изпълнил и двете задачи, като дори му бе останало време. Но Германия си оставаше загадка за него.

Бързо се спускаха надолу. Ушите му глъхнеха; той стисна носа си с два пръста и преглътна на сухо. Самолетът зави, накланяйки се на една страна. В далечината се виждаха фабричните комини и църковните камбанарии на град, който можеше да бъде само Мюнхен. Самолетът излезе от завоя и минута — две летя по права линия, преминавайки над поле с кафяви крави. Под тях профуча жив плет, после някаква затревена площ и накрая машината допря земята, подскочи веднъж, два пъти, три пъти, докато накрая започна да забавя толкова рязко, че тялото му щеше да изпадне от седалката. Самолетът продължаваше да препуска по пистата, покрай летищните сгради, които бяха много по-големи от тази на „Хестън“ — на два и три етажа, а терасите и покривите бяха задръстени от хора. Знамена със свастики висяха от парапета и се вееха от пилоните редом с британското знаме и френския трикольор. Легат се сети за Уиграм — добре че не бе доживял да види всичко това.

Самолетът на министър — председателя спря окончателно пред терминала на летище „Обервайзенфелд“ в 11:35 преди обед. Двигателите продължиха да вият още известно време, после утихнаха. В салона след тричасовия полет тишината сама по себе си беше като шум. Подполковник Робинсън излезе от пилотската кабина, наведе се да каже нещо на Чембърлейн и Уилсън, после мина покрай Легат към опашката на самолета, за да отвори вратата и да спусне стълбичката. Легат усети полъх на топъл въздух и чу гласове, говорещи на немски. Уилсън се надигна от седалката си.

— Господа, нека Министър-председателят слезе пръв.

Той помогна на Чембърлейн да си облече палтото и му подаде шапката. Министър-председателят тръгна надолу по наклонената пътека, като се подпираше с ръце на облегалките. Гледаше право напред, с издадена брадичка и стиснати челюсти, сякаш беше захапал нещо и не искаше да го пусне. Уилсън го последва и изчака до Легат, докато Чембърлейн слезе на бетонната площадка. Наведе се и надникна през прозореца.

— Моята агентура ми докладва, че снощи си ходил да се срещаш със сър Александър Кадоган. — Каза го тихо, без да извръща глава. — О, боже! — добави бързо той. — Ето го Рибентроп.

Той наведе глава и се промуши през вратата след Чембърлейн. Зад него Странг, Малкин, Аштън — Гуоткин и Дънглас се бяха наредили на опашка за слизане. Забележката на Уилсън смути Легат. Какво ли бе искал да каже? Не беше ясно. Може би Клевърли му бе наговорил разни неща по негов адрес. Той се изправи и си сложи палтото и шапката, после се пресегна към багажната мрежа и взе кутиите. Още докато слизаше от самолета, военният оркестър засвири „Боже, краля ни пази“ и той трябваше да застане мирно на стълбичката с кутиите в ръце. Когато се приготви да направи следващата крачка, оркестърът подхвана „Дойчланд юбер алес“. Погледът на Легат обходи многолюдните тълпи на летището — операторите с кинокамерите, официалната делегация за посрещането, почетния караул от СС, дузината черни лимузини мерцедес със знаменца, паркирани една до друга, — търсейки Хартман. Не го видя никъде. Той се запита дали не се бе променил твърде много. Музиката престана, удавена в аплодисментите на хората в терминала. Над бетонната писта се понесе скандиране: „Чем — бър — лейн! Чем — бър — лейн!“. Рибентроп направи знак с ръка на министър — председателя и двамата тръгнаха покрай строената рота войници.

В подножието на стълбата офицер с униформа на СС попита Легат за името му. Погледът му пробяга по списъка.

— А, да, вие сте на мястото на господин Сайърс. — Той постави отстрани малка отметка. — Кола номер четири с господин Аштън — Гуоткин. Багажът ви ще бъде откаран направо в хотела. Ако обичате.

Той посегнала вземе червените кутии.

— Благодаря, няма нужда. Тези ще ги задържа.

Няколко секунди всеки дърпаше кутиите към себе си, докато накрая германецът ги пусна.

Мерцедесът беше открит. Аштън — Гуоткин вече бе заел мястото си на задната седалка. Беше облечен с дебело палто с астраганена яка и се потеше обилно в жегата.

— Какво говедо — промърмори той, когато есесовецът се отдалечи.

Легат не го познаваше лично, но знаеше доста за него — най-блестящият класицист от випуска си в Оксфорд, макар да бе прекъснал следването си, без да се дипломира; специалист по японска история и култура; женен за балерина, без деца; поет и романист, чийто пикантен бестселър „Кимоно“ бе предизвикал такъв шок в Токио, че от Външното се бяха принудили да го отзоват — а сега вече и експерт по икономиката на Судетската област!

— Представям си колко му е противно всичко това на премиера — каза Легат.

Чембърлейн очевидно бързаше да претупа церемонията с почетния караул. Едва погледна към строените млади мъже с техните черни униформи. Освен това почти не обръщаше внимание на Рибентроп, когото ненавиждаше. Когато стана ясно, че трябва да сподели водещата кола в кортежа с германския външен министър, той се огледа безпомощно за Уилсън. Но нямаше как да избяга от съдбата си. Двамата мъже седнаха в открития мерцедес и кортежът потегли. Минаха бавно по цялата дължина на летищния терминал, за да може тълпите да приветстват с бурни овации Чембърлейн, който учтиво вдигна шапка за поздрав. При портала на летището завиха на юг, към Мюнхен.

* * *

Хартман бе купил билетите по време на пролетния семестър през 1932 г. Току-що се бяха прибрали от Котсуолдс, където живееше майката на Легат. Тя по принцип мразеше хуните, но Паул ѝ бе станал любимец. Когато се върнаха обратно в „Балиол“ онази съботна вечер, Хартман бе казал: „Скъпи Хю, веднага щом приключат изпитите, ще ми позволиш да ти покажа за разнообразие малко истинска провинция — такава, която не е просто „хубавичка“. Той добави, че има приятелка, която живее в Бавария и може да се срещнат с нея.

И на двамата не им бе хрумвало, че докато животът в Оксфорд си течеше по познатия начин, Хинденбург бе успял да разпусне Райхстага и да предизвика парламентарни избори. Бяха пристигнали в Мюнхен същия летен ден, когато Хитлер произнасяше речта си пред гигантския митинг извън града, и колкото и да се опитваха да избегнат разговорите за политика и да се наслаждават на ваканцията си, никъде. Дори в най-затънтеното градче, не можеха да избягат от действителността. В съзнанието на Легат бе останала една каша от маршове и контрамаршове на щурмоваците срещу Железния фронт; от демонстрации по улиците и спорове в кафенетата; от плакати с нацистки лозунги: „Хитлер над Германия!“, „Германия, събуди се!“ — разлепвани от Кафявите ризи през деня и късани от левичарите през нощта; от една среща в парка, която бе завършила с кавалерийска атака от конната полиция. Когато един ден Лейна настоя да излязат и да застанат пред жилището на Хитлер, и крещя ругатни по негов адрес, беше истински късмет, че минувачите не ги пребиха. Нищо общо с Вилхслм Хауф и Джон Стюарт Мил.

Преведете на немски: „Администрацията на едно акционерно дружество е в общи линии администрация от наемни служители… “.

Той гледаше местата, покрай които минаваха. През целия път към центъра на града по Лерхенауер Щрасе и Шлайсхаймер Щрасе гражданите на Мюнхен бяха излезли по улиците; кортежът се движеше, съпровождан от аплодисменти за министър — председателя, през море от развети червено — бяло — черни знаменца. Понякога, докато вземаха поредния завой, Легат успяваше да го зърне във водещата кола — леко наведен навън, с постоянно вдигната нагоре шапка, с която помахваше на тълпите. Отговаряха му стотици ръце, вдигнати за фашистки поздрав.

Десет минути след като бе излязъл от летището, кортежът стремително навлезе по Бринер Щрасе в Максимилиансплац, заобиколи площада и спря пред хотел „Регина Паласт“. Над главния вход се вееше знаме с огромна свастика. Под нея бяха застанали британският посланик Хендерсън и Ивоун Къркпатрик, началник на канцеларията на британското посолство в Берлин. Аштън — Гуоткин изпусна шумно въздух.

— Мисля, че и с това бих могъл да свикна, а ти?

Той се надигна непохватно от седалката на мерцедеса. Колата на Рибентроп вече потегляше. В парка срещу хотела имаше многохилядна тълпа. Всички скандираха приветствени възгласи. Министър-председателят им махаше с ръка. Проблеснаха още светкавици. Хендерсън го въведе в хотела. Легат, нарамил по една червена кутия под всяка мишница, забърза след тях.

Обширното фоайе с колонади покрай стените изглеждаше непроменено от времената на кайзера — таванът от цветни витражи, паркетът, застлан с персийски килими, гората от палми в огромни саксии, разпръснатите тук — там кресла… Няколко десетки гости, повечето в напреднала възраст, зяпнаха от изненада при вида на Чембърлейн. Той беше застанал близо до рецепцията, заобиколен от Хендерсън, Къркпатрик и Уилсън. Легат се закова на място, не знаеше дали да се приближи до тях или не. Внезапно и четиримата се обърнаха и го погледнаха. Стори му се, че го обсъждат. Миг по-късно Уилсън крачеше през фоайето към него.

5

„Фюрербау“ беше построена едва преди година; дело на любимия архитект на Хитлер, покойния професор Троост, сградата беше толкова нова, че белият камък блестеше на утринната светлина. От двете страни на двойния портик висяха гигантски знамена — германското и италианското до южния вход, британското и френското до северния. Над вратите бронзови орли с разперени криле стискаха в ноктите си свастики. И пред двата входа бяха постлани червени килими, които се спускаха по парадното стълбище, пресичаха тротоара и стигаха чак до бордюра. Само северният вход се ползваше. Тук осемнайсетчленен караул бе вдигнал карабините си за почест, а отстрани стояха тръбач и барабанчик. Хартман ги подмина, без някой да се опита да го спре, изкачи няколкото стъпала и влезе вътре.

Предназначението на сградата не беше напълно ясно. Не беше държавно учреждение, нито пък седалище на партията. Беше по-скоро нещо като царски дворец, където гостите на императора биваха отвеждани, за да бъдат просветени и съответно нагостени. Интериорът беше изцяло облицован с мрамор — убито лилав за пода и двете парадни стълбища, сивкавобял за колоните и стените, макар че в горната му част електрическото осветление го караше да изглежда златист. Фоайето беше изпълнено с тъмни костюми и парадни униформи; във въздуха се носеше нетърпеливо бръмчене, сякаш многолюдна публика очакваше започването на галаспектакъл. Той зърна няколко лица, които познаваше от вестниците: двама — трима гаулайтери, както и Рудолф Хес — заместника на Фюрера, с обичайното му замечтано изражение. Каза името си на часовоя от СС и той му направи знак да премине.

Право напред беше северното парадно стълбище. Вдясно фоайето преминаваше в гардеробна с формата на издължен полукръг, където се виеха две опашки. Хартман видя мъжката тоалетна и се насочи към нея. Заключи се в една от кабинките, отвори куфара, извади документа, разкопча ризата си и го пъхна под долната фланелка. После отново се закопча, седна на чинията и огледа ръцете си. Изглеждаха му някак непознати — студени и треперещи. Разтърка ги енергично една в друга, дъхна им с уста, после пусна водата и излезе обратно навън в гардеробната. Там остави шапката, палтото и куфара си.

По северното стълбище той се изкачи в галерията на първия етаж. Започваше да разбира вътрешното разположение на сградата. Над първата галерия имаше втора; над нея матовият стъклен таван обливаше цялото пространство с естествена светлина. Перфектна симетрия и логика — Хартман беше впечатлен. Покрай него минаваха забързани сервитьори, понесли табли с храна и бутилки бира. Понеже не се сещаше какво друго да прави, той ги последва. През най-близката от трите отворени врати видя блокмаса с ленени покривки, отрупана с храна. По-нататък широкият коридор, който минаваше през цялата дължина на сградата, извеждаше към друга галерия с кресла и ниски масички. Зад нея по средата на коридора беше застанал на пост часовой от СС и връщаше всички, които се опитваха да го доближат. Хартман си каза, че това сигурно е залата, в която чакаше Хитлер.

— Хартман!

Той се обърна и видя Вайцзекер в залата с блокмасата. Беше застанал до прозореца и разговаряше с Шмит. Направи му знак с ръка да отиде при тях. Залата беше облицована с тъмни ламперии, украсени с резбовани сцени на разни скучни селскостопански дейности. Няколко адютанти бяха заели позиции наоколо и разговаряха шепнешком. Всеки път, когато някой влезеше, те се вцепеняваха и после се отпускаха, когато се окажеше, че не е Хитлер.

— Шмит тъкмо ми разправяше за срещата ти с щурмбанфюрер Зауер във влака.

— Да, той очевидно си е наумил, че аз съм подозрителен елемент.

— За Зауер всички сме подозрителни елементи. — Държавният секретар избухна в смях, после рязко млъкна. — Сериозно, Хартман, гледай да не го дразниш повече. Той се ползва с доверието на министъра и е в състояние да ти навлече всевъзможни неприятности.

— Ще положа усилие.

— Но ще го направиш ли наистина? Това „ще положа усилие“ ме притеснява. Когато всичко приключи, най-добре би било да те изпратим някъде на мандат. Във Вашингтон, да речем.

— А защо не в Австралия? — намеси се Шмит.

Вайцзекер отново се изсмя.

— Отлична идея! Дори партайгеносе Зауер не може да те последва отвъд Тихия океан!

Под прозореца се разнесоха радостни възгласи. Тримата мъже погледнаха към улицата. Току-що бе пристигнал един открит мерцедес. На задната седалка с изправен гръб седеше британският министър — председател. До него се виждаше дребна плаха фигура на мъж, когото Хартман не познаваше.

— Започва се — каза Вайцзекер.

— Кой е този до Чембърлейн?

— Сър Хорас Уилсън. Фюрерът и него не може да го понася.

Зад колата на министър — председателя спряха и останалите от кортежа. Хартман се опита да хвърли поглед към края на улицата, но от мястото му не се виждаше.

— Няма ли Фюрерът да излезе навън, за да го посрещне?

— Съмнявам се. Той по-скоро би се радвал да го изпрати. В гроба.

Чембърлейн слезе от колата, следван от Уилсън. Още щом стъпи на червения килим, барабанчикът удари туш и тръбачът наду тръбата. Той докосна ръба на шапката си за поздрав и след секунди се скри от погледите на зрителите. Мерцедесът потегли и в същия миг тълпата отново изригна в аплодисменти и възторжени възгласи. Поредна открита лимузина бе заела мястото на предишната. На задната седалка бяха Гьоринг и френският министър — председател Даладие. Дори от разстояние се виждаше, че Даладие е силно притеснен. Седеше сгърбен в колата, сякаш искаше да изчезне, да стане невидим. За разлика от него Гьоринг изглеждаше предоволен. По някакъв тайнствен начин след посрещането на гарата той бе успял се преоблече в нова униформа — този път снежнобяла. Куртката и панталонът едва удържаха напъна на телесата му. Хартман чу как до него Вайцзекер изпръхтя презрително.

— Гледай го пък сега с какво се е издокарал…

— Може би се опитва да предразположи мосю Даладие, облечен като човечето на „Мишлен“? — каза Хартман.

Вайцзекер размаха пръст пред лицето му.

— Точно от такива забележки те бях предупредил да се въздържаш.

— Господин държавен секретар — обади се Шмит сочейки с глава към вратата, където се бе появил Чембърлейн.

— Ваше Превъзходителство!

Вайцзекер се понесе с лека стъпка към него, протегнал и двете си ръце.

Британският министър-председател се оказа по-дребен, отколкото Хартман бе очаквал, с тесни рамене, малка глава с рунтави вежди и мустаци, и с леко изпъкнали напред зъби. Беше облечен с графитено-сив костюм на дискретни райета; през жилетката му минаваше верижка на часовник. Членовете на делегацията му бяха също толкова невзрачни. Хартман оглеждаше лицата им по реда на появяването: едното печално, другото бащински снизходително, третото — строго и навъсено, четвъртото — безволево. За един кратък миг съзнанието за безнадеждността на задачата му го парализира. От Легат нямаше и следа.

Залата започваше да се изпълва. Гьоринг влезе през централната врата заедно с Даладие и антуража му. Хартман бе чел някъде, че заради едрата си набита фигура френският министър — председател бил известен в Париж като „Бика от Воклюз“. Сега внушителната му квадратна глава беше сведена плахо надолу, а очите му хвърляха нервни погледи насам — натам, докато го отвеждаха към блокмасата. Чембърлеин отиде при него, за да го поздрави на ученическия си френски:

— Bonjour, Monsieur Premier Ministre. J'espere qие vous avez passe un bon voyage…

В това време Гьоринг трупаше в чинията си купчини колбаси, сирена, туршии, воловани. Докато всички погледи бяха приковани в двамата министър — председатели, Хартман използва случая, за да се измъкне незабелязано от залата.

Той тръгна по галерията, като поглеждаше през каменната балюстрада към стълбището и изпълненото с хора фоайе долу. Слезе на приземния етаж, надникна в гардеробната, в тоалетните, после излезе отвън, мина покрай барабанчика и тръбача и по червения килим стигна до тротоара. Огледа тълпата, сложил ръце на хълбоците си. Напразно. Легат не се виждаше никъде. Множеството отново избухна в аплодисменти. По улицата се приближаваше поредният мерцедес. На задната седалка, вдигнали гордо глави като римски императори, бяха Мусолини и Чано. Един от часовоите им отвори вратата и те слязоха грациозно на тротоара, подръпвайки надолу куртките на светлосивите си униформи. Порив на вятъра развя знамената. Барабанчикът и тръбачът изпълниха поздрава си. Италианците влязоха с наперена стъпка в сградата. След тях пристигнаха още два автомобила с униформения им антураж.

Хартман изчака около половин минута, после влезе след тях. Във фоайето ги посрещаше Рибентроп. В този момент по стълбището от червен мрамор — едва ли не плахо, както му се стори, гологлав и сам — се зададе Хитлер. Облечен в двуредната си кафява партийна куртка, леко поизмачкана, с лента със свастика на ръкава, с черен панталон и охлузени черни обувки, той се спря на площадката по средата на стълбите, скромно сплел ръце пред корема си, очаквайки Мусолини да го забележи. Когато присъствието на Фюрера най-после му бе посочено от Рибентроп, Дучето вдигна театрално ръце, изобразявайки задоволство, и се бързо качи по стълбите, за да раздруса ръката му. Двамата диктатори се обърнаха и тръгнаха нагоре първия етаж, следвани от свитите си.

Хартман застана най-отзад.

* * *

През следващите няколко минути той влезе в ролята си на преводач, помагайки за една насилена размяна на учтиви въпроси и отговори относно безметежността на полета от Лондон до тук между генерал Кайтел и британския дипломат Странг, като през цялото време оглеждаше залата и входовете към нея. Забеляза много неща в бърза последователност едно след друго. Начина, по който Чембърлейн и Даладие се забързаха да поздравят фашистките главатари. Факта, че Хитлер следва като сянка всяко движение на Мусолини, сякаш се боеше да остане сам сред такова множество от непознати. Разговора между Рибентроп и Чано — два надути красиви пауна, — а зад Рибентроп различи физиономията на щурмбанфюрер Зауер, който го бе видял пръв и го пронизваше с поглед. Кайтел бе привършил репликата си и го чакаше да преведе. Той с усилие се сети какво бе чул току-що.

Генерал Кайтел си спомня времето, докато е летял обратно за Берлин след последната ви среща в Годесберг. Свечерявало се и самолетът му трябвало да заобиколи няколко зони на гръмотевични бури. Казва, че на три хиляди метра височина гледката е несравнима.

— Много интересно казано — отвърна Странг. — Предайте му, че ние също имахме трудно преживяване…

До един от изходите настана суматоха. Хитлер, едновременно отегчен и недоволен от нещо, си тръгваше.

* * *

Веднага след като Фюрерът излезе от залата, всички германци бързо го последваха. Хартман крачеше до Кайтел. Тръгнаха по коридора и свиха вляво. Той не знаеше какво се очаква от него да направи. Даваше си сметка, че Зауер е в групата непосредствено пред него заедно с Рибентроп. Минаха по протежение на дългата галерия, където разни насядали по креслата офицери от СС скачаха на крака и отдаваха чест на Хитлер. Пред вратата на кабинета си той се спря, предизвиквайки зад себе си тотално задръстване. Ефектът беше комичен. На лицето му бе изписано силно раздразнение.

— Разговорите ще бъдат тук — каза той на Рибентроп с грубия си глас. — Само лидерите и по един съветник.

Мътните му сини очи огледаха антуража. Хартман, който бе застанал твърде близо до него, усети как погледът му сякаш го преряза. Очите се отместиха встрани, но после пак се върнаха на него.

— Трябва ми часовник. Бихте ли ми заели своя? — Той протегна ръка.

Хартман стоеше и го гледаше, сякаш парализиран. Хитлер се обърна към околните.

— Сигурно си мисли, че няма да го види повече.

Последва взрив от смях.

— Слушам, майн Фюрер.

Пръстите на Хартман започнаха несръчно да разкопчават токата на часовника. Подаде му го и бе възнаграден с кимване.

— Е, да започваме.

И той влезе в кабинета. Рибентроп го последва. При вратата Шмит се обърна.

— Хартман, би ли отишъл да кажеш на другите, че сме готови да започваме?

Хартман тръгна обратно към залата за приеми, разтривайки с длан бледата кожа на лявата си китка, където бе носил часовника си денем и нощем през последните осем години. Без него се чувстваше странно. А сега онзи мъж му го бе взел. Случилото се му се струваше нереално, сякаш не се отнасяше до него, сякаш сънуваше. До блокмасата Чембърлейн отново разговаряше с Мусолини. Когато се доближи, Хартман чу думите: „Един хубав риболовен излет…“. Мусолини кимаше учтиво, видимо отегчен.

Хартман се обърна към тях на английски:

— Извинете, че ви прекъсвам, Ваши Превъзходителства. Фюрерът би желал да ви покани в кабинета си за започване на разговорите. Той предлага да участват само лидерите с по един съветник.

Мусолини се огледа за Чано, видя го и щракна с пръсти. Чано дотича като куче при него. Чембърлейн извика, за да го чуе Уилсън:

— Хорас, влизаме.

Даладие, който наблюдаваше отблизо сцената, обърна меланхоличния си поглед към Хартман.

— Започваме ли?

Той беше застанал сред група френски официални лица. Хартман познаваше по физиономия посланика, Франсоа — Понсе. Даладие се огледа намръщен.

— Къде е Алексис?

Никой не знаеше. Франсоа — Понсе предложи услугите си да го потърси.

— Може би е долу.

И той излезе бързо от залата. Даладие погледна Хартман и вдигна рамене: Е, какво пък? И главата на Външното министерство е човек, и той може да се загуби.

— Мисля, че не бива да караме хер Хитлер да ни чака — каза Чембърлейн.

Той тръгна към вратата. След кратко колебание френската и италианската делегация го последваха. Когато стигна до коридора, Чембърлейн се спря.

— Накъде? — попита той Хартман.

— Моля, последвайте ме, Ваше Превъзходителство.

Той ги поведе по дългата галерия пред погледите на станалите на крака германци. Колко невзрачни изглеждаха англичаните и французите с техните тъмни костюми, поизмачкани след дългото пътуване, в сравнение с лъснатите униформи на СС и на италианските фашисти! Колко немъжествени, колко размъкнати и колко малобройни!

При вратата на кабинета на Хитлер Хартман се дръпна встрани, за да им направи път. Чембърлейн влезе пръв, следван от Мусолини и Даладие, и накрая Чано и Уилсън. Френският външен министър Леже все още липсваше. Хартман се поколеба, после влезе в кабинета. Беше обширен, облицован с тъмно дърво, излъчваше мъжественост — огромен глобус, библиотеки от пода до тавана, в единия край бюро, в центъра масивна маса, а в отсрещния край, подредени в полукръг срещу камината — няколко дървени стола с плетени седалки и едно канапе. Над камината висеше портрет на Бисмарк.

На стола най-вляво вече седеше Хитлер, а Шмит беше застанал до него. Той им направи знак с ръка да сядат който където намери за добре. В жеста му имаше нещо пренебрежително, сякаш му беше все едно кой къде ще седи. Чембърлейн си избра най-близкия до него стол. Уилсън седна от дясната му страна. Италианците се настаниха на канапето срещу камината. Рибентроп и Даладие допълваха групата, като столът на Леже остана празен.

Хартман забеляза часовника си върху ниската масичка пред Хитлер, докато се навеждаше към Рибентроп.

— Моля за извинение, господин министър, но господин Леже още не е готов.

Хитлер, който се наместваше припряно на стола си, явно го бе чул и махна презрително с ръка.

— Да почваме все пак. Той може да се включи по-късно.

— Не бих могъл да започна без него — каза Даладие. — Той е запознат с всички подробности, аз нищо не знам.

Чембърлейн въздъхна и скръсти ръце на гърдите си. Шмит преведе думите на Даладие на немски. Хитлер се наведе рязко напред и вдигна от масата часовника на Хартман. Няколко минути демонстративно се взира в него.

— Кайтел!

Генералът, който чакаше до вратата, бързо се приближи. Хитлер прошепна нещо в ухото му. Кайтел кимна и излезе от кабинета. Останалите бяха вперили погледи в Хитлер, питайки се объркано какво ли им готви.

Рибентроп каза на Хартман:

— Върви и виж дали няма да го откриеш.

Хартман излезе в коридора и видя Леже, който се задаваше запъхтян отнякъде. Беше дребен мъж с тъмен костюм, черни мустаци и зализана назад коса, която започваше ниско над челото. Лицето му беше поморавяло от тичане. Приличаше на захарна фигурка върху сватбена торта.

— Mille excuses, mille excuses…

Той нахълта в кабинета на Фюрера.

Хартман успя да хвърли един бърз последен поглед към четиримата лидери и техните съветници заедно с Шмит, седнали неподвижно, сякаш на снимка, преди часовоят от СС да затвори вратата.

6

Хотел „Регина Палает“ беше огромен величествен сив куб, построен през 1908 г., със зали за приеми, неотстъпващи по разкош на „Версай“, турска баня в сутерена и триста стаи на седем етажа, от които британската делегация бе получила двайсет. Всички те се намираха на третия етаж и прозорците им гледаха над короните на дърветата около Максимилиансплац към далечните готически кули на Фрауенкирхе.

След като Министър-председателят и екипът му отпътуваха от хотела за началото на конференцията, Легат прекара следващите десет минути, обхождайки застлания с килим приглушено осветен коридор, придружаван от помощник — управителя на хотела. Все по-трудно скриваше раздразнението си. Можех направо да стана някакъв нещастен xomeiuep! Първата задача, възложена му от Хорас Уилсън, бе да разпредели стаите между членовете на британската делегация, след което да се погрижи пиколата да доставят съответния багаж.

— Съжалявам, ако това ще те разочарова — каза му Уилсън, — но се боя, че трябва да те помоля да останеш в хотела, докато трае конференцията.

— Цялата конференция?

— Да. Оказва се, че са ни дали един коридор стаи, които да използваме за щаб. Някой трябва да организира офис, да осигури открита телефонна линия с Лондон, да се погрижи до телефона винаги да има човек. Ти си очевидният избор. — На лицето му сигурно бе изписано раздразнение, защото Уилсън продължи: — Разбирам, че сигурно е разочароващо да си далече от основното действие, както е разочарован и бедният Сайърс, че се наложи да остане в Лондон, и то след като името му се появи във вестниците като член на делегацията, но… нищо не може да се направи. Съжалявам.

За миг Легат си помисли дали да не сподели с него причината да е в Мюнхен, но инстинктът му подсказа, че това само би послужило на Уилсън като допълнителен аргумент да го държи далече от германската делегация. Нещо в държанието на Уилсън — някакво едва загатнато назъбено острие, скрито под мазната обвивка — говореше, че главният съветник на министър — председателя вече е отгатнал с достатъчна точност какво търси тук Легат.

Затова той каза само:

— Разбира се, сър. Веднага ще се заема.

Апартаментът, определен за премиера, включваше спалня с голямо легло с балдахин и всекидневна в стил Луи XVI с позлатени столове и френски прозорци, през които се излизаше на балкон.

— Това е най-луксозната стая в хотела — увери го помощник — управителят.

В следващите по лукс стаи Легат разпредели Уилсън, Странг, Малкин, Аштън — Гуоткин и двамата дипломати от посолството в Берлин — Хендерсън и Къркпатрик. В пристъп на самопожертвователност сложи себе си и Дънглас в две от по-малките стаи с изглед към вътрешния двор; такива бяха и тези на двамата охранители на премиера, на личния му лекар сър Джоузеф Хорнър — който бе отишъл директно в бара — и на двете секретарки, госпожица Андерсън и госпожица Саквил.

(Значи така се казвала, помисли си той: Джоун Саквил.)

Голямата ъглова стая в края на коридора, гледаща на юг и изток, бе определена за щаб на делегацията. За обяд вътре имаше поднос със сандвичи и няколко бутилки минерална вода. Жените разположиха там пишещите си машини — две „Империал“ и една портативна „Ремингттън“ — и разопаковаха канцеларските си материали, докато Легат постави червените кутии на премиера върху бюрото. Единственото съобщително средство беше старомоден телефон. Той помоли телефонистката на хотела да поръча международен разговор с централата на Номер 10, след което затвори телефона и закрачи напред — назад из стаята. След известно време Джоун го посъветва да седне.

— Съжалявам. Леко съм изнервен.

Той седна и си наля чаша минерална вода. Беше топла и имаше лек вкус на сяра. Почти веднага телефонът иззвъня. Легат скочи и го вдигна.

— Да?

Върху гласа на хотелската телефонистка, обявяваща връзката с Лондон, се насложи този на оператора от Даунинг Стрийт, който няколко пъти, с нарастващо раздразнение, го попита с кой вътрешен номер би желал да го свърже. Трябваше да крещи, за да бъде чут. Мина цяла минута, преди главният личен секретар да вдигне телефона.

— Клевърли.

— Тук е Легат, сър. Ние сме в Мюнхен.

— Знам. По новините вече го съобщиха.

Гласът му беше далечен и някак безплътен. По линията се чуваха леки пукания. Сигурно германците ни слушат, помисли си Легат. Клевърли продължи:

— Като че ли там…

Механичният глас се загуби в смущенията по трасето.

— Извинете, сър. Бихте ли повторили?

— Казах: като че ли там са ви устроили внушително посрещане.

— Определено, сър.

— Къде е премиерът?

— Тръгна за конференцията. Аз съм в хотела.

— Добре. Искам да не мърдаш от телефона и да поддържаш връзката.

— С цялото ми уважение, сър, мисля, че бих могъл да бъда по-полезен, ако се намирам в същата сграда като премиера.

— Не, в никакъв случай! Чуваш ли? Искам…

Отново буря от смущения; в ухото му сякаш трещяха картечни откоси.

— Ало! Ало? — Пръстът на Легат барабанеше по вилката. — Ало? По дяволите!

Той затвори, гледайки с омраза апарата.

* * *

През следващите два часа Легат прави многократни опити да установи връзка с Лондон. Оказа се невъзможно. Дори номерът, който му бяха дали за „Фюрербау“, беше постоянно зает. Започна да подозира, че германците нарочно ги държат в изолация — или това, или режимът им не беше толкова ефективен, колкото се твърдеше. През цялото време тълпите в парка срещу хотела се увеличаваха. Във въздуха цареше празнична атмосфера, мъжете бяха с къси кожени панталони, жените — с пищни рокли на цветя. Лееше се бира. Отнякъде пристигна духов оркестър и засвири модерния английски шлагер:

Когато и да имаш път към Ламбет,

Дачи ще бъде ден или пък нощ,

Ще ни намериш всички

на стъргалото по Ламбет Уок…

В края на всеки припев тълпата изригваше в пиянско „Ой!“ с баварски акцент. След известно време Легат запуши уши.

— Това е абсурд!

— Защо? — обади се Джоун. — Много мило от тяхна страна, че се опитват да ни накарат да се чувстваме у дома си.

В чекмеджето на бюрото той откри туристически пътеводител на града. Хотелът се намираше на по-малко от километър от „Фюрербау“ — вляво по Макс-Йозеф Щрасе, после право напред до Каролиненплац, през кръговото движение… Ако успееше да открие достатъчно бързо Паул, до половин час щеше да се е прибрал в хотела.

— Женен ли сте, господин Легат?

— Да.

— Деца?

— Две. А вие?

Тя запали цигара и го погледна закачливо през дима.

— Не. Никой не ме желае.

— Това ми е трудно да го повярвам.

— Никой от онези, които бих желала да ме пожелаят, ако разбирате какво искам да кажа.

Тя запя заедно с оркестъра:

Всичко е достъпно и лесно,

Човек прави, каквото си ще.

Защо не дойдеш при нас?

Ела де, ела…

Госпожица Андерсън се включи в пеенето. И двете имаха хубави гласове.

Легат знаеше, че ще го вземат за надут сухар, че не запя с тях — така го наричаше Памела. Но той не пееше, нито пък танцуваше — не му беше в природата — дори в моменти на безгрижие, а точно сега едва ли имаше повод за празник.

Откъм парка въпреки затворените прозорци долетя ново мощно баварско „Ой!“.

* * *

Във „Фюрербау“ чакаха.

За всяка от делегациите имаше обозначена зона. Германци и италианци си поделяха дългата открита галерия до кабинета на Фюрера; британците и французите бяха заели двете зали за приеми в далечния край на коридора. Хартман зае позиция в едно кресло в галерията; от там между колоните през широкото открито пространство имаше добра видимост към официалните лица на съюзниците, които седяха мълчаливо, четяха вестници и пушеха. И двете делегации бяха оставили вратите на залите си широко отворени, в случай че някой потрябваше. Той ги виждаше как понякога стават да се раздвижат, как хвърлят нетърпеливи погледи към ъгловия кабинет, но вратата на Фюрера оставаше плътно затворена.

А Легат така и не идваше.

Мина един час, после втори. В даден момент покрай тях минаваше по някой нацистки велможа — Гьоринг, Химлер, Хес — със свитата си и се спираше да поговори с германците. Ботушите на адютантите от СС отекваха по мраморния под. Шепнешком се разменяха заповеди и съобщения. Атмосферата напомняше музей или може би библиотека — място, където трябва да се пази тишина. Всеки наблюдаваше всички останали.

От време на време Хартман бъркаше във вътрешния си джоб и докосваше метала на пистолета, затоплен от тялото му, после плъзгаше ръка надолу по ризата и напипваше плика. Трябваше той да попадне по някакъв начин в ръцете на британската делегация, то колкото се може по-скоро. Нямаше смисъл да отлага докато сделката бъдеше вече подписана. По всичко личеше, че Легат е извън играта — защо, той не знаеше. Но ако не Легат, то кой? Единственият англичанин, с когото бе успял да размени няколко думи, беше Странг. Изглеждаше свестен човек, макар и надут като едновремешен учител по латински. Но как да установи контакт с него, без да бъде видян от Зауер? Всеки път, като се огледаше, той имаше усещането, че есесовецът го наблюдава. Хартман допускаше, че е казал и на някои от колегите си да го държат под око.

Би могъл за по-малко от минута да се разходи небрежно до залата на британската делегация. За жалост, това щеше да стане пред очите на всички присъстващи. Какво оправдание би могъл да измисли? Мозъкът му, изтощен от две безсънни нощи, се въртеше до безкрай около проблема, без да намери решение. Въпреки това той си каза, че трябва да се опита.

В 3 ч. Хартман стана да се разкърши. Премина покрай ъгловия кабинет на Фюрера и с бавна крачка стигна до балюстрадата откъм залата на британската делегация. Подпря се с длани на студения мрамор, надвеси се напред и се загледа разсеяно надолу към фоайето. В подножието на второто стълбище се бяха събрали група мъже и разговаряха тихо помежду си. Вероятно шофьори. Той хвърли незабелязано поглед към британците.

Изведнъж чу зад гърба си шум. Вратата на кабинета на Хитлер се отвори и се появи Чембърлейн. Извеждаше много по-мрачен, отколкото преди няколко часа. След него излязоха Уилсън, Даладие и Леже. Даладие опипа джобовете си и извади табакера. Като по команда членовете на британската и френската делегация наизскачаха от залите, за да ги посрещнат. Докато минаваха забързано покрай него, Хартман чу Чембърлейн да казва: „Хайде, господа! Тръгваме си“. Двете групи се отправиха към далечното стълбище и заслизаха. Минута по-късно Хитлер и Мусолини излязоха от кабинета и тръгнаха в същата посока, следвани по петите от Чано. Изражението на Хитлер беше все така раздразнено. Докато крачеше с Дучето, той жестикулираше и ломотеше нещо ядосано; дясната му ръка сечеше въздуха, сякаш искаше да сложи край на всичко, да забрави цялата тази история. На Хартман му мина щастливата мисъл, че може би цялото начинание е отишло по дяволите.

* * *

Легат седеше на бюрото си в хотелския офис и заделяше настрани онези документи в червените кутии, които бяха отбелязани от министър — председателя за незабавно изпълнение, когато чу тълпите отвън отново да изригват в приветствени възгласи. Стана, отиде до прозореца и погледна надолу към Максимилиансплац. Пред хотела току-що бе спрял открит мерцедес. От него слизаше Чембърлейн, придружаван от Уилсън. Зад тях пристигаха други коли. Британската делегация се изсипа на тротоара.

Джоун дойде при него до прозореца.

— Толкова скоро ли трябваше да се върнат?

— Не. Нищо не беше планирано.

Той заключи кутиите и излезе в коридора. В далечния край тихо издрънча звънец на асансьор. Вратите се отвориха и от него излезе Министър-председателят заедно с Уилсън и единия от полицаите.

— Добър ден, господин министър — председател.

— Здравей, Хю. — Гласът му звучеше уморено. В слабата електрическа светлина приличаше едва ли не на призрак. — Къде сме настанени?

— Вашият апартамент е тук, сър.

Още щом прекрачи прага, Министър-председателят се скри в банята. Уилсън отиде до прозореца и погледна към тълпите навън. Той също изглеждаше уморен.

— Как мина, сър?

— Стана мътна и кървава. Би ли казал на останалите да се съберат тук? Всички трябва да бъдат инструктирани.

Легат застана отвън в коридора, за да насочва пристигащите членове на делегацията към апартамента. След две минути всички бяха там: Странг, Малкин, Аштън — Гуоткин и Дънглас заедно с Хендерсън и Къркпатрик от Берлин. Легат влезе последен. Затвори вратата след себе си точно в момента, когато Министър-председателят излезе от спалнята. Беше сменил яката на ризата си и си бе измил лицето. Косата зад ушите му беше още влажна. Като цяло се беше освежил.

— Седнете, господа. — Той се настани в едно голямо кресло с лице към останалите и изчака, докато всички си намерят място за сядане. — Хорас, защо ти не поставиш хората в течение?

— Благодаря, господин министър — председател. И така, както може би се досещате, цялата работа се оказа направо налудничава. — Той извади малък бележник от джоба си и го приглади на коляно. — Започнахме с реч на Хитлер, основните поанти от която бяха: а) Чехословакия вече е заплаха за мира в Европа; б) през последните пет дни четвърт милион бежанци са преминали от Судетската област в Германия; и в) Цялата ситуация е критична и трябва да се намери решение до събота, като или Великобритания, Франция и Италия трябва да дадат гаранции, че до този ден чехите ще започнат да се евакуират от оспорваните територии, или той ще нахлуе и ще ги завземе. През цялото време поглеждаше часовника си, сякаш за да види кога изтича двайсет и четири часовата отсрочка за мобилизацията. Като цяло моето впечатление бе, че не блъфира и или ние ще решим проблема още днес, или война.

Той отгърна на нова страница.

— След това Мусолини извади проект за споразумение на италиански, което германците междувременно са превели.

Уилсън бръкна в другия си джоб и извади няколко написани на машина страници.

— Искам да кажа, превели са го на техния език. Доколкото разбираме, повтаря в общи линии предишните им предложения.

Той ги хвърли върху салонната масичка.

— Хитлер ще приеме ли международна комисия да определя кои области следва да минат към Германия? — попита Странг.

— Не. Според него нямало време за това; трябвало да се направи референдум и всяка област да реши за себе си с обикновено мнозинство.

— А какво ще стане с малцинството?

— Ще трябва да се евакуира до десети октомври. Освен това той иска гаранции, че чехите няма да разрушат никакви части от инфраструктурата, преди да си тръгнат.

— Думата „гаранции“ е нещото, което не ми харесва — каза министър — председателят. — Как, за бога, можем да гарантираме нещо, след като не знаем дали чехите са съгласни?

— В такъв случай те определено трябва да присъстват на конференцията.

— Точно това му казах и аз. За жалост, това доведе до обичайната му вулгарна тирада по техен адрес. Придружена с много от това… — Министър-председателят заудря с юмрук дланта си.

Уилсън погледна бележките си.

— Ако трябва да бъдем точни, той каза, че е приел да отложи военните действия, „но ако онези, които са го призовали да стори това, не са готови да поемат своята отговорност за спазването на договореностите от Чехословакия, ще се наложи да размисли“.

— Боже господи!

— Въпреки това аз държах на своето — каза Чембърлейн. — За мен е немислимо ние да гарантираме спазването от чехите на нещо, за което самите те не са дали съгласието си.

— А каква е френската позиция относно привличането на чехите за участие в преговорите? — попита Хендерсън.

— За начало Даладие ме подкрепи, но след около половин час се разколеба. Как точно го каза, Хорас?

Уилсън прочете от бележника си:

— Ако включването на представител на Прага би предизвикало трудности, той бил готов да се откаже от това, тъй като било важно въпросът да се реши по най-бързия начин.

— На което аз възразих, че не настоявам чехите действително да участват в дискусията, но като минимум трябва да бъдат в съседната стая, за да дадат необходимите уверения.

— Бяхте много твърд, господин министър — председател — каза Уилсън.

— Да, така е. Нямах избор! Даладие е напълно безполезен. Имам чувството, че самото му присъствие тук му е във висша степен противно и иска просто да подпише споразумението, за да си тръгне колкото се може по-скоро за Париж. След като стана ясно, че така няма да стигнем доникъде и цялата среща се изражда в язвителни нападки, аз предложих да направим един час прекъсване, за да се посъветваме със съответните делегации относно проекта на Мусолини.

— А чехите?

— Да изчакаме и да видим. Към края лицето на Хитлер беше като буреносен облак. Отведе Мусолини и Химлер на обяд в апартамента си; мога да кажа че не завиждам на Мусо за тази привилегия! — Той замълча, изкривил лице в гримаса на отвращение. — По дяволите, това пък какво е?

През затворените прозорци се чуваше думкането на духовия оркестър пред хотела.

— „Разходка в Ламбет“, господин министър — председател — каза Легат.

* * *

Във „Фюрербау“ германските и италианските официални лица се бяха събрали отново в залата с блокмасата. Двете групи не се смесваха помежду си. Германците се мислеха за нещо повече от италианците, докато италианците смятаха германците за вулгарни. До прозореца се бе оформила малка група около Вайцзекер и Шмит. Хартман напълни една чиния с храна и отиде при тях. Вайцзекер показваше на всички документ, написан на машина на немски. Изглеждаше много доволен от себе си. Хартман се досети, че е някакъв проект за споразумение, представен от Мусолини на срещата на лидерите. Значи конференцията все пак не бе завършила с провал.

Доброто му настроение се изпари. На лицето му сигурно бе изписано негодувание, защото Зауер каза:

— Няма нужда да страдаш толкова, Хартман. Имаме поне основата за споразумение.

— Не страдам, господин щурмбанфюрер, просто се изумявам как доктор Шмит е успял да го преведе толкова бързо.

Шмит завъртя очи и се изсмя на наивността му.

— Скъпи ми Хартман, нищо не се е налагало да превеждам! Този проект е писан още снощи в Берлин. Мусолини само се престори, че е негово дело.

— Наистина ли смяташ, че бихме оставили нещо толкова важно на италианците? — добави Вайцзекер.

Всички избухнаха в смях. В другия край на залата двама — трима италианци погледнаха към тях. Вайцзекер стана сериозен и постави пръст на устните си.

— Мисля, че трябва да говорим по-тихо.

* * *

Легат прекара следващия половин час в щаба на делегацията, превеждайки текста на италианския проект за споразумение от немски на английски. Не беше особено дълъг — по-малко от хиляда думи. След като приключеше всяка страница, той я подаваше на Джоун да я препише на чисто. От време на време членовете на британската делегация се отбиваха в офиса и надничаха да четат през рамото му.

1. Евакуацията следва да започне на 1 октомври.

2. Обединеното кралство, Франция и Италия гарантират, че евакуацията от областта следва да приключи до 10 октомври…

И така нататък — общо осем точки.

Малкин, юрисконсултът на Външното, който седеше в едно кресло в ъгъла и пушеше лула, докато преглеждаше страниците на проекта, бе този, който предложи думата „гарантират“ да се замени с „приемат“ — хитър ход с една привидно тривиална промяна, която обаче напълно обръщаше смисъла на документа. Уилсън тръгна по коридора, за да го отнесе на министър-председателя, който си почиваше в апартамента. Оттам се върна с новината, че Чембърлейн е съгласен. Освен това Малкин им обърна внимание, че като цяло документът звучи, сякаш трите сили — Великобритания, Франция и Италия — едва ли не правят отстъпки пред четвъртата — Германия, което създава „неблагоприятно впечатление“. Ето защо той състави с калиграфския си почерк преамбюл към споразумението:

Германия, Обединеното кралство, Франция и Италия, отчитайки постигнатото вече по принцип съгласие за предаването на Судетската област във владение на Германия, се договориха по следните условия и срокове за въпросното предаване и произтичащите от тях мерки и с настоящото споразумение поемат отговорността за осъществяване на необходимите стъпки по неговото изпълнение.

Министър-председателят даде знак, че приема и това. В допълнение поиска папката с резултатите от преброяването на населението в Чехословакия през 1930 г., която се намираше в червената кутия. Джоун преписа документа от начало докрай. Малко след 4 часа всичко бе приключено и всички заслизаха към колите. Чембърлейн излезе от спалнята си във всекидневната; лицето му беше напрегнато, приглаждаше нервно мустаците си с палец. Легат му подаде папката с документи. Уилсън промърмори:

Може би един по-подходящ цитат от Шекспир щеше да бъде: „Към пробива отново, храбри мои!…“[4]

Легат видя как ъгълчетата на устата на министър-председателя увиснаха надолу.

— Готов ли сте да тръгваме, сър? — попита полицаят от охраната му.

Чембърлейн кимна и излезе от стаята. Когато Уилсън се обърна да тръгне след него, Легат реши да направи един последен опит.

Наистина мисля, че бих бил по-полезен на самата конференция, сър, вместо да се мотая тук. Сигурно ще има нужда от още преводи.

— О, не, не. Посланикът и Къркпатрик ще поемат това. Ти дръж фронта тук. Справяш се наистина чудесно. — Уилсън го потупа по рамото. — Свържи се веднага с Номер десет и им прочети текста на проекта с поправките. Погрижи се да го предадат и в министерството. Е, аз да бягам.

И той се забърза да настигне министър — председателя. Легат се върна в офиса, вдигна телефона и отново поръча разговор с Лондон. Този път, за негова изненада, връзката се осъществи.

* * *

За Хартман наличието на проект за споразумение променяше всичко. Оттук нататък умни глави щяха да се съберат, за да изглаждат различия. Железни принципи щяха постепенно да избледняват и накрая да се разтворят в нищото. Най-спорните въпроси, по които съгласие не би могло да се постигне, щяха просто да бъдат игнорирани или оставени на някакви подкомисии, които да ги решават на по-късен етап. Той знаеше как стават тези неща.

Хартман се отдели от обядващите си колеги, остави чинията си върху блокмасата и незабелязано се измъкна от залата. Каза си, че разполага най-много с час-два. Трябваше да открие някое закътано местенце. Вляво от него имаше две затворени врати, а между тях — пролука в стената. Той тръгна към нея — водеше към служебно стълбище. Погледна през рамо. Като че ли никой не бе забелязал отсъствието му. Той заслиза по стълбите. Размина се с готвач в бяла престилка, който се изкачваше с поднос, отрупан с покрити ястия. Човекът не му обърна никакво внимание. Продължи да слиза надолу, подмина приземния етаж и слезе чак в сутерена.

Коридорът беше широк, с бели стени, подът — покрит с гладки плочи като избата на някой замък. Минаваше сякаш по цялото протежение на сградата. Замириса на готвена храна, чуваше се метално тракане на съдове. Той крачеше уверено, с твърда стъпка, като човек, имащ пълното право да влиза където си пожелае. Напред се чуваха приглушени гласове, примесени с потракване на прибори по порцеланови чинии. Озова се в голяма столова, където бяха насядали няколко десетки униформени есесовци и се хранеха. Въздухът беше непрогледен от цигарен дим и миришеше на кафе и бира. Няколко лица се обърнаха към него. Той им кимна. Коридорът продължаваше след столовата. Хартман подмина друго стълбище, после караулно помещение, бутна една метална врата и излезе навън в следобедната жега.

Намираше се на паркинга зад сградата. Дузина черни мерцедеси бяха строени в редица. Шофьорите стояха до тях и пушеха. В далечината смътно се чуваха възторжени скандирания и възгласи „Зиг Хайл!“.

Той бързо се обърна и влезе отново в сградата. От караулното помещение се подаде един есесовец.

— Какво правите тук?

— Побързай, човече! Не чуваш ли, че Фюрерът се връща!

Той се провря покрай него и тръгна нагоре по близкото стълбище. Сърцето му щеше да се пръсне. Беше облян в пот. Премина през приземния етаж, изкачи се още две нива и се озова приблизително на същото място, където се бе намирал при внезапното приключване на първата сесия от конференцията. Наоколо кипеше трескаво оживление. Служителите заемаха позиция, като приглаждаха саката си и поглеждаха напрегнато към дъното на коридора. Хитлер и Мусолини се появиха рамо до рамо; зад тях подтичваха Химлер и Чано. Очевидно обедната почивка не бе допринесла с нищо за настроението на фюрера. Мусолини се спря да поговори с Атолико, но Хитлер продължи да крачи напред, следван от германската делегация.

При вратата на кабинета си той се обърна и погледна назад, към другия край на сградата. Хартман, който беше на не повече от десет крачки от него, видя раздразнението, изписано на лицето му. Започна да се поклаща на пръсти и пети — същото несъзнателно движение, което Хартман бе забелязал във влака. Отвън долетя взрив от още по-силни аплодисменти и малко по-късно на горната стълбищна площадка се появи Чембърлейн, следван от Даладие. Те също се спряха до една от колоните, за да разговарят помежду си. Хитлер остана на място около минута, загледан в двамата демократично избрани лидери. После внезапно се извърна, намери с поглед Рибентроп и му направи знак да отиде и да ги повика. След което се обърна и влезе в кабинета. Хартман усети внезапен прилив на оптимизъм. Професионалните дипломати може би си бяха въобразили, че сделката е сключена, но при Хитлер нищо не беше сигурно, докато той не кажеше тежката си дума. А в момента той имаше вид, сякаш единственото му желание е всички да му се махнат от главата.

7

Сигурно минаваше пет, когато Легат продиктува последната клауза на стенографката на Даунинг Стрийт.

— „Чехословашкото правителство се задължава в четириседмичен срок от датата на подписване на настоящото споразумение да освободи от своите въоръжени и полицейски сили всички судетски немци, които биха желали да бъдат освободени, като в същото време чехословашкото правителство се задължава да освободи всички лишени от свобода судетски немци, изтърпяващи присъди за политически престъпления.“ Записахте ли всичко?

— Да, сър.

Той затисна слушалката под брадата си и започна да събира страниците от черновата. В далечината се чуха гласове. Вратата бе оставена открехната. В коридора се водеше някакъв спор.

— Englander! — викаше някакъв мъж. — Ich verlange, mit einem Englander zu sprechen!

Легат и секретарките се спогледаха озадачено. Той направи знак на Джоун да поеме слушалката, закри я с ръка и поръча:

— Кажи им да държат линията отворена.

Тя кимна и зае мястото му зад бюрото. Той излезе навън в коридора. В другия му край, откъм задната част на хотела, видя фигура на мъж, размахващ ръце, опитвайки се да се провре между четирима с костюми, които му преграждаха пътя.

— Англичанин! Искам да говоря с англичанин!

Легат отиде при тях.

— Аз съм англичанин. Какво обичате?

Мъжът се провикна:

— Слава богу. Казвам се доктор Хуберт Масарик, началник — кабинет на външния министър на Чехословакия. Тези мъже са от Гестапо и държат мен и моя колега доктор Войтек Мастни, чешкия пълномощен министър в Берлин, пленници в тази стая.

Мъжът беше на около четирийсет, внушителен на вид, със светлосив костюм и кърпичка в горния джоб на сакото. Издълженият му плешив череп беше зачервен. Кръглите му очила с рогови рамки бяха изкривени на една страна в блъсканицата.

— Мога ли да знам кой отговаря тук? — попита Легат.

Единият от гестаповците се обърна. Имаше широко надупчено от сипаница лице, със стиснати устни и войнствен вид.

— А вие кой сте?

— Казвам се Хю Легат. Личен секретар на министър — председателя Чембърлейн.

Гестаповецът моментално смени тона.

— И дума не може да става за пленници, господин Легат. Просто помолихме господата да останат в стаята си до приключване на конференцията заради собствената им безопасност.

— Но ние трябва да сме наблюдатели на конференцията! — възкликна Масарик, като наместваше очилата си. — Призовавам представителите на британското правителство да ни допуснат да вършим работата, за която сме изпратени тук.

— Може ли?

Легат направи знак, че иска да мине. Тримата гестаповци погледнаха към началника си, който кимна. Те се дръпнаха и Легат се ръкува с Масарик.

— Много съжалявам за всичко това. Къде е вашият колега?

Масарик го отведе в стаята им. На ръба на леглото седеше достолепен мъж с вид на професор, прехвърлил шейсетте, облечен с палто, стиснал шапката си между коленете. Когато Легат влезе, мъжът стана.

— Мастни — каза той, като подаде ръка.

— Кацнахме от Прага преди по-малко от час и тези мъже ни посрещнаха на летището — каза Масарик. — Предположихме, че ще ни откарат направо на конференцията. Вместо това сме принудени да стоим тук. Това е безобразие!

Гестаповецът слушаше разговора от вратата на стаята.

— Както обясних, те не са допуснати до участие в конференцията. Заповядано ми е да не напускат хотелската си стая до второ нареждане.

— Значи сме арестувани!

— Нищо подобно. Свободни сте да се върнете на летището и да отлетите обратно за Прага, когато пожелаете.

— Мога ли да знам кой ви е заповядал? — попита Легат.

Гестаповецът се изпъчи.

— Мисля, че заповедта е дадена лично от Фюрера.

— Безобразие!

Мастни сложи ръка на рамото на своя по-млад колега.

— Успокой се, Хуберт. Аз съм по-свикнал с живота в Германия. Няма смисъл да се крещи. — Той се обърна към Легат. — Вие сте личен секретар на господин Чембърлейн, така ли? Дали бихте поговорили от наше име с министър — председателя, за да може сегашната неприятна ситуация да бъде преодоляна?

Легат изгледа двамата чехи, после гестаповеца, застанал до вратата със скръстени ръце.

— Ще се опитам, да видим какво ще стане.

* * *

Тълпите в парка срещу хотела не намаляваха. Хората го видяха как излиза, но не проявиха интерес — поредният държавен служител с костюм. Той закрачи бързо, навел глава.

Макс — Иозеф Щрасе беше тиха уличка с два реда черешови дървета, зад които се виждаха елегантни жилищни кооперации от бял и червен камък. Във въздуха се носеше нежен аромат на есен и дим, който заедно с топлото следобедно слънце му напомняше за Оксфорд. Две добре облечени възрастни жени разхождаха кучета. Униформена бавачка буташе детска количка. След пет минути, когато бе подминал обелиска в центъра на кръговото движение и наближаваше Кьонигсплац, той си даде сметка, че в даден момент, без сам да забележи, бе пресякъл някаква невидима граница и бе навлязъл в един по-мрачен, по-малко познат свят. Онова, което помнеше като парк, бе станало плац за паради. Войник с черна униформа стоеше на пост пред вечен огън в нещо като езически храм.

Легат разпозна „Фюрербау“ по тълпите на гранитния площад пред нея. Самата сграда беше с класически пропорции, безлична, от белезникав камък — на три етажа, с балкон по средата на първия, където си представи как Хитлер се появява на някое от онези почти религиозни зрелища, с каквито бяха пълни кинопрегледите. Той мина покрай провесените знамена и бронзовите орли и стигна до края на втория червен килим. Представи се на часовоя с официалната си длъжност и бе допуснат да влезе. Във фоайето униформен есесовец провери името му в списък.

— Къде бих могъл да открия британската делегация?

— На първия етаж, господин Легат, залата за приеми в дъното на коридора — каза адютантът и удари токове.

Легат се изкачи по широкото стълбище от червен мрамор и зави надясно. Мина покрай един обособен ъгъл с фотьойли и ниски масички и изведнъж видя насреща си Хартман. Застанал с чаша чай в ръка, той разговаряше с побелял мъж с тъмносин костюм. Косата му беше започнала да оредява още в Оксфорд, но сега беше почти напълно плешив. Навел красивата си глава на една страна, той слушаше почтително събеседника си. Изглеждаше някак прегърбен, напрегнат, уморен. И все пак у него бе останало нещо от някогашната му осанка, което се виждаше ясно дори от разстояние. Хартман го забеляза над рамото на по-възрастния мъж, регистрира присъствието му с леко разширяване на виолетовите си очи и едва забележимо поклати глава. Легат продължи пътя си.

През отворената врата видя Странг и Дънглас. Когато влезе при делегацията, много глави се надигнаха. Бяха се пръснали насам — натам из обширното помещение. Хендерсън четеше немски вестник. Къркпатрик се беше излегнал в креслото с изпънати крака и притворени очи. Малкин седеше с някакви документи в скута. Аштън — Гуоткин като че ли се бе зачел в томче с японска поезия. Странг каза рязко:

— Хю! Какво правиш тук? Не трябваше ли да останеш в хотела?

— Да, сър, но възникна нещо. Чешката делегация е пристигнала в „Регина Паласт“, но не им разрешават да напуснат стаята си.

— Кой не им разрешава?

— Гестапо. И те искат Министър-председателят да се намеси в тяхна защита.

От гърдите на всички се изтръгна колективен стон:

— Гестапо!

— Зверове — промърмори Аштън — Гуоткин.

— Не разбирам защо си мислят, че премиерът би могъл да направи нещо по въпроса — каза Хендерсън.

— И така да е, трудно ще постигнем споразумение без тяхно участие. — Странг смучеше мундщука на незапалената си лула, произвеждайки дрезгав свистящ звук. — Мисля, че би било добре да отидеш и да ги успокоиш. Франк. Ти ги познаваш по-добре от нас.

Аштън — Гуоткин въздъхна и затвори книгата. Легат забеляза, че Дънглас е извил шия и се опитва да надникне навън в коридора; напомняше на някоя от онези вечно учудени птици, по които обичаше да стреля.

Къркпатрик също го забеляза.

— Какво има, Алек? Става ли нещо?

— Да — отвърна Дънглас. Както обикновено, гласът излезе от устата му, без устните му да помръднат. — Вратата на Хитлер е отворена.

* * *

Хартман си мислеше, че изминалите шест години почти не са се отразили на Легат. Все едно го бе видял да пресича квадратния вътрешен двор на „Балиол“. Познатото съчетание на младост и зрялост: гъстата черна коса, по момчешки зализана назад от челото, и бледата сериозност на изражението му; лекотата на движенията — навремето се бе състезавал в университетския отбор по бягане, — несръчно прикрита от старомодните дрехи. При вида му той за няколко секунди престана да възприема думите на Вайцзекер, както и не видя Шмит, който се приближаваше забързано към него.

— Господин Вайцзекер, господин Атолико — Шмит кимна на държавния секретар и направи знак с ръка на италианския посланик, — извинете ме, господа Фюрерът би желал да се включите в преговорите.

Седящите на най-близките кресла чуха това. Извърнаха се глави. Вайцзекер кимна, сякаш го бе очаквал.

— Вика ли още някого?

— Само британския и френския посланик.

— Аз ще ги доведа — предложи услугите си Хартман.

Без да изчака официално одобрение, той тръгна към двете делегации. Първо влезе в залата на французите.

— Господин Франсоа — Понсе? — Лицето на мъжа със старомодни, фиксирани с помада мустаци се извърна към него. — Простете, Ваше Превъзходителство, но лидерите биха желали техните посланици да се включат в разговорите.

Още преди Франсоа — Понсе да бе успял да се изправи, Хартман вече бързаше към другата врата.

— Сър Невил, молба от кабинета на Фюрера. Ще бъдете ли така любезен да се присъедините към държавните глави?

— Само сър Невил? — обади се Странг.

— Най-после!

Хендерсън сгъна вестника си и го остави на масичката. После стана и инспектира цветето в петлицата си в близкото огледало.

— Късмет! — каза Къркпатрик.

— Благодаря.

И посланикът излезе, без да бърза, от залата.

— Това означава ли, че имаме пробив?

— Аз съм само вестоносецът, господин Странг. — Хартман се усмихна и леко се поклони. После се огледа. — Удобно ли ви е тук? Имате ли нужда от нещо?

— Всичко е наред, благодаря ви, господин… — Странг не довърши.

— Хартман.

— Господин Хартман, разбира се. Извинете.

Хартман зачака учтиво и Странг сметна за нужно да представи колегите си.

— Това е лорд Дънглас, личният парламентарен секретар на министър — председателя. Сър Уилям Малкин от Външното министерство. Франк Аштън — Гуоткин, също от Външното. Ивоун Къркпатрик от посолството ни в Берлин, предполагам, че вече познавате.

— Да, наистина. Господин Къркпатрик, радвам се да ви видя отново.

Хартман обиколи помещението, като се ръкуваше с всички.

— А това е Хю Легат, един от личните секретари на министър — председателя.

— Господин Легат.

— Господин Хартман.

Хартман задържа ръката на Легат малко по-дълго, отколкото на останалите, и леко я подръпна.

— Е, ако мога с нещо да бъда полезен, кажете.

— Трябва да се връщам в хотела — каза Легат.

— А пък аз май трябва да говоря с горките чехи — обади се уморено Аштън — Гуоткин. — Стига, разбира се, да открия работещ телефон.

Тримата мъже излязоха в коридора и тръгнаха към кабинета на Хитлер. Вратата отново беше затворена. Хартман каза:

— Да се надяваме, че вече има някакъв напредък. — Той се спря. — Е, ще се видим по-късно. А сега, господа, ако ме извините…

Той наклони грациозно глава на една страна, обърна се наляво и заслиза по служебното стълбище. Легат направи още няколко крачки с Аштън — Гуоткин, после на свой ред се спря.

— Извинете ме, току-що си спомних, че трябва да предам нещо на Странг.

Ходът му беше толкова елементарен, че го досрамя от самия себе си, но Аштън — Гуоткин просто вдигна ръка за „сбогом“.

— Хайде, до по-късно.

И продължи да крачи напред.

Легат се върна назад и без да се оглежда, последва Хартман надолу по стълбите. Не го виждаше, но чуваше подметките на обувките му да отекват по стъпалата. Очакваше, че ще спре на приземния етаж, но вместо това тропането върху камъка продължи още два реда стъпала надолу, докато Легат се озова в един подземен коридор точно в момента, когато вдясно от него за миг проблесна дневна светлина. После се чу затръшване на врата.

Той предпочиташе да не си представя как изглежда отстрани — служителят от Уайтхол с тъмен костюм и верижка за часовник през жилетката, подтичващ по този подземен коридор в личния дворец на Фюрера. Ако Клевърли можеше да го види отнякъде, щеше да получи инфаркт. „Едва ли е нужно да подчертавам, надявам се, да не вършиш каквото и да било, с което би могъл да застрашиш успеха на конференцията…“ Той мина покрай караулното помещение — за негово облекчение се оказа празно, — отвори тежката стоманена врата и излезе навън, под ярката слънчева светлина, във вътрешния двор, пълен с черни мерцедеси. Хартман беше вече в отсрещния му край. Легат му махна с ръка и тръгна с бърза крачка към него. Но Хартман не остана да го изчака; свърна вдясно и след миг се скри от погледа му.

От този момент нататък дистанцията между двамата остана непроменена — около сто метра. Хартман преведе Легат покрай двата мавзолея с техните неподвижни часовои и пламтящи огньове, после покрай друга монументална белокаменна сграда, идентична на „Фюрербау“, след което излезе от Кьонигсплац и пое по една широка улица, от двете страни с големи административни сгради, обкичени със свастики. Докато го следваше, Легат прочете названията им: Канцелария на заместник-фюрера, Централна служба на Райха за изпълнение на Четиригодишния план. Погледна през рамо; като че ли никой не го следваше. Право напред се виждаше грозна модерна сграда, която приличаше на вход на гара, но надписът върху нея я провъзгласяваше за „Парк — кафе“. Хартман влезе вътре. След минута Легат направи същото.

Беше краят на работния ден. Заведението беше пълно с хора — повечето служители от близките учреждения, ако се съдеше по вида им. Гъмжеше от кафяви партийни униформи. Той се огледа за Хартман през облаците от цигарен дим и видя плешивата му глава в ъгъла. Седеше на една маса с гръб към помещението и наблюдаваше случващото се около него в огледалото на стената. Легат се отпусна на пейката срещу него. Устата на Хартман се разтегна в познатата му вълча усмивка.

— Е, драги приятелю — каза той, — ето те отново.

И Легат си припомни, че за Паул всяка ситуация бе повод за забавление, дори тази. После Хартман добави, вече по-сериозно:

— Следят ли те?

— Не знам. Не мисля. Не бих казал, че съм особено вещ в тези неща.

— Добре дошъл в новата Германия, скъпи ми Хю! Както сам ще се убедиш, тук бързо се придобива вещина.

На съседната маса седеше мъж в униформа и четеше „Дер Щюрмер“. На цяла първа страница имаше злостна карикатура на евреин с пипала като октопод. Легат се надяваше шумът от бара да заглушава разговора им.

— Безопасно ли е тук? — попита тихо той.

— Не. Но е по-безопасно от там, където бяхме. Ще поръчаме две бири. Ще ги платим и ще излезем да ги пием отвън в градината. Ще говорим само на немски. Двама стари приятели се срещат след дълга раздяла имат много да си казват… което си е самата истина. Една лъжа е най-убедителна, когато съдържа голяма част истина. — Той направи знак на сервитьора. — Две бири, моля.

— Не си се променил много.

— А! — Хартман се изсмя. — Само ако знаеше…

Той извади запалка и пакет цигари, предложи една на Легат, после се наведе и запали първо неговата, после своята. Двамата се облегнаха назад и известно време пушиха мълчаливо. Хартман току поглеждаше към него, като клатеше невярващо глава.

— Няма ли да се чудят къде си? — попита Легат.

— Един — двама без съмнение ще се сетят да ме потърсят. — Той вдигна рамене. — Нищо не може да се направи.

Легат оглеждаше бара. Миризмата на непознат тютюн беше остра и силна, дращеше гърлото му. Чувстваше се ужасно уязвим.

— Да се надяваме, че преговорите няма да приключат, преди да сме се прибрали.

— Не смятам, че има такава опасност, а ти? Дори да се споразумеят, ще им трябва време, за да изгладят детайлите. А не се ли споразумеят, това значи война… — Хартман размаха цигарата пред лицето си; пламъчето просветна от раздвижването на въздуха. — В такъв случай нашата среща е напълно безпредметна.

Той изгледа събеседника си през дима. Големите му очи бяха още по-прихлупени, отколкото ги бе запомнил Легат.

— Четох някъде, че си се оженил.

— Да. А ти?

— Не.

— Какво стана с Лейна?

Той се бе зарекъл да не пита. Хартман отклони поглед. Настроението му се промени.

— Боя се, че вече не си говорим.

Сервитьорът дойде с бирите им. Постави ги на масата и мина на следващия клиент. Легат си даде сметка, че няма никакви германски пари. Хартман постави шепа монети на масата.

— Тези са от мен, „аз черпя“, както викахме едно време. — Той притвори за миг очи. — „Петелът и Камилата“. „Короната и Магарешкият бодил“. „Фазаните“ в Сейнт Джайлс… Какво ли става с всички тези кръчми? Как са приятелите? Как е Исая?

— Всичко е на мястото си. Оксфорд си е все там.

— Не и за мен, уви. — Хартман изглеждаше мрачен. — Е, хайде да свършим работа.

Военният на съседната маса си бе платил сметката и се надигаше да си ходи, като остави вестника си. Хартман попита:

— Извинете ме, другарю, но ако сте приключили с „Дер Щюрмер“, бихте ли ми го дали?

— С удоволствие.

Мъжът му го подаде, кимна дружелюбно на двамата и излезе.

— Виждаш ли? — каза Хартман. — Могат да бъдат и мили, ако ги опознаеш. Вземи си бирата, излизаме навън.

Той смачка цигарата си в пепелника.

В застлания с чакъл двор под голите клони на дърветата имаше метални маси. Слънцето беше залязло. Скоро щеше да се смрачи. В градината беше също толкова многолюдно, колкото и вътре — мъже с къси кожени панталони, жени с колоритни баварски носии. Хартман го отведе до една малка маса край леха с лавандула. По-нататък започваше ботаническа градина. Чистите, добре поддържани алеи между лехите с цветя, редките дървесни видове — всичко това му изглеждаше познато. Легат каза:

— Не сме ли били тук и преди?

— Да, седяхме ей там и спорехме. Ти ме обвини, че в душата си съм нацист.

— Така ли? Извинявай. Понякога за външен човек германският национализъм не звучеше кой знае колко различно от нацизма.

Хартман разпери ръце.

— Хайде да не навлизаме в тази тема.

Той придърпа стол. Металните крака изстъргаха по чакъла. Двамата седнаха. Легат отказа повторна цигара. Хартман запали.

— И така, ще мина по същество. Искам да ми уредиш среща с Чембърлейн.

Легат въздъхна.

— В Лондон ми казаха, че това ще искаш. Съжалявам, Паул, просто няма как да стане.

— Но ти си негов секретар. Секретарите уреждат срещи.

— Аз съм най-младшият от секретарите му. Нося му кутиите с документи. Имам толкова влияние пред него, колкото и онзи сервитьор ей там. Освен това не е ли малко късно за среща?

Хартман поклати глава.

— Сега, в този момент, още не е късно. Ще бъде късно, когато Министър-председателят ви подпише споразумението.

Легат държеше чашата с бира в двете си шепи, навел глава встрани. Той помнеше добре тази упоритост, този отказ на приятеля си да се вслушва в аргументите на разума дори когато неговата позиция се градеше върху някакъв абсурд. Все едно спореха отново, седнали на бара в „Орелът и Детето“.

— Уверявам те, Паул, не можеш да му кажеш нищо, за което вече да не се е сетил. Ако ще го предупреждаваш, че Хитлер е лош човек, спести си усилието. Той го знае и без теб.

— А тогава защо сключва сделка с него?

— По всички причини, които вече знаеш. Защото Германия има право в случая и фактът, че Хитлер го казва, не го прави невярно.

Той си спомни защо бе обвинил Хартман, че е нацист: основното му възражение срещу Фюрера звучеше твърде снобско — бил прост австрийски ефрейтор, — а не идеологическо.

— Гледам, че друга песен си запял. Не се ли оплакваше едно време за неправдите, произтекли от Версайския договор? Днешното умиротворяване е просто опит да се преодолеят някои от тези неправди.

— Да, и заставам зад всяка своя дума! — Хартман се надвеси напред през масата и зашепна припряно: — И една част от мен се радва — да, драги ми Хю, не се срамувам да го призная, — че вие и французите най-после почнахте да се молите „Версай“ да бъде отменен. Лошото е, че твърде дълго изчаквахте! Отмяната на Версайския договор вече е нищо за Хитлер. Това е само прелюдия към онова, което ви се готви.

— И ти искаш да кажеш това на министър — председателя?

— Да, и не само да му го кажа. А да му покажа доказателства. Те са тук. — Той се потупа по гърдите. — Какво, смешно ли ти е?

— Не, не ми е смешно. Смятам просто, че си наивен. Де да можеше нещата да са толкова прости!

— Прости са. Ако тази вечер Чембърлейн откаже да преговаря под натиск, то утре Хитлер ще нахлуе в Чехословакия. В момента, когато издаде заповедта, всичко ще се промени, а ние от опозицията, в армията и другаде, ще се справим с Хитлер.

Легат скръсти ръце и поклати глава.

— Боя се, че в този момент ме изгуби за слушател. Искаш моята страна да обяви война на Германия, за да попречи на три милиона германци да се върнат в родината си, само защото ти и твоите приятели сте щели да разкарате Хитлер? Ха, нека ти кажа, че от всичко, което видях днес, той ми изглежда доста добре окопан във властта.

Той се спря дотук, макар да имаше още много какво да каже. Можеше например да пита Хартман вярно ли бе, че той и неговите приятели възнамеряват — както бяха пояснили техните емисари в Лондон през лятото — да задържат Австрия и Судетската област, дори ако Хитлер бъде свален от власт, а също и вярно ли бе това, че тяхната цел е да върнат кайзера. Тогава какво щеше да прошепне на баща си следващия път, когато го навестеше сред морето от бели каменни кръстове в онова военно гробище във Фландрия? Усети тръпка на раздразнение. Нека просто да подпишем проклетото споразумение, да се качим обратно на самолета, да се махнем от тук и да ги оставим да се оправят.

Електрическите лампи започваха да светват. Гирлянди от ефирни китайски фенерчета, провесени между стълбовете от ковано желязо, засияха с мека светлина в сгъстяващия се мрак.

— Няма ли да ми помогнеш? — попита Хартман.

— Ако искаш от мен да ти уредя лична среща с министър — председателя, ще трябва да ти откажа, това е просто невъзможно. От друга страна, ако имаш някакво доказателство за амбициите на Хитлер, за което той трябва да знае, то, да, ако ми го предоставиш сега, ще се погрижа да стигне до него.

— Преди да е подписал Мюнхенското споразумение?

Легат се поколеба.

— Стига да има такава възможност, да.

— Даваш ли ми честна дума, че ще се опиташ?

— Да.

Няколко секунди Хартман го гледа в упор. Накрая вдигна от масата „Дер Щюрмер“ и се скри зад него, докато със свободната си ръка започна да разкопчава ризата си. Легат се изви на коравия метален стол и огледа още веднъж бирарията. Всички бяха заети със собствените си забавления. Но от ниските храсти наоколо може би ги наблюдаваха произволен брой очи. Хартман сгъна вестника и го плъзна по масата към него. После каза:

— Трябва да тръгвам. Ти остани и си допий бирата. Най-добре би било оттук нататък да се правим, че не се познаваме.

— Разбирам.

Хартман се изправи. Внезапно на Легат му се прииска да не се разделят така. Той също стана.

— Наистина оценявам, всички оценяваме рисковете, които поемате ти и колегите ти. Ако тук стане опасно и трябва да напуснеш Германия, обещавам, че ще се погрижим за теб.

— Не съм предател. Никога няма да напусна Германия.

— Знам. Но офертата ми си стои.

Двамата се ръкуваха.

— Допий си бирата, Хю.

Хартман се обърна и тръгна по чакъла обратно към заведението; високата му фигура се провираше несръчно между масите. Щом отвори вратата, топлата светлина отвътре обля за миг двора, после вратата отново се затвори и той се скри от поглед.

8

Легат седеше неподвижен и наблюдаваше мушиците, танцуващи около градинските фенери. В топлия вечерен въздух се носеше силна миризма на лавандула. След няколко минути той внимателно разгърна с два пръста страниците на вестника. Вътре, до репортажа за арийските девици, изнасилени от евреи, имаше жълт плик без надпис. Ако се съдеше по теглото му, съдържаше около две дузини страници. Той сгъна „Дер Щюрмер“, изчака още пет минути и стана от масата.

Запровира се между масите с пиячи на бира, мина през задименото помещение и през вратата в другия край излезе на улицата. Прозорците на огромните административни сгради светеха ярко, създавайки впечатление за трескава дейност, за ударна, целенасочена подготовка. Той закрачи припряно към Кьонигсплац. Когато се приближи до сградата на Национал-социалистическата партия, на тротоара пред нея излязоха група униформени партийни работници. Докато ги заобикаляше, чу един от тях да казва: Das kann nur ein Englander sein. Това може да бъде само англичанин. Взрив от смях. На гранитния площад, от пилони с височина колкото шестетажни сгради, осветени от прожектори, бяха провесени чифт знамена със свастики. Право напред се виждаха очертанията на „Фюрербау“. Легат се запита дали не е редно да се върне на конференцията. Предвид онова, което носеше в себе си, рискът беше твърде голям. Сви вдясно между двата Храма на честта и след няколко минути вече буташе пред себе си въртящата се врата на „Ретина Паласт“. Във фоайето струнен квартет свиреше „Приказки от виенската гора“.

В коридора на първия етаж той се натъкна на Аштън — Гуоткин. Като го видя, мъжът се спря под един от мъждукащите полилеи.

— Здрасти, Хю. Какви ги вършиш?

— Тичам насам — натам, изпълнявам поръчки.

— Знам. Не е ли ужасно? Тук нищо не работи. Телефоните са в безнадеждно състояние. — Грубите черти на Моржа бяха по-печални от обикновено. — Тъкмо се връщам от среща с чехите.

— Как го приеха?

— Както можеше да се очаква. Смятат, че цялата тази история вони ужасно. На тяхно място и ние бихме мислили така. Но какво може да се направи? А ситуацията не се подобрява от факта, че германците още не ги пускат да излязат от стаята.

— Ще се връщате ли на конференцията?

— Там май имат нужда от мен. Долу ме чака кола. — Той продължи пътя си, после се спря и се обърна. — Онзи младеж Хартман, с когото се запознахме преди малко, не беше ли и той стипендиант в твоя колеж?

Легат не сметна за уместно да отрича.

— Да, точно така.

— Рекох си аз, че името ми звучи познато. Кога възстановиха колежа след войната, през двайсет и осма?

— И девета.

— Значи сте се засекли там. Ти сигурно го познаваш?

— Да.

— Но се направи, че не си го виждал?

— Очевидно той не би желал да го разтръбява, затова си казах, че е по-добре да си замълча.

Моржа кимна.

— И правилно! Тук гъмжи от Гестапо.

Той се отдалечи с царствената си походка. Легат влезе в ъгловата стая, където беше щабът на делегацията. Джоун и госпожица Андерсън седяха на масата и играеха карти. Той попита:

— Обаждаха ли се от Лондон?

Джоун изигра следващата си карта.

— Няколко пъти всъщност.

— И ти какво им каза?

— Че те няма, понеже е трябвало да се разправяш с чехите.

— Ти си ангел!

— Знам. Какво, за бога, четеш?

— Съжалявам. — Той прехвърли вестника в другата си ръка. — Някакъв гнусен антиеврейски парцал. Търсех къде да го изхвърля.

— Дай го на мен.

— Няма проблем, благодаря.

— Не ставай глупав. Дай ми го.

Тя протегна ръка.

— Всъщност не бих желал да го виждаш.

Той усети как се изчервява. Колко само не ставаше за шпионин! Тя го гледаше учудено.

Легат излезе обратно в коридора. В другия му край двамата гестаповци си бяха намерили по един стол и седяха пред вратата на чешката делегация. Той сви вляво, прерови джобовете си за ключа и влезе в стаята си. Беше тъмна. През големия прозорец в стаите от другата страна на вътрешния двор се виждаха запалени лампи. Вътре се движеха хора, готвеха се да излизат за вечеря; в една от тях някакъв мъж сякаш гледаше право в него. Той спусна завесите и запали лампата на нощното си шкафче. Куфарът му беше качен горе от портиера и поставен на малка масичка. Легат хвърли вестника на леглото, влезе в банята и наплиска лицето си със студена вода. Целият трепереше. Не можеше да прогони Хартман от съзнанието си, особено изражението на лицето му към края. Очите на приятеля му сякаш го гледаха през някаква огромна пропаст, която се разширяваше с всяка дума на разговора им. Избърса се с кърпата и се върна в стаята. Той заключи вратата. Свали си сакото и го постави на облегалката на стола, вдигна вестника, седна на бюрото и запали настолната лампа със зелен абажур. Накрая отвори жълтия плик и измъкна страниците.

Документът беше написан на машина със същия едър шрифт като онзи, който бе получил в Лондон. Езикът беше някаква смесица от хитлеристка риторика и бюрократичен стил; отначало не беше лесен за превод, но той постепенно му свикна.

СТРОГО СЕКРЕТНО

Меморандум Берлин,

10 ноември 1937 г.

Съдържа: Протокол от заседание, проведено в Райхсканцеларията в Берлин, 5 ноември 1937 г. 16:15–20:30 ч.

Присъствали:

Фюрерът и Канцлер

Фелдмаршал Фон Бломберг, министър на войната

Генерал-полковник барон Фон Фрич, командващ сухопътните сили

Адмирал Редер, командващ военноморския флот Генерал-полковник Гьоринг, командващ военновъздушните сили

Барон Фон Нойрат, министър на външните работи

Полковник Хосбах, военен адютант на Фюрера

Във встъпителното си слово Фюрерът посочи, че темата на настоящата конференция е от такава важност, че нейното обсъждане в други държави би било предмет на съвещание на правителството в пълен състав, но той — Фюрерът — е отхвърлил идеята за обсъждането ѝ в разширен състав на кабинета именно с оглед нейната важност. Изложението, което следва, е плод на най-внимателно обмисляне и на опита, натрупан от него за четирите и половина години, откакто е на власт. Той каза, че би желал да обясни на събралите се господа своите основни идеи относно възможностите за развитие на нашата позиция в областта на външните работи и нейните изисквания, като помоли, в интерес на дългосрочната германска политика, това изложение да бъде считано в случай на неговата смърт за завещанието му към нацията.

След това Фюрерът продължи:

Целта на германската политика е да осигури и да запази расовата общност и да способства за нейното разширяване. Германската расова общност обхваща над 85 милиона души и поради техния брой и тесните граници на жизненото им пространство в Европа представлява плътно расово ядро, каквото не може да се срещне в никоя друга държава и каквото предполага правото на по-широко жизнено пространство, отколкото при други народи…

Легат престана да чете и се огледа. Зад него телефонът на нощното шкафче звънеше.

* * *

Във „Фюрербау“ нещата най-после бяха потръгнали. Вратата към кабинета на Хитлер зееше отворена. Хартман видя Аштън — Гуоткин да излиза от там, следван от Малкин. На тяхно място влязоха Франсоа — Понсе и Атолико. В галерията около ниските масички, в светлите петна на лампите, креслата бяха придърпани едно към друго и разни официални лица седяха на групи, сгърбени над купища документи. Той видя Ерих Корт в центъра на една такава група; сигурно бе дошъл същия следобед от Берлин. Даладие беше единственото изключение от цялата тази трескава активност. Той сякаш напълно се бе изолирал от случващото се, седеше сам в един ъгъл и пушеше цигара; на масата пред него имаше бутилка бира и чаша. Единственият, който не се виждаше, бе Зауер. Къде ли бе отишъл? Хартман намираше отсъствието му за заплашително.

Той обиколи първия етаж, като се озърташе да го види някъде. В голямата зала до помещението на френската делегация креслата и столовете бяха преместени до стената и беше оформен импровизиран офис с пишещи машини и телефонни апарати. От другата ѝ страна беше банкетната зала. През отворената врата Хартман видя дълга застлана с бяла покривка маса, подредена за шейсет души. Сервитьори влизаха и излизаха забързано, понесли бутилки и чинии с храна; цветарка подреждаше сложен букет в средата на масата. Явно се готвеше пищен прием. Вероятно празничен, което показваше, че вече са близо до споразумение и на него почти не му остава време. Всичките му надежди бяха в Легат. Но какви надежди бяха това? Никакви, призна си с горчивина той.

Когато завърши обиколката си и се върна обратно в галерията, Корт му подвикна:

— Хартман, добър вечер! — Стана от мястото си — в ръката си държеше някакви страници. — Имам нужда от уменията ти. Би ли бил така добър?

Той посочи с глава към един усамотен кът, където се виждаше празна маса. Щом седнаха, Корт попита тихо:

— Е, как мина? Успя ли да се свържеш с твоя приятел?

— Да.

— И?

— Обеща да говори с Чембърлейн.

— Ами тогава да побърза! Почти сме на финала!

Хартман го изгледа ужасено.

— Но как е възможно? Аз си мислех, че конференцията ще продължи поне още един ден!

— Така беше по план. Но бих казал, че в лицето на достопочитаемия Невил Чембърлейн Фюрерът най-после си намери достоен опонент. Старецът го подхлъзна в такова тресавище от най-дребни подробности, та в един момент той реши, че не издържа вече. Ето защо всички нерешени въпроси остават за доизясняване след конференцията от международна комисия, излъчена от четирите велики сили. По този начин всяка от страните може да се представя за победител.

Хартман изруга и наведе глава. Корт го потупа с длан по коляното.

— Горе главата, скъпи друже. И на мен ми се повдига от тази история толкова, колкото и на теб. Но ние ще се прегрупираме и един ден ще опитаме отново. Междувременно те съветвам да не гледаш чак толкова погребално. В гениалността си Фюрерът ще приобщи три милиона наши сънародници към Райха, без да гръмне една пушка. Намръщената ти физиономия е крайно неуместна и ще бие на очи. И така — повиши глас той, опитвайки се да звучи делово, — тук има едни документи за превод.

Той прелисти страниците в ръката си и измъкна няколко, после прочете с ехиден тон:

— „Допълнения и съпътстващи декларации относно малцинствата и състава на международната комисия.“ Май нашите британски приятели са единствената нация, която повече си пада по бумащината от нас.

* * *

Легат вдигна внимателно телефонната слушалка.

— Ало?

— Хю?

— Да?

— Тук е Алек Дънглас.

— Алек! — възкликна облекчено Легат. — Какво става там?

— Като че ли се очертава сделка.

— Господи! Толкова бързо…

— Хитлер кани всички ни на някакъв ужасен тевтонски банкет, докато документите бъдат подготвени за подпис, но премиерът смята, че това ще направи лошо впечатление. Би ли ни организирал вечеря в хотела? най-късно в девет се махаме от тук.

— Разбира се.

— Много ти благодаря.

И Дънглас затвори.

Сделка? Легат бе очаквал преговорите да се проточат и през почивните дни. Извади часовника си. Тъкмо минаваше 8:20. Той се върна на бюрото си, подпря глава с ръце и продължи да чете, но вече по-бързо, като прелистваше припряно страниците, понеже смисълът на написаното бе започнал да се оформя в съзнанието му. Фюрерът бе подкрепил тезата си с много аргументи, започвайки с все по-нарастващите нужди на Германия от храна на фона на неустойчивостта на нейната икономика и предупреждавайки за уязвимостта на Третия райх от международни търговски санкции и прекъсвания в снабдяването.

Единственото средство за противодействие, което на някои може да се стори неосъществима мечта, е придобиването на повече жизнено пространство…

Пространството, необходимо за реализирането на нашите цели, може да се търси единствено в Европа…

Въпросът не е да увенчаваме населението си, а да придобием пространство за развитие на земеделието…

Проблемът на Германия може да бъде разрешен единствено с използване на сила…

Ако Фюрерът е още жив дотогава, той е твърдо решен да преодолее проблема с жизненото пространство на Германия до 1943–1945 г. най-късно…

Легат се върна на първата страница. 5 ноември 1937 г. Преди по-малко от 11 месеца.

Присъединяването на Австрия и Чехословакия в рамките на Германия ще ни даде от военнополитическа гледна точка съществено предимство, понеже ще означава по-къси и добре охранявани граници, освобождаването на сили за други цели, както и възможност за създаване на нови военни части до около 12 дивизии, т. е. една дивизия на милион души численост на населението.

Втората част от протокола отразяваше последвалата дискусия. От нея ставаше ясно при внимателно четене между редовете, че двамата военни командири — Бломберг и Фрич, — както и външният министър Нойрат, са изразили безпокойство относно практическата осъществимост на Хитлеровата стратегия: френската армия била твърде силна, отбранителните съоръжения по чешката граница — твърде внушителни; немските моторизирани дивизии — твърде слаби…

Легат си даваше сметка, че оттогава и тримата са били отстранени от заеманите постове и заменени с Кайтел, Браухич и Рибентроп.

Той бутна стола си назад. Хартман беше прав. Министър-председателят непременно трябваше да научи това, преди да подпише споразумението. Легат напъха документа обратно в плика.

В ъгловия кабинет той се обърна към Джоун:

— Би ли ми направила една услуга? Премиерът и останалите трябва да се приберат до половин час. Би ли се погрижила от хотела да им приготвят нещо за вечеря?

— Добре, ще видя какво може да се направи. Нещо друго?

— Да. Би ли предала на сър Александър Кадоган във Външното, че е у мен.

— Кое е у теб?

— Не е нужно да знаеш повече. Той ще разбере.

— Ти какво ще правиш в това време?

Легат отключваше една от кутиите с документи.

— Отивам обратно на конференцията. Тук има един документ, който мисля, че премиерът трябва да види.

Той премина къде ходом, къде на бегом по коридора. Не изчака асансьора, а изтича по стълбите, прекоси с маршова стъпка фоайето и се гмурна в топлата мюнхенска вечер.

* * *

Хартман превеждаше „допълващата декларация“ от английски на немски — всякакви въпроси, възникнат в хода на предаване във владение на територията, да се разглеждат в рамките на компетентността на международната комисия, — когато вдигна глава и видя Легат, който крачеше целеустремено към залата на британската делегация. В ръката си държеше малка червена кутия.

* * *

В залата беше само Дънглас. Той изгледа учудено Легат.

— Не ти ли казах, че се връщаме в хотела?

— Нещо възникна. Трябва да говоря спешно с премиера.

— Ами може да се опиташ, но той е още на срещата с другите лидери.

— Къде са?

Дънглас повдигна леко вежди — единственият знак, че е силно развълнуван — и посочи с пръст вратата в края на коридора. Приличаше на отвор на кошер — вътре непрекъснато влизаха и излизаха хора, други чакаха отвън.

— Благодаря.

И Легат тръгна нататък. Никой не се опита да го спре.

Четиримата присъстващи държавни глави се съгласяват и приемат, че предвидената в подписаното днес споразумение международна комисия включва държавния секретар на германското Министерство на външните работи, британския, френския и италианския посланик, акредитирани в Берлин, както и посочен от правителството на Чехословакия неин представител.

Докато писалката му бягаше по листа, очите на Хартман проследиха Легат, когато влезе в кабинета на Хитлер.

* * *

Стаята беше голяма, може би петнайсет метра дълга; вътре гъмжеше от хора и беше задушно. Високите прозорци бяха затворени. Във въздуха се носеше кисела миризма на пот. Министър-председателят седеше на едно канапе пред камината и разговаряше с Мусолини. В единия ъгъл Легат видя Уилсън, седнал до сър Невил Хендерсън. А в далечния край, до един огромен глобус, скръстил ръце на гърдите си и заслушан с безкрайно отегчение в нещо, което му казваше Рибентроп, бе застанал Хитлер. След първата им среща Чембърлейн го бе описал на заседание на кабинета като „най-долнопробния уличен помияр, когото някога съм виждал“. В протокола от заседанието това описание бе редактирано да гласи: „В чертите на лицето му нямаше нищо забележително“. Ако този човек изобщо правеше впечатление с нещо, то беше пълното му безличие, а сега изглеждаше дори още по-безличен отпреди шест години, когато Легат случайно го бе видял на улицата. Беше като наемател на таванско помещение, който никога не общува със съседите си в сградата, или нощен пазач, който се разтваря в небитието с идването на дневната смяна. Приковал поглед в него, Легат забеляза със закъснение, че участниците в срещата са започнали да се разотиват. Чембърлейн вече се бе изправил на крака.

Той се забърза към него, за да го улови, преди да бе излязъл.

— Извинете ме, господин министър — председател.

— Да? — Премиерът се обърна.

— Дали бих могъл да ви помоля за минута внимание?

Чембърлейн изгледа първо него, после червената кутия в ръката му.

— Не — отвърна раздразнено той. — Не сега.

После се обърна и излезе от стаята. Почти в същия миг Легат усети нечие присъствие зад гърба си; една ръка го сграбчи за лакътя и в ухото си чу гласа на Уилсън:

— Хю! Какво, за бога, правиш тук?

Останалите делегати излизаха, като ги заобикаляха, за да стигнат до вратата.

— Съжалявам, сър. Лорд Дънглас ми каза, че има постигнато споразумение, и реших да дойда тук, за да видя дали не бих могъл да бъда полезен с нещо. — Той вдигна червената кутия. — Да пренасям документи до хотела и тъй нататък.

— А, така ли? — Уилсън го изгледа недоверчиво. — Е. могъл си да си спестиш труда. Всичко приключи.

* * *

Хартман ги видя да излизат от кабинета — най-отпред беше Чембърлейн, придружаван от Хендерсън, после френските дипломати Роша, Клапие, Франсоа-Понсе… Леже се отдели от останалите и отиде да повика Даладие, който още седеше в ъгъла с бирата си. Накрая се появи и Легат; Уилсън го стискаше за лакътя като полицай, арестувал заподозрян. Двамата минаха на няколко крачки от него. Легат му хвърли бегъл поглед, но с нищо не показа, че го е познал. След няколко минути излязоха Хитлер и Мусолини, следвани от Чано и Рибентроп, и се отправиха към голямата банкетна зала.

Хартман се опитваше да си обясни значението на пантомимата, която току-що бе видял: очевидно Легат бе прочел протокола, донесъл го бе във „Фюрербау“ и се бе опитал да говори с Чембърлейн, но бе закъснял. Това изглеждаше единственото логично обяснение.

Един адютант дойде, за да прибере преводите на документите. Изведнъж към него се приближи Корт, размахал припряно ръце.

— Хартман, идвай с нас. По-бързо и си оправи връзката. Фюрерът ни кани на вечеря.

— Наистина ли. Корт? Колко ужасно. Никога не вечерям с непознати.

— Не е по желание. Заповед на Вайцзекер: британците и французите отказаха да вечерят с Фюрера, така че ние трябва да попълним бройката. Хайде, идвай. — Той протегна ръка.

Хартман се надигна с неохота и двамата заедно прекосиха първия етаж към другия край на сградата. Той попита:

— Британците и французите ще се връщат ли тази вечер?

— Да, след вечеря, за подписване на споразумението.

Значи не всичко е приключило, помисли си Хартман, макар шансовете процесът да бъде прекъснат да бяха толкова незначителни, че той вътрешно се презираше, задето изобщо хранеше някакви надежди. С усилие на волята сложи на лицето си маска на безразличие, докато влизаха в банкетната зала.

Хитлер се беше разположил в средата на огромната маса с гръб към прозореца. От двете му страни седяха Мусолини и Чано, а Вайцзекер и Рибентроп бяха сложени отсреща, през масата. Сервитьорите поднасяха вино на гостите; пред Хитлер имаше бутилка минерална вода. Докато минаваше през дългата облицована с ламперии зала, Хартман отмяташе наум познатите лица: Гьоринг, Химлер. Хес, Кайтел. Атолико — може би общо шестнайсет души. От Зауер нямаше и следа.

Групата беше твърде малка за размерите на помещението; всички се чувстваха неловко. Сервитьори вдигаха приборите от незаетите места в двата края на масата. Хартман си намери стол на отсрещната страна, колкото се можеше по-далече от Хитлер; случи се до италианеца Анфузо, главен секретар на тяхното Външно министерство. Въпреки това беше достатъчно близо до Фюрера, за да го вижда съвсем ясно как чопли намръщено хлебчето пред себе си, без да се опитва да заговаря когото и да било. Очевидно пренебрежението на британците и французите го бе засегнало. Мълчанието му беше заразило и околните. Дори Гьоринг беше странно притихнал. Едва след като поднесоха супата с крутони, настроението на Фюрера се поразведри. Той сръбна лъжица супа и попи мустаците си със салфетката.

— Дуче — започна той, — не смяташ ли, че човек може да наблюдава загниването на една раса по лицата на лидерите ѝ?

Забележката му бе формулирана като въпрос, адресиран уж към Мусолини, но зададен с такъв висок глас, че да бъде чут от всички присъстващи, и с тон, показващ, че отговор не се очаква. Всички разговори утихнаха. Той сръбна още лъжица супа.

— В известна степен Даладие го изключвам от това правило. Французите без съмнение са в упадък; Леже е от Мартиника и очевидно има негърска кръв, но видът на Даладие издава силен характер. Той е стар боец, също като нас двамата с теб, Дуче. Да, човек може добре да се разбере с него. Вижда нещата, както са, и си вади правилните изводи.

— Той искаше просто да си изпие бирата, докато съветниците му свършат останалото — отвърна Мусолини.

Хитлер не показа с нищо, че го е чул.

— Обаче Чембърлейн! — Той произнесе името с ехидно презрение, провлачвайки сричките така, че да прозвучи като мръсна дума. — Този „Чембърлейн“ се пазари за всяко село, за всяка дреболия, като продавачките на сергиите. Представяте ли си, господа, той искаше уверения, че чешките фермери, изселени от Судетската област, щели да могат да си откарат прасетата и кравите с тях? Представяте ли си буржоазната дребнавост на един мозък, който може да се вълнува от такива подробности? Той поиска обезщетение за всяка обществена сграда!

Мусолини го прекъсна:

— Много ми хареса забележката на Франсоа — Понсе: „Какво, и за обществените тоалетни ли?“.

Масата избухна в смях.

Хитлер обаче не можеше лесно да бъде отклонен от потока на мисълта си.

— Чембърлейн! Та той е по-зле дори и от чехите! Какво има да губи той в Бохемия? Какво му влиза изобщо в работата! Попита ме дали обичам да ходя за риба в почивните дни. Аз нямам почивни дни! И мразя да ходя за риба!

Още смях. Чано каза:

— Знаете ли как му викат в Париж 1 J'aime Berlin!

Хитлер се намръщи. Очевидно не обичаше да го прекъсват. Мусолини изгледа с укор зет си. Усмивката на Чано замръзна. Фюрерът продължи:

— Време е Британия да научи, че не ѝ влиза в работата да е гувернантка на Европа. Ако не спре да ни се меси, в един момент войната става неизбежна. И аз ще я водя, докато ние двамата сме още млади, Дуче, защото една такава война ще бъде гигантско изпитание за силата на нашите държави и тя ще изисква мъже в разцвета на силите им начело на съответните правителства, а не някакви превзети бабички и отрепки с негърска кръв!

Присъстващите изригнаха в аплодисменти и задумкаха с юмруци по масата. Хартман погледна към Корт, който седеше, вперил поглед в чинията си със супа. Изведнъж си каза, че не издържа повече. Докато сервитьорите се бяха скупчили около масата, за да вдигнат първото блюдо, той остави салфетката и бутна стола си назад. Надяваше се, че ще успее да се измъкне незабелязан, но точно когато ставаше от мястото си, Хитлер погледна към него. На лицето му се изписа учудване. Как смееше някой да напуска масата по време на речта му?

Хартман замръзна на мястото си.

— Извинете ме, майн Фюрер. Трябва да помагам с превода на споразумението.

Хитлер вдигна пръст.

— Един момент.

Той се облегна назад и повика с жест един от облечените в бели куртки адютанти, който чевръсто се приближи към него. Хартман бавно се изправи. Усещаше всички погледи приковани в себе си. Мусолини, Гьоринг, Химлер — всички видимо се забавляваха с нещастието му. Само Корт изглеждаше вцепенен от ужас. Адютантът тръгна да заобикаля масата, за да отиде до него. След цяла вечност, вероятно продължила едва няколко секунди, мъжът стигна до Хартман и му връчи ръчния часовник. Докато излизаше от залата, той чу зад гърба си познатия метален глас:

— Никога не забравям лично задължение. За Германия съм готов да излъжа сто пъти, но за себе си — никога.

9

Легат бе отпътувал е първата кола за хотела по изричните указания на Уилсън, за да се увери, че приготовленията за вечерята на министър — председателя напредват успешно. Говорил бе с управителя на „Ретина Паласт“, който му бе дал уверенията си, че трапезарията на първия етаж е готова, и сега очакваше до главния вход пристигането на останалата част от делегацията. Съзнаваше, че се е изложил като последен глупак. Уилсън се бе отнесъл джентълменски с него, но тъкмо това му тежеше повече от всичко. Представяше си какво ли ще разправят за него след завръщането им в Лондон: един кратък разговор между Клевърли и Кадоган, дискретно повикване в кабинета на главния личен секретар, след което преместване на някоя не толкова напрегната работа, вероятно в легация. Но въпреки всичко той оставаше упорито непреклонен в увереността си, че дългът му повелява Чембърлейн да бъде информиран за съществуването на меморандума, преди да подпише споразумението.

Кортежът от лимузини навлезе с грохот в Максимилиансплац, съпровождан от още по-възторжените овации на тълпата отсреща. Тя никак не бе намаляла — напротив, още хора бяха наизлезли по улиците в очакване на предстоящото обявяване на споразумението. Щом министър — председателят, придружаван от Дънглас, мина през въртящата се врата, гостите на хотела — много от тях във вечерни облекла — наскачаха и заръкопляскаха във фоайето, докато струнният квартет го поздрави с песен. Чембърлейн кимаше усмихнат наляво и надясно, но в момента, когато се скри в трапезарията, се строполи в голямото позлатено кресло и с дрезгав глас поиска уиски със сода.

Легат остави червената кутия и отиде до подноса с бутилки, оставен върху страничната масичка. Стените на салона бяха огледални, като във „Версай“, с електрически свещи, поставени в месингови аплици. Докато добавяше сода в ниската дебелостенна чаша, той не изпускаше от поглед Чембърлейн, седнал в креслото под големия полилей, и видя как главата на министър — председателя бавно клюмна надолу, към гръдния му кош.

Дънглас постави показалец на устните си, давайки знак на колегите си да влизат тихо. Събраха се всички: Уилсън, Странг, Аштън — Гуоткин, Хендерсън, Къркпатрик. Единствено Малкин не се бе прибрал в хотела; останал бе в сградата на конференцията, за да надзирава съставянето на окончателния текст. Членовете на делегацията пристъпваха на пръсти около министър — председателя, разговаряйки шепнешком. Полицаят от Скотланд Ярд затвори вратата и застана на пост отвън. Уилсън се приближи до Легат и кимна към Чембърлейн.

— Наближава седемдесет, от петнайсет часа е на крак, прелетял е хиляда километра и е изтърпял два кръга на преговори с Адолф Хитлер. Има право да се чувства леко уморен, не мислиш ли?

Гласът му звучеше бащински загрижено. Той пое чашата уиски със сода от ръката на Легат и я постави тихо пред министър — председателя. Чембърлейн отвори очи, погледна го изненадано, после изправи гръб в креслото си.

— Благодаря ти, Хорас — каза той. — Кошмарна история, а?

— Важното е, че свърши и едва ли някой би се справил по-добре от вас.

— Реки от мастило ще се излеят в критични статии за действията ви, господин министър — председател — добави Хендерсън. — Но милиони майки ще благославят името ви, задето спасихте синовете им от ужасите на войната.

— Така, така — каза Дънглас тихо.

— Много сте любезни.

Министър-председателят допи уискито със сода и подаде чашата си за още. Видимо се съживяваше, като посърнало цвете, на което са сипали вода. Хлътналите му сивкави бузи поруменяха. Легат му наля второ питие и излезе от стаята, за да види какво става с храната им.

Отвън се мотаеха няколко гости на хотела, които протегнаха шии над рамото му, за да зърнат Чембърлейн. Откъм фоайето се задаваха сервитьори, вдигнали чинии със сребърни похлупаци над главите си като някакви трофеи.

* * *

Вечерята беше супа от манатарки, следвана от телешко с нудли. Отначало разговорите бяха сдържани заради присъствието на сервитьорите, докато накрая Уилсън помоли Легат да ги отпрати. Но още щом вратата се затвори зад тях и Министър-председателят попита за новини от Лондон, Къркпатрик посочи с пръст тавана.

— Извинете, сър, но преди да продължите, мисля, че би било разумно да очакваме всяка казана дума да се подслушва.

— Не ме интересува! Нямам намерение да кажа зад гърба на Хитлер нищо, което не съм му казвал вече в лицето. — Той остави ножа и вилицата. — Някой разговарял ли е с Едуард или Кадоган?

— Аз разговарях с външния министър — обади се Хендерсън. — Беше много насърчен от новината.

— Това, което искаме, господин министър — председател, ако ми позволите — намеси се Уилсън, — е списък точка по точка на всички отстъпки, които успяхте да измъкнете от германците, за да го сравним с исканията им, преди да дойдете в Мюнхен. Това ще ни бъде от голяма полза, за да отбиваме критиките, когато се върнем в Лондон.

— Значи е имало и отстъпки? — попита Странг; в гласа му се долавяше скептицизъм.

— О, да, и те не бяха никак маловажни. Поетапна окупация до десети октомври вместо инвазия на първи. Евакуация на чешкото малцинство при пълен ред и под международно наблюдение. Механизъм за уреждане на евентуално възникнали спорове.

— Питам се дали чехите ще нарекат това отстъпки.

— Чехите… — промърмори Чембърлейн. Запали пура и бутна стола си назад. — Ние като че ли забравихме за чехите. — Той се обърна към Легат. — Къде са те сега?

— Все още в стаята си, господин министър — председател. Доколкото знам.

— Виждате ли! Защо е нужно Хитлер да ги третира по този начин? Толкова е невъзпитан. А на всичко отгоре, това е и напълно излишно.

— Вие го спряхте да не ги бомбардира, господин министър — председател — каза Хендерсън, — а той искаше най-вече това. Сега единственото, което може да им стори, е да ги подлага на разни дребнави унижения. Нека бъдат благодарни, че са в хотелска стая, а не в бомбоубежище.

— Но я си представете, че след подобно отношение към тях отхвърлят споразумението? В каква ужасна каша ще се забъркаме тогава…

В стаята настъпи кратко мълчание. После Уилсън каза мрачно:

— Оставете чехите на мен. Аз ще им обясня в каква ситуация се намират. Междувременно вие идете и си починете преди церемонията по подписването. Допускам, че ще има фотографи. Хю, би ли отишъл да доведеш чехите?

— Разбира се, сър Хорас.

Легат остави салфетката си на масата. Вечерята му си стоеше недокосната.

* * *

Хартман затвори вратата на банкетната зала и се спря, за да си сложи часовника. Беше десет без двайсет. От канцеларията в края на коридора идваше шум от пишеща машина; някъде звънеше телефон.

И този път той тръгна по служебното стълбище, като слезе чак в подземието. Сви вдясно по коридора, подмина шумните кухни и задимената столова, пълна както винаги с войници и шофьори. Мина покрай караулното помещение и излезе във вътрешния двор. Запали цигара. До колите не се виждаше почти никой; бяха паркирани броня до броня, с ключовете, оставени вътре. Помисли си дали да не вземе една, но после реши да не рискува; по-добре да си опита късмета пеша. Облаците бяха ниски и задържаха жегата от отминалия ден. Небето беше призрачно осветено от отразените лъчи на прожекторите, насочени към знамената със свастики на Кьонигсплац. Чуваше се шумът на тълпите.

Той тръгна към улицата. Имаше неприятното усещане, че някой го наблюдава или следи. Но когато се обърна и погледна назад, видя само лъснатите редици черни лимузини и огромната маса на „Фюрербау“, която се извисяваше над тях. Във високите прозорци светеха лампи. Ясно си личеше кое е банкетната зала — виждаше се как сервитьорите тичат насам — натам, докато Хитлер без съмнение още развиваше теорията си за извратеността на демокрациите.

Легат се беше подготвил да отбива възраженията на двамата гестаповци, охраняващи чешката делегация. Но когато им обясни на своя скован немски, че британският министър — председател би желал да осведоми чешкото правителство за напредъка в преговорите, те му отговориха, че това е допустимо, стига господата да не напускат хотела.

Той почука на вратата. Отвори му Масарик, представителят на Външното министерство. Беше по риза, както и по-възрастният господин — Мастни, чешкият пълномощен министър в Берлин. Въпреки широко отворения прозорец стаята беше изпълнена с цигарен дим. Върху леглото имаше разтворена дъска за шах; прекъснал бе играта им. Мастни седеше на ръба на матрака, кръстосал крака, подпрял брадичката си с длан, и оглеждаше разположението на фигурите. Върху бюрото имаше табла с остатъци от вечерята им. Масарик проследи погледа му.

— О, да — каза саркастично той. — Може да информирате Червения кръст, че пленниците са нахранени.

— Сър Хорас Уилсън би желал да говори с вас.

— Само Уилсън? А министър — председателят?

— Боя се, че той е зает.

Масарик каза нещо на Мастни на чешки. Мастни вдигна рамене и отговори едносрично. Двамата станаха и започнаха да си обличат саката.

— Е, поне ще се раздвижим. Близо пет часа ни държат затворени тук.

— Съжалявам за цялата ситуация. Министър-председателят прави всичко по силите си.

Той ги поведе по коридора. Двамата гестаповци ги следваха по петите. Той реши да ги преведе през задното крило на хотела и надолу по служебното стълбище, за да не се натъкнат случайно на министър — председателя. Отзад хотелът беше значително по-занемарен, отколкото откъм площада. Чехите, чувствителни към всеки акт на пренебрежение, веднага забелязаха това. Масарик се изсмя.

— Прекарват ни през помещенията на слугите, Войтек!

Легат се сгърчи от неудобство. Добре че поне беше с гръб към тях. Цялата тази история го караше все повече да се срамува от себе си. На теория британската позиция се опираше на безупречна логика. Но да преначертаваш държавни граници в кабинетите на Даунинг Стрийт не беше същото като да дойдеш до Германия, за да го кажеш в лицето на засегнатите. Той си помисли за меморандума, заключен в червената кутия на долния етаж: Присъединяването на Австрия и Чехословакия в рамките на Германия ще ни даде от военнополитическа гледна точка съществено предимство, понеже ще означава по-къси и добре охранявани граници, освобождаването на сили за други цели…

Трапезарията беше празна, ако не се брояха Уилсън и Аштън — Гуоткин, плюс няколко сервитьори, които разчистваха масата. Уилсън пушеше цигара — нещо, което Легат никога преди не го бе виждал да прави. Докато Аштън — Гуоткин му представяше чехите, той премести цигарата в лявата си ръка; по пода се посипа пепел.

— Да седнем, какво ще кажете?

Сервитьорите излязоха. Аштън — Гуоткин подаде на Уилсън неголяма карта, навита на руло. Уилсън махна с ръка останалите по покривката трохи и я разстла върху масата. Легат застана зад него.

— Е, господа, това е най-доброто, което успяхме да издействаме за вас.

Териториите, подлежащи на предаване във владение на Германия, бяха отбелязани в червено. Източната половина от страната бе оставена недокосната; от западните ѝ части обаче бяха отхапани като парчета месо три големи области около градовете Егер, Аусиг и Тропау. Отделно южните територии по границата с онова, което доскоро се наричаше Австрия, бяха защриховани в розово; Уилсън обясни, че тяхната съдба щяла да бъде решена с плебисцит.

Отначало чехите изглеждаха твърде зашеметени, за да реагират. После Масарик избухна:

— Вие сте дали на германците всичко, което искаха!

— Ние се съгласихме единствено с предаването във владение на Германия на областите с германско мнозинство.

— Но заедно с тях те получават и граничните ни укрепления! Без тях нашата страна остава беззащитна!

— Боя се, че не е трябвало да строите укрепления в територии, които така или иначе са щели да бъдат оспорени от Германия, след като отново си стъпи на краката.

Уилсън запали нова цигара. Легат забеляза, че ръката му леко трепери. Задачата беше твърде брутална, дори за такъв като него.

Мастни посочи картата.

— Тук, в най-тясната си точка, Чехословакия ще бъде едва седемдесет километра широка. Германците ще могат да я прекъснат на две в рамките на един ден.

— Не мога да нося отговорност за географските ви особености, Ваше Превъзходителство.

— Да, естествено, разбирам това. Но френското правителство ни бе дало уверения, че след сключването на каквото и да било споразумение нашите граници ще останат защитими и ще бъдат отчетени географските, икономическите и политическите реалности, както и расовите.

Уилсън разпери ръце.

— Какво да ви кажа? Хитлер е на мнение, че именно в това се изразява първородният грях на Чехословакия: че е икономически и политически субект, а не нация. За него расовият признак е sine qua поп. По този въпрос той е непреклонен.

— Аз пък съм сигурен, че щеше да отстъпи, ако британци и французи го бяхте притиснали.

Уилсън се усмихна и поклати глава.

— Вие не присъствахте в стаята, господин Мастни. Повярвайте ми, на него му е противна самата мисъл, че трябва да преговаря по тези въпроси.

— Това не са преговори. Това е капитулация.

— Не съм съгласен. Това е най-добрата сделка, която можеше да се сключи. Деветдесет процента от страната ви остава цяла и непокътната, освен това няма да има нахлуване. А сега ви препоръчвам да говорите с правителството в Прага и да ги посъветвате да приемат сделката.

— А ако откажем? — попита Масарик.

Уилсън въздъхна и се обърна към Аштън — Гуоткин.

— Защо не им го обясниш с прости думи, Франк? Мен като че ли не ме слушат.

— Ако откажете — каза бавно Аштън — Гуоткин, — ще трябва да се оправяте с германците сами. Това е реалността. Може би французите ще съумеят да ви го кажат по-деликатно, но повярвайте ми, те изцяло споделят нашето мнение. Не са заинтересована страна.

Двамата чехи се спогледаха. Явно аргументите им бяха свършили. Мастни посочи с ръка картата.

— Може ли да вземем това?

— Разбира се — каза Уилсън. Той внимателно нави картата на руло и му я подаде. — Хю, би ли изпратил нашите гости до стаята им и би ли попитал дали ще им разрешат да ползват телефона?

Легат вдигна от бюрото червената кутия на министър — председателя и отвори вратата. В коридора ги чакаха двамата гестаповци. Той се дръпна встрани, за да направи път на чехите. Уилсън подвикна след тях:

— Ще се погрижа Министър-председателят да се срещне лично с вас, за да ви обясни всичко, след като подпишем споразумението.

Легат едва го чу. В отсрещния край на фоайето, зад кашпите с палми, изправен в целия си висок ръст до рецепцията и потънал в разговор с пиколото, той различи безпогрешно Паул фон Хартман.

* * *

На Легат му трябваха няколко секунди, за да се опомни. Той каза на двамата гестаповци:

— Господин Масарик и доктор Мастни трябва да разговарят спешно с Прага. Надявам се, че мога да разчитам на вас да уредите това.

Без да дочака отговор, той пресече фоайето и се насочи към Хартман, който го забеляза да се приближава. Но вместо да му направи знак с глава да се отдалечат в някой усамотен ъгъл, където да разговарят, както бе очаквал Легат, Хартман го пресрещна.

— Прочете ли го?

— Да.

— Говори ли с Чембърлейн?

— по-тихо! Не, още не съм.

— Тогава направи го, още сега. Той е на третия етаж.

И Хартман тръгна към стълбите.

— Паул, за бога, не ставай глупак!

Легат се затича след него; в подножието на стълбите го хвана за лакътя. Беше по-дребен от Хартман, а германецът бе и обзет от решителност, но в този миг отчаянието му даде сила и успя да го спре.

— Чакай малко. Няма смисъл да се правиш на идиот. — Изричаше думите тихо, давайки си сметка, че ги гледат. — Трябва да поговорим.

Хартман се обърна към него.

— Не искам на съвестта ми да тежи, че не съм направил нищо.

— Разбирам те напълно. И аз се чувствам по същия начин. Вече се опитах да го заговоря веднъж и ти обещавам, че ще се опитвам отново и отново.

— Хайде тогава да го направим заедно.

— Не.

— Защо?

Легат се поколеба.

— Видя ли? — каза Хартман. — Нямаш отговор! — Той доближи лицето си до неговото. — Или може би се боиш, че това ще попречи на кариерата ти?

Той се обърна и продължи да се изкачва. След миг двоумение Легат го последва. От подигравката на Хартман го бе заболяло. Защо ли? Защото съдържаше частица истина? Той се опита да пресметне къде ли се намираха останалите от делегацията. Уилсън и Аштън — Гуоткин бяха в трапезарията, макар че сигурно всеки момент щяха да излязат от там. Малкин все още беше на конференцията. Останалите вероятно се бяха разотишли по стаите си или бяха отишли в щаба на Делегацията, опитвайки се да се свържат с Лондон. Министър-председателят сигурно си почиваше. Може би все пак имаха шанс.

— Е, добре — каза той. — Да видим какво може да се направи.

Лицето на Хартман се разтегна в познатата широка усмивка. Навремето някой в Оксфорд му бе казал, че човек може да си сгрее ръцете на нея.

— Ти си добър човек, Хю.

Качиха се по стълбите до третия етаж. Полицаят от Скотланд Ярд беше на поста си по средата на коридора пред апартамента на министър — председателя. Легат вече се разкайваше за решението си. Той каза:

— Предупреждавам те: премиерът е стар, упорит и с опънати докрай нерви. Ако приеме да те изслуша, за бога, не му чети лекции по морал. Просто му изложи фактите. Чакай ме тук.

Той кимна на полицая и почука на вратата. Забеляза, че в притеснението си е започнал да кърши ръце. Пъхна ги в джобовете на панталона си. Вратата се отвори и в рамката ѝ се появи личният лекар на министър-председателя, сър Джоузеф Хорнър от Университетската болница. В ръката си държеше гумена помпичка, от която на маркуч висеше манометър. Зад него се виждаше Чембърлейн, по риза, със запретнат нагоре ръкав.

— Много съжалявам, господин министър — председател — каза Легат. — Мога да дойда и по-късно.

— Не, влизай. Тъкмо ми мереха кръвното. Ние приключихме тук, нали?

— Да, господин министър — председател.

Хорнър прибра слушалките и апарата за кръвно в кожената чанта. Легат никога преди не бе виждал Чембърлейн без сако. Ръката му беше изненадващо мускулеста. Той свали ръкава си надолу и закопча маншета.

— Е, Хю?

Легат постави червената кутия на бюрото и я отключи. Изчака, докато Чембърлейн си облече сакото, а Хорнър излезе от стаята с гробовното си „Лека нощ, господин министър-председател“.

— Сдобихме се с документ, който мисля, че е важен.

И той подаде на Чембърлейн меморандума.

Министър-председателят го изгледа озадачено.

Сложи си очилата и прелисти набързо страниците.

— Какво е това?

— Както изглежда, меморандум с протокол от съвещание на Хитлер с висшето военно командване, проведено миналия ноември, в който той се ангажира да води войни.

— И как е попаднал у нас?

— Мой приятел, германски дипломат, ми го даде тази вечер при условия на най-строга поверителност.

— А, така ли? И защо държи да го имаме?

— Мисля, че би било най-добре той сам да ви обясни това. Чака отвън.

— Той е тук? — Министър-председателят вдигна рязко глава. — Сър Хорас знае ли за това или Странг?

— Не, сър. Никой не знае.

— Изумен съм да го чуя. Така не се вършат тези неща. — Чембърлейн го изгледа навъсено. — Превишаваш правомощията си, млади момко.

— Разбирам това, сър. Но прецених, че е важно. Той рискува живота си и пожела да се види с вас насаме.

— Не би трябвало да имам нищо общо с него. Това наистина е крайно нередно. — Чембърлейн свали очилата си и остана известно време неподвижен, загледан в пространството. — Е, добре. Доведи го. Но пет минути, не повече.

Легат отиде до вратата, отвори я и направи знак на Хартман, който чакаше в края на коридора. На полицая каза:

— Няма проблем, той е с мен. — После се дръпна встрани, за да направи път на Хартман. — Пет минути — прошепна му той и затвори вратата. — Господин министър — председател, това е Паул фон Хартман от германското Външно министерство.

Чембърлейн се здрависа с него, но издърпа бързо ръката си, сякаш се боеше, че един по-продължителен контакт би бил заразен.

— Добър вечер. — Той направи знак с ръка на новодошлия да седне. — Бъдете кратък.

Хартман остана прав.

— Няма да сядам, господин министър — председател тъй като не желая да отнемам от времето ви повече от необходимото. Благодаря ви, че се съгласихте да ме приемете.

— Не съм убеден, че и вие, и аз постъпваме особено мъдро. Но нека минем по същество.

— Документът, който държите в ръцете си, доказва категорично, че когато Хитлер отрича да има „каквито и да било по-нататъшни териториални претенции в Европа“, той лъже. Тъкмо обратното: Хитлер планира завоевателна война, с която да спечели жизнено пространство за германския народ. Войната ще бъде обявена, като минимум, през следващите пет години, може и по-рано. Присъединяването на Австрия и Чехословакия е просто първа стъпка. Всички дръзнали да изкажат резерви към идеята му — командващите на въоръжените сили и външният министър — са сменени. Предоставям ви тази информация като акт на добра воля, като поемам сериозен риск за себе си, защото бих желал да ви призова, дори в този час, да не подписвате споразумението. То само ще циментира позициите на Хитлер в Германия. От друга страна, ако Великобритания и Франция проявят твърдост, аз съм убеден, че германската армия ще застане срещу него, за да предотврати една катастрофална война.

Чембърлейн, скръстил ръце на гърдите си, го изгледа продължително.

— Млади момко, аплодирам куража ви и вашата искреност, но се боя, че трябва да си научите урока по политическа реалност. Просто е невъзможно да очаквате от народите на Великобритания и Франция да отричат, с оръжие в ръка, правото на самоопределение на етнически германци, оказали се против волята си в чужда държава, откъдето искат да се махнат. Пред лицето на тази реалност всичко останало бледнее. А що се отнася до това какво си мечтае Хитлер за следващите пет години… е, ще поживеем, ще видим. Той отправя едни и същи заплахи още откакто написа „Моята борба“. Целта е ясна: да избегна войната в краткосрочен план, след което да се опитам да изградя траен мир за бъдещето. Да го градя месец след месец, ден след ден, ако се наложи. Най-лошото, което бих могъл да направя за бъдещето на човечеството, е тази вечер да си тръгна без нищо от тук.

Чембърлейн сгъна меморандума и продължи:

— А сега бих ви посъветвал да вземете този документ, който е собственост на вашето правителство, и да го върнете, откъдето е дошъл.

Той посегна да му го подаде, но Хартман отказа да го поеме. С ръце отзад на гърба, той поклати глава.

— Не, господин министър — председател. Задръжте го. И нека вашите експерти го разучат. Това е политическата реалност.

Чембърлейн инстинктивно се дръпна назад.

— Ставате твърде дързък.

— Не бих желал да ви засегна, но дойдох тук, за да бъда искрен с вас, както и направих. Мисля, че това, което става в момента, един ден ще бъде счетено за позорен акт. Е, моите пет минути изтекоха.

И, за изумление на Легат, той се усмихна, но усмивката му беше ужасна, пълна с болка и отчаяние.

— Благодаря ви за отделеното време, господин министър — председател. — Той се поклони. — Не съм и очаквал нещо по-добро. Хю.

Той кимна на Легат, обърна се кръгом, по войнишки, и излезе от стаята, като затвори полека вратата след себе си. Чембърлейн го изпрати с пронизващ поглед, после се обърна към Легат.

— Веднага махни това от тук.

Той пъхна страниците в ръцете му. Гласът му беше студен, твърд, отмерен; глас на човек, докаран до ръба на ярост, което го правеше толкова по-страшен в умението му да се овладее.

— Аз просто не мога да си позволя да бъда отклоняван от целта заради нещо, което може да е било казано на закрита среща преди толкова време, а може и да не е било. От ноември насам ситуацията е напълно променена.

— Да, господин министър — председател.

— Да не съм чул повече да се споменава за това.

— Разбира се, сър.

Легат посегна да вземе червената кутия от бюрото, но Чембърлейн го спря.

— Остави това. Върви си. — А когато стигна до вратата, Министър-председателят добави: — Трябва да ти кажа, че съм изключително разочарован от теб.

Думите му бяха смразяващи, като професионално произнесена смъртна присъда. Легат тихо излезе в коридора; с кариерата му на многообещаващ британски държавен служител беше свършено.

10

Още е излизането си от хотела Хартман беше сигурен, че го следят. Животинският му инстинкт — онова смътно усещане за студена тръпка по гръбнака — го караше да се чувства като плячка, която скоро ще попадне в лапите на хищника. Но около него имаше твърде много хора, за да може да различи преследвача си. Малкият парк срещу „Регина Паласт“ гъмжеше от тълпи, излезли да празнуват Октоберфест. Нощта беше достатъчно топла за рокли без ръкави. Много от мъжете бяха пияни. На Каролиненплац, в подножието на обелиска, се беше оформил импровизиран хор: червендалест мъж с перо на шапката размахваше ръце, опитвайки се да дирижира.

Хартман ускори крачка. Какви глупаци, помисли си той. Въобразяват си, че празнуват мира. Нямат представа какво им е подготвил техният любим Фюрер. Когато две млади жени на Бринер Щрасе му преградиха пътя и го поканиха да тръгне с тях, той ги разблъска и мина помежду им, без да каже дума. Те го изпроводиха с подигравателни викове. Глупачки. А най-големият глупак от всички беше Чембърлейн. Хартман се спря под едно дърво с голи клони, за да запали цигара, и дискретно погледна назад. Изпитваше известно горчиво задоволство — в края на краищата поне бе успял да връчи предупреждението си лично на британския министър — председател. И това беше нещо! Все още виждаше обиденото изражение на изпитото му провинциално лице, когато той, Хартман, отказа да вземе обратно протокола. Горкият Хю, застанал отстрани, имаше вид на ударен от гръм. Може би току-що бе провалил кариерата му. Жалко. Нищо не можеше да се направи. Но въпреки това го прониза остро чувство на вина.

Той отново погледна през рамо. Към него се приближаваше някакъв мъж. Въпреки жегата той беше с кафяв шлифер, препасан с колан. Когато го подмина, Хартман зърна за миг надупченото му от сипаница лице. Гестапо, помисли си той. Те сякаш излъчваха своя характерна миризма. Освен това бяха като плъховете: където видиш един, очаквай да има и други. Той изчака, докато мъжът достигна до края на Кьонигсплац и се скри от погледа му зад двата Храма на честта, след което захвърли недопушената си цигара и тръгна към „Фюрербау“.

Тълпата тук бе нараснала неимоверно много — вече наброяваше хиляди, — но беше някак притихнала, както предполагаше близостта с духовния център на Райха. Хартман се изкачи по застланите с червен килим стъпала и влезе във фоайето. Както и преди обед, вътре гъмжеше от нацистки величия. Превъзбудени гласове отекваха от мраморните стени. Той огледа свинските зурли на старите бойни другари, примесени с гладко обръснатите физиономии на присъединилите се към партията след 1933 г., докато му се стори, че видя сипаничавото лице на своя преследвач. Но когато се приближи към него, гестаповецът изчезна в тоалетната. Самата непохватност на тази маневра го вбеси повече от всичко друго. Той застана в подножието на стълбището и зачака. И, естествено, след няколко минути на вратата се появи облечената в черна униформа фигура на Зауер.

Хартман му препречи пътя.

— Добър вечер, господин щурмбанфюрер.

Зауер кимна предпазливо.

— Хартман.

— Цял ден се оглеждам да ви видя.

— Наистина ли?

— Знаете ли, имам едно такова особено усещане. Може би вие ще разсеете подозренията ми? Имам усещането, че ме следите.

Зауер го изгледа смаян. После на лицето му се изписа възмущение.

— Доста си нагъл, Хартман!

— Е? Прав ли съм?

— Ами… като стана дума, разследвам дейността ти.

— Не звучи много колегиално.

— Имам всички основания. И в резултат знам за теб и за твоя приятел, англичанина.

— Предполагам, имате предвид господин Легат?

— Легат, да. Легат.

— Следвахме заедно в Оксфорд.

— Знам. От трийсета до трийсет и втора. Говорих с отдел „Кадри“ на Външното министерство. Освен това се свързах с нашето посолство в Лондон, които установиха, че всъщност двамата с Легат сте били в един и същ колеж.

— Ако ме бяхте питали, щях да ви спестя целия труд. Това все още нищо не означава.

— Бих се съгласил с теб, ако това беше всичко. Но открих също така, че господин Легат не е бил в първоначалния списък на британската делегация, който ни е бил изпратен снощи. Името му е било добавено едва тази сутрин. Трябвало е да дойде негов колега, Сайърс.

Хартман се опитваше да не показва колко е уплашен.

— Не разбирам защо това е толкова важно.

— Поведението ти на гарата в Куфщайн — да телефонираш в Берлин, за да се интересуваш кой ще участва в делегацията — още тогава ми се стори подозрително. Какво те интересува? Какво изобщо правиш във влака на Фюрера? Вече вярвам, че си държал Легат да пътува за Мюнхен, и си се обадил, за да се убедиш, че е в самолета на Чембърлейн.

— Надценявате влиянието ми, господин щурмбан-фюрер.

— Не твърдя, че ти лично си го уредил. Някой член на групата ти се е намесил от твое име. О, да, не се прави на изненадан, ние следим какво става. Не сме чак такива глупаци, за каквито ни смяташ.

— Надявам се, че не сте.

— А сега са те засекли как се измъкваш от „Фюрербау“ през задния вход, за да отидеш пеша до хотела на британската делегация, където те видях с очите си във фоайето да разговаряш с Легат, преди двамата заедно да изчезнете на горния етаж. Цялата история много ми мирише на държавна измяна.

— Двама стари приятели се срещат случайно след дълга раздяла. Възползват се от пауза в официалната програма, за да подновят старото си познанство. Къде тук има измяна? Излагате се.

— Англичаните по самата си същност са врагове на Райха. Всякакви неразрешени контакти с тях са твърде подозрителни.

— Не съм извършил нищо повече от онова, което Фюрерът прави цял следобед с господин Чембърлейн: търсих допирни точки с врага.

За миг на Хартман му се стори, че Зауер ще го удари.

— Ще видим дали ще си чак толкова самонадеян, когато повдигна въпроса пред външния министър.

— Хартман!

Викът се чу съвсем отчетливо сред врявата от фоайето. Двамата мъже се обърнаха, за да видят откъде идва.

— Хартман!

Той вдигна поглед нагоре. Шмит се беше надвесил над балюстрадата и му правеше знаци да иде при него.

— Извинете ме. Ще чакам с министъра да ме потърсите.

— Можеш да бъдеш сигурен в това.

Хартман се заизкачва по стълбището. Краката едва го държаха. Прекара ръка по студения мраморен парапет, доволен, че има на какво да се подпре. Проявил бе непростима непредпазливост. Бившият търговец на коли от Есен се бе оказал упорит противник, при това далеч не глупав. Сигурно бе оставил след себе си много косвени улики — подслушани разговори, срещи, които може би са били наблюдавани. А и връзката му с госпожа Винтер — колко ли от служителите на Вилхелмщрасе се бяха досетили за нея? Той се запита колко дълго би издържал на разпит. Човек никога не знаеше.

Шмит го чакаше на първия етаж. Изглеждаше изтощен. Усилието да превежда на четири езика едновременно, както и да поддържа минимален ред, колкото клиентите да чуят превода му, очевидно бе изцедило последните му сили.

— Търсих те — каза троснато той. — Къде се губиш?

— Британците имаха питане по един от преводите ни. Отидох до хотела им да обсъдим въпроса на място.

Още една лъжа, която можеше да се обърне срещу него. Но за момента отговорът му сякаш удовлетвори Шмит, който кимна.

— Е, добре. Споразуменията още се преписват на машина. Когато делегациите се върнат за подписването, искам да си на разположение, за да превеждаш.

— Разбира се.

— Освен това утре рано сутринта трябва да си отново тук, за да подготвиш прегледа на англоезичния печат за Фюрера. Телеграмите ще се събират в офиса. Ако можеш, гледай да поспиш малко. За теб има приготвена стая в „Четири сезона“.

Хартман го изгледа уплашено.

— Сега, след като вече не сме във влака, очаквах, че пресслужбата ще прави този преглед?

— Обикновено е така. Трябва да се чувстваш поласкан. Лично Фюрерът поиска ти да му го подготвиш. Явно си направил добро впечатление. Нарече те „младежа с часовника“.

* * *

Във фоайето на „Регина Паласт“ делегацията на министър — председателя чакаше на опашка, за да мине през въртящата се врата. Чембърлейн вече беше отвън на тротоара; Легат чуваше приветствените възгласи на тълпата отсреща в парка. Странг му каза:

— Не те бях виждал от известно време. Започвах да си мисля, че си решил да пропуснеш събитието.

— Не, сър. Моите извинения.

— Не че бих те упрекнал. Аз също не бих имал нищо против да се скрия някъде.

Излязоха навън в нощната суматоха — сред форсиращите двигатели и затръшващите се врати на мерцедесите, виковете на охраната и ярките светкавици на фотографите, червените светлини на стоповете и жълтеникавите на фаровете. Някъде в тъмното се чу полицейска свирка.

Повече от час Легат очакваше върху него да се стовари ударът на възмездието. Седнал в ъгловия офис, той бе диктувал на машинописките последните изменения към споразумението, като същевременно с наострени уши се бе вслушвал в гласовете откъм коридора, чакайки всеки момент да бъде привикан, смъмрен, уволнен. Нищо. В момента Уилсън настаняваше министър — председателя на задната седалка в първата кола от кортежа. Когато приключи, обърна глава и го видя. Ето, това е, каза си Легат и се подготви за края, но Уилсън просто му се усмихна.

— Здрасти, Хю! Идваш да видиш как се твори историята ли?

— Да, сър Хорас. Ако нямате нищо против.

— Разбира се, че нямам.

Легат го проследи с поглед, докато заобиколи колата и се качи през другата врата. Дружелюбността му беше озадачаваща.

— Хайде, Хю! Горе главата! Защо не се качиш при мен? — предложи Странг.

Двамата се настаниха в третия мерцедес. Хендерсън и Къркпатрик бяха в колата пред тях; Аштън — Гуоткин и Дънглас — в последната. Когато кортежът потегли с остър завой, придружен с протяжно свирене на гуми, Легат забеляза, че Странг изобщо не се залюля от движението на автомобила; тялото му остана неподвижно като статуя. Всичко случващо се около него му беше безкрайно противно. Кортежът ускори по Макс Иозеф Щрасе и пресече Каролиненплац; насрещният вятър брулеше лицата им. Легат се запита дали ще види Хартман във „Фюрербау“. Не му се сърдеше, че го постави в неловко положение пред министър — председателя. Наистина, това беше напълно безплоден жест от негова страна, но им се бе паднало да живеят във времена, когато безплодните жестове бяха единственото, с което разполагаха. Паул го бе казал добре онази нощ, когато разговаряха, облегнати на парапета на моста „Магдален“: „Нашето поколение е смахнато…“. Съдбите им бяха предначертани от момента, в който се бяха срещнали.

Кортежът навлезе в Кьонигсплац. В тъмното площадът беше придобил още по-езически вид — с гигантските си символи, вечни огньове и осветени с прожектори бели сгради, лъщящи в пищността си около огромното застлано с черен гранит пространство, наподобяваше храмов комплекс от някоя отдавна Изгубена цивилизация. Когато колата им най-после спря, Министър-председателят вече беше слязъл от мерцедеса и се бе изкачил до средата на стълбището към входа на „Фюрербау“. Толкова бързаше, че този път дори не си даде труда да махне с ръка на тълпата, която скандираше името му и продължи да скандира дори когато той вече се бе скрил от погледите им в сградата. Странг каза:

— Какво изумително посрещане му устройват навсякъде, където се появи в Германия! И в Годесберг беше абсолютно същото. Започвам да си мисля, че ако се кандидатира на избори тук, доста ще изпоти Хитлер.

Мъж с есесовска униформа пристъпи напред, за да им отвори вратата. Странг въздъхна.

— Е, да приключваме с това.

Фоайето беше ярко осветено и пълно с хора. Адютанти с бели куртки обикаляха наоколо, разнасяйки подноси с напитки. Странг отиде да намери Малкин. Останал сам, Легат си взе чаша минерална вода и се заоглежда за Хартман. Видя Дънглас да се приближава към него.

— Здрасти, Алек.

— Хю! Нашите журналисти отвън роптаят. Оказа се, че нито един фотограф от британските вестници няма да бъде допуснат да заснеме самото подписване. Казах си, дали не би могъл да уредиш нещо?

— Мога да се опитам.

— Би ли го направил? Хубаво е да се погрижим пресата да е доволна.

С тези думи Дънглас изчезна в тълпата. Легат подаде чашата си на един сервитьор и се заизкачва по стълбището. Спря се на средата и огледа галерията, като се питаше към кого би било най-добре да се обърне. Един от униформените — офицер от СС — се отдели от групата си и слезе надолу да го посрещне.

— Добър вечер. Изгубихте ли се? — Мъжът го заговори на немски. Очите му бяха като на умряла риба. — Мога ли да ви бъда полезен?

— Добър вечер. Да, благодаря ви. Исках да говоря с някого за организацията по заснемане на подписването.

— Разбира се. Елате с мен, ако обичате. — Той направи знак на Легат да го последва на първия етаж. — Имаме представител на Външното министерство, който се занимава с британските гости.

Човекът го поведе към зоната с канапета в предната част на сградата, където до една от колоните беше застанал Хартман.

— Вие може би познавате господин Хартман.

Легат се направи, че не го е чул.

— Господин Легат? — повтори есесовецът. Гласът му беше по-рязък, не толкова дружелюбен. — Зададох ви въпрос: познавате ли господин Хартман?

— Не мисля, че…

Хартман го прекъсна:

— Скъпи Хю, мисля, че щурмбанфюрер Зауер си прави шегички с теб. Той прекрасно знае, че сме стари приятели и че тази вечер съм идвал в хотела ти, за да се видим. А го знае, защото той и неговите приятели от Гестапо са ме проследили до там.

Легат се усмихна.

— Е, получихте отговор на въпроса си. Двамата се познаваме от много години. Защо питате? Проблем ли има?

— Доколкото знам, вие сте заменили в последния момент свой колега, който е трябвало да пътува със самолета на господин Чембърлейн?

— Точно така.

— Може ли да попитам защо?

— Защото говоря немски по-добре от него.

— Но това са го знаели от самото начало, нали?

— Тези неща обикновено се решават в последната минута.

— Освен това в посолството ви в Берлин има хора които също могат да превеждат.

— Виж, Зауер, не смятам, че имаш право да разпитваш човек, който е наш гост — каза Хартман.

Зауер не му обърна внимание.

— А преди това кога за последен път се бяхте срещали?

— Преди шест години. Не че това ви влиза в работа.

— Добре. — Зауер кимна. Изведнъж самонадеяността му бе започнала да се изпарява. — Е, аз ви оставям да говорите. Без съмнение, Хартман ще ви каже всичко, което бихте желали да знаете.

Той удари токове, поклони се леко и се отдалечи.

— Това не вещае нищо добро — каза Легат.

— О, не му обръщай внимание! Той е твърдо решен да ме разобличи. Ще рови, докато открие нещо, но засега не е успял. А сега трябва да допуснем, че сме под наблюдение, и да се вживеем в ролите си. Какво би желал да знаеш?

— Може ли британската преса да изпрати фотограф, който да заснеме подписването? Към кого трябва да се обърна?

— Изобщо не си прави труда. Всичко е решено. Единствената фотографска техника, която може да се внася в залата, принадлежи на Хофман, личния фотограф на Фюрера, чиято асистентка госпожица Браун се била чукала, както разправят злите езици, с нашия не чак дотам благочестив вожд. — Той постави длан на рамото на Легат и добави тихо: — Извинявам се, ако с действията си тази вечер съм те поставил в неудобна ситуация.

— Не го мисли. Съжалявам само, че нищо не излезе накрая.

Той сложи длан върху сакото си на мястото, където протоколът, сгънат на три, се намираше във вътрешния джоб.

— А какво да правя с…

— Задръж го. Скрий го в стаята си. Вземи го със себе си в Лондон и се погрижи да достигне до по-отзивчив адресат. — Хартман го стисна за рамото, после дръпна ръката си. — А сега, за доброто и на двама ни, нека спрем да разговаряме и да се разделим. Боя се, че би било разумно изобщо да не се виждаме повече.

* * *

Бавно мина още един час.

Легат чакаше с другите в стаята на британската делегация, докато екипи подготвяха окончателните версии на документите. На никого не му беше до разговори. Той се бе усамотил в единия ъгъл и, за свое учудване, откри, че мисълта за предстоящия катастрофален завършек на кариерата му предизвиква у него единствено равнодушие. Несъмнено умората притъпяваше сетивата и съзнанието му; беше сигурен, че когато се завърне в Лондон, ще се чувства другояче. Но за момента си даваше кураж. Той се опита да си представи как съобщава на Памела, че мечтата ѝ един ден да домакинства на светски приеми в посолството на Негово величество в Париж никога няма да се осъществи. Може би щеше да напусне дипломатическата служба. Навремето баща ѝ му беше предложил да му намери „някое закътано местенце“ в Лондонското сити — дали не би било разумно да се възползва? Това щеше да разреши финансовите им проблеми, поне докато не избухнеше войната.

Половин час след полунощ Дънглас най-после подаде глава през вратата.

— Споразумението всеки момент ще се подпише. Премиерът иска всички да присъстват.

Ако зависеше от него, Легат би предпочел да изчезне от лицето на Земята. Но нямаше измъкване. Той се надигна уморено от стола и тръгна след колегите си по коридора към кабинета на Хитлер. При вратата се беше събрала малка тълпа от по-незначителни фигури — сътрудници, адютанти, държавни служители, партийни функционери. Направиха им път да минат. Вътре тежките плюшени завеси бяха плътно спуснати, но зад тях прозорците явно бяха отворени, понеже Легат съвсем ясно чу шума на тълпите отвън, дори усети движението им — като голямо привидно спокойно море, чиято гладка повърхност тук — там се нарушаваше от скандирания и песни.

Помещението беше претъпкано. В отсрещния край, до бюрото, Легат видя Хитлер, Гьоринг, Хес, Рибентроп, Мусолини и Чано, които разучаваха карта — както му се стори, не задълбочено, а колкото да бъдат заснети от фотографа за сутрешния кинопреглед. Човекът ги улови в кадър първо отстрани, после изтича с ръчната си кинокамера и ги засне фронтално, докато Даладие и Чембърлейн наблюдаваха сцената от креслата си пред камината. Всички очи бяха приковани в Хитлер; чуваше се само неговият глас. От време на време той си помагаше с жестове или сочеше нещо с показалец. Накрая скръсти ръце на гърдите си, отстъпи крачка назад и операторът спря да снима. Легат забеляза, че в залата няма звукозаписна техника. Сякаш присъстваше на заснемането на някакъв странен ням филм.

Хитлер погледна към Чембърлейн. Министър-председателят сякаш бе чакал тази възможност. Той стана от мястото си, отиде при него и го заговори; докато слушаше превода, Хитлер кимна енергично няколко пъти. Легат чу познатия метален глас: Ja, jo. Разговорът продължи по-малко от минута. Министър-председателят се върна при камината. Изглеждаше доволен от себе си. За миг погледът му се спря на Легат, после почти веднага се премести на Мусолини, който го заговори. Гьоринг обикаляше наоколо, клатушкаше се на късите си крака и потриваше доволно ръце. Кръглите очила на Химлер проблясваха в светлината на полилея като два безцветни диска.

След още минута — две в стаята влезе малка процесия от официални лица, понесли папките с документи, съставляващи споразумението. Най-отзад пристъпваше Хартман; Легат забеляза колко старателно избягва да поглежда встрани. Картата бе навита на руло и прибрана; на нейно място върху бюрото бяха разстлани книжата за подписване. Фотографът — набит, побелял мъж около петдесетте, вероятно Хофман — направи знак на лидерите да застанат един до друг. Те се подредиха несръчно с гръб към камината: най-вляво Чембърлейн — с костюма си на дискретно райе, златната верижка на часовника и високата яка на ризата приличащ на восъчна фигура от викторианската епоха; до него Даладие, погребално тържествен, с подобен раиран костюм, но по-нисък от Чембърлейн и с шкембе; после Хитлер — безизразен, восъчноблед, със стъклен поглед, кръстосал длани върху слабините си; и накрая Мусолини, с мрачно — замислено изражение на едрото си месесто лице. Тишината тегнеше във въздуха, сякаш всеки един от присъстващите, като гости на уредена от родителите сватба, би предпочел в този момент да е някъде другаде. В мига, когато снимката бе направена, всички се пръснаха в различни посоки.

Рибентроп посочи бюрото. Хитлер пръв пристъпи към него. Млад адютант от СС му подаде очилата. Щом ги сложи, лицето на Фюрера се промени — стана някак педантично и дребнаво заядливо. Наведе се и погледът му пробяга по документа. Адютантът му подаде писалка. Той я натопи в мастилницата, огледа перото, изправи се намръщен и посочи с пръст. Мастилницата беше празна. В залата настана неловко раздвижване. Гьоринг потри ръце и се изсмя. Някой от присъстващите официални лица извади собствената си автоматична писалка и я подаде на Фюрера. Той се наведе още веднъж, прегледа внимателно документа, после със замах сложи подписа си. Един сътрудник прекара извита попивателна върху още мокрото мастило, друг вдигна документа от бюрото, а трети сложи на негово място следващия за подпис. Перото на Хитлер отново изстърга по хартията. През следващите няколко минути същата процедура се повтори отново и отново, общо двайсет пъти — четири оригинални екземпляра от основното споразумение, по един за всяка от страните, плюс разните допълнения и съпътстващи декларации, плод на някои от най-изобретателните правни мозъци в Европа, които с общи усилия бяха успели да преодолеят спорните въпроси, да изгладят различията или да ги отложат за по-нататъшни уговорки, достигайки общоприемливо решение за по-малко от дванайсет часа.

Когато приключи, Хитлер небрежно подхвърли автоматичната писалка върху бюрото и се обърна. Следващият беше Чембърлейн. Той също си сложи очила — с каквито, подобно на Фюрера, мразеше да го виждат на публично място, — извади собствената си писалка и се зачете в текста. Челюстта му бавно се издаде напред, после отново се прибра и той методично се подписа. Отвън тълпата избухна в радостни възгласи, сякаш виждаше през стените какво става в залата. Чембърлейн бе твърде погълнат в действията си, за да реагира. Но Хитлер направи гримаса, посочи с ръка прозореца и един адютант изтича и го затвори. Застанал в сенките най-отзад, Хартман наблюдаваше сцената с невиждащи очи; продълговатото му лице беше безизразно и пепеляво от изтощение — лице на призрак, помисли си Легат, на мъртвец.

ДЕН ЧЕТВЪРТИ

1

В стаята си в „Регина Паласт“ Хю Легат спеше дълбоко. Лежеше, проснат по гръб, с дрехите, напълно откъснат от действителността; главата му се мяташе ту на една, ту на друга страна като на удавник, извлечен на брега. Лампата в банята светеше, вратата беше открехната, в стаята проникваше бледа ивица светлина. По едно време откъм коридора се бяха чули гласове — Легат разпозна Странг, после Аштън — Гуоткин — и стъпки. Но Министър-председателят най-после си беше легнал и външните шумове бяха престанали; в стаята беше останал само звукът от равномерното му дишане, примесен понякога с приглушени стенания. Сънуваше, че лети.

В дълбокия си сън не чу шума от бравата, която някой се опитваше да завърти отвън. Събуди го почукването — отначало тихо, приличащо по-скоро на драскане с нокти по дървото, и когато отвори очи, първата му мисъл бе, че някое от децата е решило да дойде при тях с Памела. Но после видя непознатата стая и си припомни къде се намира. Той присви очи и различи в тъмното светещите стрелки на хотелския будилник. Беше 3:30 ч.

Шумът се чу отново.

Той се пресегна и запали лампата до леглото си. Меморандумът беше на нощното му шкафче. Стана, отвори чекмеджето на бюрото и го пъхна в хотелския пътеводител на Мюнхен. Подът изскърца под краката му, докато пристъпваше към вратата. Постави ръка върху бравата, но в последния момент някакъв инстинкт го предупреди да не отваря.

— Кой е?

— Паул.

Германецът стоеше на прага, абсурдно видим отвсякъде. Легат го дръпна навътре в стаята, като огледа коридора във всички посоки. Нищо не помръдваше. Полицаят от охраната сигурно се беше прибрал за през нощта във всекидневната на министър — председателя. Хю затвори вратата. Хартман вече обикаляше из стаята и събираше нещата му: палто, шапка, обувки.

— Обличай се.

— Защо, за бога?

— Бързо! Искам да ти покажа нещо.

— Ти луд ли си? По това време?

— Това е единственото време, с което разполагаме.

Легат все още беше полузаспал. Той разтърси глава и разтри лицето си с длани, за да прогони съня.

— Какво е това, което държиш да видя?

— Ако ти кажа, няма да дойдеш. — В решителността си приличаше на умопобъркан. Подаде му обувките. — Моля те.

— Паул, това е опасно.

Хартман се изсмя; смехът му приличаше повече на лай.

— На мен ли го казваш? — Той хвърли обувките на леглото. — Ще бъда зад хотела. Ще те чакам отвън. Ако до десет минути не си там, ще знам, че няма да дойдеш.

След като Хартман излезе, Легат около минута крачи замислено напред-назад из стаята. Ситуацията беше толкова нелепа, че за миг той се запита дали не сънува. Седна на ръба на матрака и взе обувките си в ръце. Когато си лягаше, беше толкова уморен, че не си бе правил труда да ги развърже. Сега установи, че не може да разплете възлите, дори със зъби. Трябваше да се изправи, да натика крака си донякъде в обувката и да си помага с пръстите на ръцете като с обувалка. Обзе го ярост. А също и — колкото и да не му се искаше да си признае — страх. Той си сложи шапката и преметна палтото през лявата си ръка, излезе в коридора, заключи вратата след себе си, зави вляво и закрачи бързо към задното стълбище. Слезе на приземния етаж и подмина вратата към турската баня; ароматът на пара и благоуханни масла му напомни за клубовете на „Пал Мал“. Бутна стъклената врата и се озова на малката уличка зад хотела.

Хартман пушеше цигара, облегнат на един от откритите черни мерцедеси, с които цял ден ги бяха возили. Двигателят тихо поцъкваше, изстивайки. Като видя Легат, той се усмихна, хвърли цигарата в канавката и я разтри с тока на обувката си. Отвори му предната врата като услужлив шофьор. Минута по-късно вече се носеха по широк булевард между два реда жилищни сгради и магазини. Нощният въздух беше още топъл. На предния капак се развяваше вимпел със свастика. Хартман мълчеше, вперил съсредоточено поглед в пътя напред. В профил, с високото си чело и голям леко гърбав нос, приличаше на римски император. На всеки няколко секунди поглеждаше назад в огледалата. Безпокойството му се предаде на Легат.

— Следи ли ни някой?

— Не мисля. Би ли погледнал?

Легат се обърна. Пътят зад тях беше пуст. Бе изгряла голяма кръгла луна и асфалтът зад тях приличаше на канал със застояла вода, равен и сребрист. Някои от витрините на магазините бяха осветени. Той нямаше представа накъде пътуват. Обърна се напред, с лице по посока на движението. Колата забави ход заради кръстовище. Патрулна двойка полицаи с каски бяха застанали на ъгъла. Когато мерцедесът се приближи, двамата обърнаха глави и го проследиха с поглед, но щом забелязаха вимпела на предния капак, застанаха мирно и отдадоха чест. Хартман погледна към Легат и се изсмя с едрите си конски зъби на абсурдността на цялата ситуация. В този момент Легат си даде сметка, че приятелят му не е съвсем с всичкия си.

— Как се сдоби с тази кола?

— Дадох сто марки на шофьора да ми я заеме. Казах му, че имам среща с момиче.

Центърът на града бе останал назад; пресичаха предградия и промишлени зони. В мрака просветваха огньове в пещите и се извисяваха фабрични комини — аленочервени, жълти, бели. Известно време платната на аутобана минаваха от двете страни на железопътна линия. После пътят се стесни и навлязоха в открито поле. Легат си припомни едно пътуване между Оксфорд и Удсток и кръчмата, в която се бяха отбили — как ѝ беше името? — „Черният принц“. След още десет минути той вече не сдържаше тревогата си.

— Още много път ли имаме? Трябва скоро да се връщам в хотела. Премиерът става рано.

— Не е далече. Не се бой, ще те закарам обратно, преди да е съмнало.

Минаха през малко баварско градче; прозорците на къщите бяха със затворени капаци, обитателите им спяха дълбок сън. Излязоха от него и веднага навлязоха в друго. Там също всичко изглеждаше нормално — белосани сгради с преплетени греди на горните етажи, със стръмни керемидени покриви, месарница, хан, работилница. После Легат зърна табелка с името на населено място — Дахау — и се сети защо Паул го бе довел до тук. Обзе го смътно чувство на разочарование. Това ли било? Хартман шофираше внимателно по безлюдните улици, докато стигнаха края на града. Отби и спря край пътя, угаси двигателя и изключи фаровете. От дясната им страна имаше гора. Концентрационният лагер се падаше отляво, виждаше се ясно на лунната светлина — високата ограда от бодлива тел, която стигаше сякаш до безкрая, с вишки за охраната, а отзад се различаваха очертанията на ниски, подобни на казармени, сгради. В нощната тишина се чуваше лай на кучета. На една от вишките имаше прожектор, който пронизваше безмилостно мрака над огромния плац. Лагерът поразяваше най-вече с огромните си размери — истински затворен град в града.

Хартман го наблюдаваше внимателно.

— Предполагам, знаеш какво е това?

— Разбира се. Вестниците писаха достатъчно за него. В Лондон редовно има протестни демонстрации срещу нацистките репресии.

— Но ти не си участвал, нали?

— Много добре знаеш, че не мога. Аз съм държавен служител. От нас се изисква да сме политически неутрални.

— Естествено.

— О, Паул, за бога! Не бъди толкова идиотски наивен! — Стана му безкрайно обидно да обяснява очевидното. — Сталин има неизмеримо по-големи лагери, където със затворниците се отнасят още по-зле. Да не искаш да обявим война и на Съветския съюз?

— Просто ти казвам, че някои от хората, подлежащи на предаване към Германия по силата на днешното споразумение, могат да се озоват тук още преди да е изтекла годината.

— Така е, но те биха се озовали тук във всеки случай, стига преди това да не са загинали в бомбардировките.

— Не и ако Хитлер бъде свален от власт.

— Ако! Все това „ако“!

Бяха повишили глас и това не остана незабелязано. Иззад оградата часовой с елзаска овчарка на къса каишка започна да им крещи нещо. Опипващият лъч на прожектора се завъртя над плаца, пресече телените мрежи и се насочи към шосето. Изведнъж колата им бе окъпана в ярка ослепителна светлина. Хартман изруга. Запали двигателя и дръпна лоста на задна скорост. Обърнат назад, с ръка на волана, той се понесе стремително на зигзаг по шосето, докато стигна до първата пряка. Там включи на първа и със свирене на гуми, сред облак прах и дим от изгорял каучук, потеглиха по обратния път. От ускорението гърбът на Легат се залепи за облегалката. Когато погледна назад, прожекторът продължаваше да опипва слепешком пътя.

— Това беше идиотско! — каза гневно той. — Представяш ли си скандала, ако британски дипломат бъде арестуван из тия пущинаци? Искам да се върна в Мюнхен. Веднага! — Хартман не отговори, вперил поглед право напред. — Ти наистина ли ме довлече до тук, за да ми докажеш доводите си?

— Не. Това случайно ни беше на път.

— На път за къде?

— За Лейна.

* * *

Значи това било всъщност? Лейна.

Тя бе дошла не за да чуе речта на Хитлер — като комунистка, за нея това би било немислимо, — а просто да го зърне на живо: това полузловещо, полукомично човече, този войнствен мечтател, чиято партия само преди четири години се бе класирала девета на изборите с по-малко от три процента от вота, а сега лидерът ѝ беше на ръба да стане канцлер. Повечето вечери по време на кампанията, след като произнасяше речите си пред огромните предизборни митинги, той се връщаше в града. Всички знаеха адреса на жилището му. Тя бе предложила да отидат и да застанат отвън с надеждата да го видят отблизо.

От самото начало Хартман беше против. За него беше загуба на време, дребнобуржоазно отклоняване на вниманието (нали така му викат твоите хора?) да се фокусират върху индивида вместо върху обществените сили, които го бяха създали. Но в неговото нежелание, както Легат разбра едва по-късно, имаше и нещо друго: Хартман си даваше сметка какво представлява Лейна и на какви безразсъдства е способна. Тя го бе призовала да даде решаващия си глас в нейна полза и Легат, разбира се, се бе подчинил — отчасти защото самият той беше любопитен да види Хитлер отблизо, но главно защото беше наполовина влюбен в нея — едно обстоятелство, добре известно и на тримата. И тримата, включително и той, гледаха на това като шега. Та той беше толкова по-неопитен в светските дела от Хартман — все още девствен на двайсет и една.

И така, след пикника на тревата насред Кьонигсплац те се бяха отправили към целта.

Беше първата седмица на юли, малко след пладне, денят беше горещ. Тя бе облечена с една от белите ризи на Хартман, с навити ръкави, по къси панталони и с туристически обувки на краката. Крайниците ѝ бяха почернели от слънцето. Разстоянието беше близо два километра, като пътят им минаваше през центъра на града. Сградите трептяха като привидения в маранята. Докато минаваха покрай южния край на Английската градина, Хартман предложи, вместо да си губят времето, да отидат да се изкъпят в Исар. Легат бе склонен да се съгласи, но Лейна не се отказваше лесно.

Жилището се намираше на билото на един хълм и гледаше към Принцрегентенплац — оживен павиран площад, през който минаваше трамвайна линия. Когато пристигнаха, и тримата плуваха в пот и бяха станали раздразнителни. Хартман крачеше намръщен най-отзад и за да го пришпорва нагоре по склона, Лейна се правеше, че флиртува с Легат. Сградата беше луксозна жилищна кооперация от края на миналия век, наподобяваща донякъде френско шато. Отвън се мотаеше група от двайсетина щурмоваци; бяха преградили част от тротоара, принуждавайки пешеходците да слизат на уличното платно и да заобикалят мерцедеса на Фюрера, паркиран пред входа на сградата. Отсреща през улицата, на не повече от двайсетина метра, се бяха събрали любопитни зяпачи. Значи си е у дома, помисли си Легат; нещо повече, по всичко личеше, че се готви да излиза.

— Кой е неговият апартамент? — попита той.

— На втория етаж.

Тя посочи с пръст. Между два еркера с френски прозорци минаваше балкон. Сградата беше солидна, с дебели стени.

— Понякога излиза на балкона, за да го видят тълпите. Разбира се, това е мястото, където племенницата му бе застреляна миналата година.

Докато казваше последното изречение, тя леко повиши глас. Двама — трима души се извърнаха, за да я огледат.

— Двамата живееха заедно все пак! Ти какво мислиш, Паули? Гели Раубал самоуби ли се, или я ликвидираха заради скандала?

Когато Хартман не отговори, тя се обърна към Легат.

— Горкото момиче, беше едва на двайсет и три. Всички знаеха, че вуйчо ѝ я чука.

Една жена на средна възраст, която стоеше наблизо, се обърна и я изгледа яростно.

— Затваряй си мръсната уста!

Отсреща през улицата щурмоваците се строиха между вратата на сградата и автомобила и застанаха мирно. Тълпата се люшна напред. Вратата се отвори. На прага се появи Хитлер. Беше с тъмносин двуреден костюм. (После Легат си каза, че може би е отивал на обяд.) Част от присъстващите избухнаха в радостни възгласи и ръкопляскания. Лейна разпери длани като фуния пред устата си и извика:

— Ей, педофил!

Хитлер погледна към групата хора. Може би я бе чул; щурмоваците със сигурност я бяха чули и обърнаха глави, но за да не остави никакво съмнение, тя се провикна повторно:

— Чукал си племенницата си, убиецо!

Лицето му остана безизразно. Докато се качваше в автомобила, няколко от униформените се отделиха от шпалира и тръгнаха към тях. В ръцете си държаха къси палки. Жената, която ѝ бе казала да си затваря устата, се опита да им препречи пътя. Легат я изблъска встрани. Някакъв мъж — набит и едър, вероятно съпругът ѝ — замахна и го уцели с юмрук под окото. Тримата побягнаха от площада по една улица с жилищни сгради и два реда дървета.

Хартман и Лейна тичаха отпред. Легат чуваше как ботушите на щурмоваците чаткат по паважа все по-близо зад гърба му. Окото го смъдеше и започваше да се затваря. Дробовете му пареха, сякаш бяха напомпани с течен лед. Чувстваше се едновременно обзет от ужас и напълно спокоен. Когато вдясно се появи пряка, Хартман и Лейна продължиха напред, а той свърна в страничната уличка и се озова между големи вили с градини; почти веднага си даде сметка, че щурмоваците вече не са по петите му — беше сам. Облегна се на малка дървена порта, за да си поеме дъх, закашля се, после избухна в смях. Чувстваше се толкова неестествено щастлив, сякаш бе взел наркотик.

по-късно, когато се прибра в хостела, той завари Лейна, седнала във вътрешния двор, с гръб към него. Беше вдигнала лице към слънцето. Когато усети присъствието му, тя отвори очи и скочи на крака. Как си? Добре, дори повече от добре. Къде е Паул? Тя не знаеше — след като фашистите се бяха отказали да ги гонят, той ѝ се бе разкрещял, тя му бе отвърнала и Паул си бе тръгнал. Тя огледа окото му и настоя да се качат в стаята ѝ. Докато Легат лежеше по гръб на леглото, тя накисна една кърпа за ръце в мивката и я постави като компрес. После седна на матрака до него, за да я придържа с ръка към окото му. Хълбокът ѝ се притискаше към неговия. Никога не се бе чувствал толкова изпълнен с живот. Той вдигна ръка, хвана я за тила, вплете пръсти в косата ѝ, придърпа към себе си и я целуна. Отначало тя се съпротивляваше, после отвърна на целувката му, накрая се качи върху него и разкопча ризата си.

Тази нощ Хартман изобщо не се появи. На следващата сутрин Легат остави своя дял от общата сметка на нощното шкафче и тихо се измъкна от стаята. След по-малко от час вече беше в първия влак, който го отнасяше далече от Мюнхен. И това беше единственото славно приключение в живота на Хю Александър Легат, випускник на колежа „Балиол“ в Оксфорд, трети секретар в дипломатическата служба на Негово величество, чак до тази нощ.

* * *

Пътуваха мълчаливо още близо час по тесните провинциални пътища. Беше започнало да застудява. Легат пъхна ръце в джобовете на палтото си. Питаше се къде ли отиват и какво ще каже на Лейна, когато пристигнат. До този момент той не можеше да знае със сигурност дали Хартман е научил за измяната. Винаги бе допускал, че знае — защо иначе през всичките тези години нито веднъж не се бе опитал да се свърже с него? Беше писал и на Лейна — две писма, пълни освен с любов и разкаяние и с надути морални проповеди; като се замислеше, може би трябваше да бъде доволен, че и двете му бяха върнати неотворени.

Накрая отбиха от шосето и тръгнаха по дълга алея за коли. Фаровете осветяваха прясно окосени ливади, отделени от алеята с ниски метални парапети. Напред се очертаваше силуетът на голяма къща, вероятно някакво аристократично имение, заобиколена с по-малки помощни сгради. В едно малко кръгло прозорче под стрехите грееше самотна светлина. Минаха през сводеста порта и спряха в павирания преден двор. Хартман угаси двигателя.

— Чакай тук.

Легат го проследи с поглед, докато се приближаваше към входната врата на къщата. Предната фасада беше обрасла с бръшлян. На лунната светлина видя, че прозорците на горните етажи са с решетки. Изведнъж го обзе ужасно предчувствие. Хартман вероятно бе натиснал бутона на звънец, защото след минута над входа светна електрическа крушка. Вратата се отвори — отначало едва — едва, после по-широко и накрая Легат видя млада жена с униформа на медицинска сестра. Хартман ѝ каза нещо и посочи с ръка колата. Тя се надигна на пръсти, за да погледне през рамото му. Последва кратка дискусия. На няколко пъти Хартман размаха ръце, за да подчертае думите си. Накрая тя кимна. Хартман я докосна по ръката, после се обърна и направи знак на Легат да отиде при тях.

Коридорът миришеше на готвена храна и дезинфектант. Легат си отбелязваше детайлите, докато ги подминаваше: Мадоната от дърво над вратата, празната дъска за съобщения, покрита със зелено сукно и карфици, инвалидната количка в долния край на стълбите, до нея патерици. Той последва Хартман и медицинската сестра нагоре до първия етаж и после по коридора. Жената имаше голяма връзка ключове на колана. Тя отдели един и отключи вратата. Изчакаха я да влезе. Легат погледна Хартман с надежда за обяснение, но той не се обърна към него. Сестрата излезе.

— Тя е будна.

Стаята беше малка. Леглото с желязна рамка заемаше повече от половината. Главата ѝ беше подпряна с възглавница, плътната ѝ бяла нощница беше закопчана до гърлото. Легат едва ли би я познал, ако я видеше сама. Косата ѝ беше остригана ниско като на мъж, лицето ѝ беше подпухнало, кожата восъчнобледа. Но онова, което я правеше неузнаваема, бе пълната липса на живот в чертите ѝ, празният поглед на кафявите ѝ очи. Хартман пристъпи напред, улови я за ръката и я целуна по челото. Прошепна нещо в ухото ѝ. Тя с нищо не показа, че го е чула. Той каза:

— Хю, защо не влезеш да я поздравиш?

С усилие на волята Легат пристъпи до леглото и я хвана за другата ръка. Беше мека, студена, не реагираше на допира му.

— Здравей, Лейна.

Главата ѝ бавно се обърна. Погледна нагоре към него. За миг очите ѝ се поприсвиха и в тях сякаш нещо помръдна. Но впоследствие той беше почти сигурен, че си го е въобразил.

* * *

По обратния път за Мюнхен Хартман помоли Легат за цигара. Той я запали, постави я между устните му, после запали и една за себе си. Ръцете му трепереха.

— Ще ми кажеш ли какво се е случило с нея?

Настана мълчание. Накрая Хартман отвърна:

— Мога да ти кажа онова, което знам, а то не е много. Както може би си очаквал, след Мюнхен се разделихме и загубихме всякаква връзка помежду си. Тя ми идваше в повече. В крайна сметка научих, че се е върнала в Берлин и е започнала да си сътрудничи още по-активно с комунистите. Те издаваха вестник, „Роте Фан“, и Лейна се включила в редколегията. След като дойдоха на власт, нацистите го забраниха, но вестникът продължаваше да излиза нелегално. Доколкото знам, била арестувана при една полицейска акция през трийсет и пета и пратена в Моринген, женския лагер. По онова време била вече омъжена за свой съратник комунист.

— А какво е станало със съпруга ѝ?

— Убит. Загинал в испанската гражданска война — обясни с равен тон Хартман. — След това я пуснали. Разбира се, тя отишла право при другарите си. Хванали я отново. Този път открили, че е еврейка, и се отнесли с нея по-грубо. Както сам виждаш.

Легат усети, че му прилошава. Смачка цигарата с два пръста и я изхвърли от колата.

— Майка ѝ се свърза с мен. Тя живее недалече от тук. Вдовица, бивша учителка, няма пари. Чула, че съм станал член на партията, и решила да попита дали с връзки не бих могъл да ѝ уредя по-добро лечение. Направих каквото можах, но е безнадеждно, мозъкът ѝ е твърде увреден. Сега само плащам за дома. Не е лошо място. Заради мен се съгласиха да си затворят очите за факта, че е еврейка.

— Много рицарско от твоя страна.

— Рицарско? — Хартман се изсмя и поклати глава. — Едва ли.

Известно време пътуваха, без да разговарят. Накрая Легат каза:

— Сигурно са я били ужасно.

— Казаха, че е паднала от третия етаж. Сигурен съм, че така е било. Само че преди това са изрязали с нож Звездата на Давид върху гърба ѝ. Може ли още една цигара?

Легат я запали и му я подаде.

— Това е положението, Хю. Това е, което така и не можахме да проумеем в Оксфорд. Защото то е извън разума, ирационално е. — Докато говореше, той размаха цигарата; другата му ръка стискаше волана, погледът му беше прикован в пътя напред. — Това е нещото, което научих за последните шест години и което не се преподава в Оксфорд: силата на не разума. Всички казвахме — под „всички“ разбирам такива като мен, — та всички ние казвахме: „О, ужасен е този Хитлер, но не е чак толкова лош. Гледайте постиженията му. Не обръщайте внимание на този долен средновековен антисемитизъм, това ще отмине“. Работата е там, че няма да отмине. Пък и не можем да го разглеждаме изолирано от останалото. Той е част от цялостната картина. И ако антисемитизмът е злото, то всичко е зло. Защото, ако са способни на това, те са способни на всичко. — Той отклони поглед от пътя, колкото да се обърне за миг към Легат. Очите му бяха мокри от сълзи. — Разбираш ли какво имам предвид?

— Да — отвърна Легат. — Разбирам много добре.

През следващия половин час те не размениха повече и дума.

* * *

Развиделяваше се. По пътищата се появиха първите автомобили — автобус, камион, натоварен със скрап. По железопътната линия между платната на аутобана първият влак за деня вече пътуваше към града. Те го задминаха. В прозорците на вагоните се виждаха пътници с разтворени вестници в ръце, четящи репортажите за постигнатото споразумение.

— И така, какво ще правиш? — попита Легат.

Хартман беше до такава степен погълнат в мислите си, че отначало сякаш не чу въпроса.

— Не знам — отвърна накрая той. — Ще я карам както досега, предполагам. Представям си, че така се чувства човек, който знае, че страда от неизлечима болест: разбира, че краят наближава, но не може нищо да направи, освен да живее ден за ден. Да вземем например тази сутрин. Трябва да подготвя преглед на чуждестранния печат. Много е възможно да се наложи да го внеса лично на Хитлер. Чувам, че ме бил харесал! Можеш ли да си представиш?

— Може пък това да е от полза… за каузата ти.

— Дали? Тъкмо там е моята дилема. Прав ли съм да продължавам да работя за режима с надеждата, че един ден ще мога леко да го подкопая отвътре? Или е по-добре просто да си пръсна черепа?

— Хайде, стига, Паул! Ставаш твърде мелодраматичен. Избери първото.

— Разбира се, онова, което би трябвало да направя, е да пръсна неговия череп. Само че ми пречи всичко онова, което съм, а и да го направя, единствената сигурна последица ще бъде кървавата баня, като семейството ми ще бъде избито до крак. Така че в крайна сметка ни остава само надеждата. Какво ужасно нещо е надеждата! И колко по-добре бихме били всички, ако я нямаше! Ето ти един оксфордски парадокс за финал. — Той започна отново да поглежда назад в огледалото. — А сега, ако нямаш нищо против, ще те оставя на няколкостотин метра от хотела, за всеки случай. Възможно е щурмбанфюрер Зауер да ни наблюдава. Ще можеш ли да се ориентираш? Това тук е другият край на ботаническата градина, в която разговаряхме вчера.

Той спря пред някаква внушителна сграда — съдебна палата, ако се съдеше по външния ѝ вид, — цялата обкичена със свастики. В далечния край на улицата Легат различи двете кули на Фрауенкирхе. Хартман каза:

— Сбогом, скъпи Хю. Между нас двамата всичко е наред. Каквото и да се случи оттук нататък, остава ни утехата, че поне се опитахме.

Легат слезе от мерцедеса. Затвори вратата и се обърна да му махне за „сбогом“, но беше късно. Хартман вече се бе влял в сутрешния трафик.

2

Легат крачеше обратно към хотела в състояние на транс. На оживеното кръстовище между ботаническата градина и Максимилиансплац слезе от бордюра, без да се огледа. Рев на клаксон и писък на спирачки го изтръгнаха от мислите му. Той отскочи назад и вдигна извинително ръце. Шофьорът изруга и даде газ. Легат се облегна на електрическия стълб, наведе глава и заплака.

Когато пет минути по-късно стигна до „Регина Паласт“, големият хотел се пробуждаше. След въртящата се врата Хю спря, извади кърпичка, издуха си носа и попи сълзите от очите си. После огледа внимателно фоайето. Гостите слизаха по стълбите и се насочваха към ресторанта за закуска; от там долиташе звън на прибори и порцелан. На рецепцията семейство чакаше да освободи стаята си. Щом се убеди, че наблизо няма представител на британската делегация, той се втурна към асансьорите и натисна копчето. Целта му беше да се добере до стаята си, без някой да го види. Но когато вратите на кабината се отвориха, той се озова лице в лице с контешката фигура на сър Невил Хендерсън. Посланикът беше забучил неизменния карамфил в петлицата на сакото си. В ръцете си държеше елегантна чанта за костюми от телешка кожа. Когато го видя, на лицето му се изписа изненада.

— Добро утро, Легат. Виждам, че си бил на разходка.

— Да, сър Невил. Излязох да глътна въздух.

— Качвай се бързо горе, Министър-председателят питаше за теб. Аштън — Гуоткин пътува за Прага с чехите, а аз бързам да хвана с Вайцзекер самолета за Берлин.

— Благодаря за предупреждението, сър. Приятно пътуване.

Той натисна бутона за третия етаж. Докато се изкачваше, използва огледалото в кабината за бърза оценка на положението. Беше небръснат, раздърпан, със зачервени очи. Нищо чудно, че Хендерсън го изгледа смаяно — имаше вид, сякаш бе прекарал нощта в някоя канавка. Полицаят от Скотланд Ярд беше застанал отново на пост пред апартамента на министър — председателя. Когато Легат минаваше покрай него, той повдигна съучастнически вежди, почука на вратата и я отвори.

— Открихме го, сър.

— Добре. Нека влезе.

Чембърлейн беше по кариран халат. Костеливите му боси стъпала се подаваха изпод долнището на пижамата. Несресаната му коса стърчеше във всички посоки като перушина на разтревожена птица. В едната си ръка държеше пура, в другата — книжа. Той попита:

— Къде е онзи брой на „Таймс“ с речта на хер Хитлер?

— Мисля, че е в кутията с документите ви, сър.

— Бъди така добър да го намериш.

Легат остави шапката и палтото си на близкия стол и извади връзката ключове. Старецът изглеждаше изпълнен с енергия и целеустременост, точно както му бе направил впечатление в градината на Номер 10. Никой, който го видеше, не можеше да допусне, че на практика не спи. Легат отключи кутията и прерови книжата в нея, докато намери броя на вестника от вторник — същия, който бе чел в „Риц“, докато чакаше Памела. Министър-председателят го пое от ръцете му и го отнесе на бюрото. Разгъна го, сложи си очилата и се вторачи в написаното. Без да се обръща, каза:

— Снощи говорих с Хитлер и го попитах дали тази сутрин може да се отбия при него да се видим, преди да отпътувам за Лондон.

Легат изгледа гърба му със зяпнала уста.

— И той съгласи ли се, сър?

— Иска ми се да мисля, че вече напипах верния подход към него. Нарочно го поставих натясно. Нямаше как да ми откаже. — Докато очите на Чембърлейн бягаха по текста, главата му едва забележимо се поклащаше. — Трябва да отбележа, че онзи младеж, когото ми доведе снощи, беше извънредно невъзпитан.

Започва се, каза си Легат. Той се подготви за неизбежното.

— Да, сър. Съжалявам за това. Поемам изцяло отговорността.

— Казвал ли си на някого?

— Не.

— Това е добре. Аз също не съм. — Министър-председателят си свали очилата, сгъна вестника и го подаде на Легат. — Искам да занесеш това на Странг и да го помолиш да преформулира речта на хер Хитлер като декларация за намерения. Два-три абзаца, не повече.

Мозъкът на Легат обикновено работеше безотказно, но не и този път.

— Съжалявам, сър. Не разбрах напълно…

— В понеделник вечер — започна търпеливо Чембърлейн — хер Хитлер публично обяви в Берлин желанието си за траен мир с Великобритания, след като бъде решен судетският въпрос. Искам този негов ангажимент да бъде преработен в съвместна декларация по бъдещите англо-германски отношения, под която и двамата да се подпишем тази сутрин. Хайде, тръгвай!

Легат тихо затвори вратата след себе си. Съвместна декларация? Той никога не бе чувал за такова нещо. Стаята на Странг, ако бе запомнил правилно, беше през три врати от апартамента на министър — председателя. Той почука, но никой не отговори. Опита отново този път по-силно. След малко отвътре се чу закашляне и Странг отвори вратата. Беше по фланелка и памучни долни гащи с дълги крачоли. Без кръглите си очила изглеждаше с десет години по-млад.

— Господи, Хю! Всичко наред ли е?

— Имам да ви предам нещо от министър — председателя. Иска да съставите декларация.

— Декларация? За какво? — Странг се прозина и сложи ръка пред устата си. — Извини ме. Снощи не можах веднага да заспя. Защо не влезеш?

Стаята тънеше в мрак. Странг отиде бос до прозореца и дръпна завесите. Дневната на апартамента му беше много по-малка от тази на министър — председателя. През вътрешната врата се виждаше неоправеното му легло. Странг взе очилата си от нощното шкафче и внимателно си ги сложи. После се върна в дневната.

— Кажи ми сега всичко отначало.

— Министър-председателят има насрочена нова среща с Хитлер тази сутрин.

— Какво?

— Явно го е помолил снощи и Хитлер се е съгласил.

— Някой знае ли за това? Външният министър? Кабинетът?

— Не знам. Мисля, че не.

— Боже господи!

— Иска да накара Хитлер да подпише някаква съвместна декларация, основана на речта му в Берлин от понеделник.

Той подаде вестника на Странг.

— Това от него ли е подчертавано?

— Не, от мен.

Странг беше до такава степен объркан, че до този момент сякаш бе забравил, че е само по бельо. Погледна изненадано надолу към босите си крака.

— Май трябва да се облека. Би ли поръчал кафе? Но първо повикай Малкин.

— А дали да не потърся и сър Хорас Уилсън?

Странг се поколеба.

— Мисля, че е редно, ти какво ще кажеш? Особено ако и той нищо не знае по въпроса.

Странг се хвана с ръце за главата и погледна с ужас Легат; подреденият му мозък на дипломат явно се бунтуваше срещу това отклонение от ортодоксалността.

— Какви ги върши той? Сякаш смята външната политика на Обединеното кралство за своя частна собственост. Ама че работа!

* * *

Хартман паркира мерцедеса в задния двор на „Фюрербау“ и остави ключа вътре. Движеше се машинално. След цяла нощ шофиране се чувстваше опасно изтощен. А точно днес повече от всякога трябваше да запази разсъдъка и самообладанието си. Но беше доволен от стореното. Едва ли някога щеше да му се удаде друга възможност да я види.

Задният вход на сградата беше отключен и неохраняван. Той се заизкачва уморено по стълбището към първия етаж. Бригада чистачки с военни униформи почистваха мраморния под, изсипваха пепелниците в хартиени пликове, събираха мръсните чаши от шампанско и бутилките от бира по масите. Той тръгна към канцеларията на конференцията. Двама млади адютанти от СС се бяха изтегнали в креслата си с вдигнати на масата ботуши, пушеха и флиртуваха с червенокоса секретарка, която седеше на едно от канапетата, подвила под себе си дългите си стройни крака.

Хартман отдаде чест.

— Хайл Хитлер! Казвам се Хартман и съм от Външното министерство. Трябва да подготвя сутрешния преглед на печата за Фюрера.

При споменаването на Фюрера двамата адютанти мигновено смачкаха цигарите си в пепелника, скочиха на крака и отвърнаха на поздрава. Единият посочи бюрото в ъгъла.

— Материалите са там и ви очакват, господин Хартман. Репортажът от „Ню Йорк Таймс“ току-що пристигна по телеграфа от Берлин.

В теленото кошче имаше пачка телеграми, дебела колкото палеца му.

— Има ли шанс да получа чаша кафе?

— Разбира се, господин Хартман.

Той седна на бюрото и придърпа кошчето към себе си. Най-отгоре беше материалът от „Ню Йорк Таймс“.

Войната, за която Европа трескаво се готвеше, бе избегната тази сутрин, когато на срещата си в Мюнхен водещите държавници на Великобритания, Франция, Германия и Италия постигнаха споразумение, позволяващо на войските на Райха да окупират постепенно, в течение на десет дни, считано от утре, населените предимно с германци части от Судетската област в Чехословакия. Повечето от исканията на канцлера Хитлер бяха изпълнени. Министър-председателят Чембърлейн, чиито усилия за мир най-после се увенчаха с успех, получи най-възторжените аплодисменти от мюнхенските тълпи.

Отдолу имаше още една статия, озаглавена:

ЧЕМБЪРЛЕЙН — ГЕРОЯТ НА МЮНХЕНСКИТЕ ТЪЛПИ

Всеки път, когато слабият, облечен в черно палто, вечно усмихнат Чембърлейн се появеше на публично място, биваше посрещан с овации, напомнящи футболен мач.

Хартман си каза, че точно тази подробност ще докара Хитлер до бяс. И реши да я сложи най-отгоре.

* * *

Странг, избръснат и напълно облечен, седеше на бюрото в хотелската си стая и пишеше с дребния си четлив почерк върху лист хартия с логото на „Регина Паласт“. Около краката му се трупаше купчина от смачкани чернови. Малкин, с бележник на коляно, си бе придърпал стол и надничаше през рамото му. Уилсън седеше на ръба на леглото и разучаваше речта на Хитлер в „Таймс“. Легат наливаше кафето.

От първоначалната му реакция на шок беше ясно, че Уилсън също не е посветен в намеренията на министър — председателя. Междувременно обаче той бе успял да възстанови обичайното си присъствие на духа и се опитваше да изкара, че едва ли не идеята за всичко това е била негова.

Той почука с пръст по вестникарската страница.

— Ето, този пасаж е ключов, където Хитлер споменава Англо-германската военноморска спогодба: „Аз доброволно се ангажирах никога повече да не се впускам в надпревара във военноморските въоръжения, за да дам на Британската империя усещането за сигурност… Една такава спогодба би била морално оправдана само ако и двете държави тържествено си обещаят една на друга, че никога повече няма да воюват помежду си. Германия има воля за това“.

Странг направи гримаса. Легат знаеше какво си мисли. Във Външното бяха стигнали до извода, че Англо-германската военноморска спогодба — по силата на която Германия се задължаваше да не изгражда военноморски сили, надвишаващи 35 процента от размера на Кралския военноморски флот — е била грешка. Странг каза:

— Каквото и да правим, сър Хорас, нека да не споменаваме тази спогодба.

— Защо?

— Защото Хитлер я приема като намигване от наша страна, че в замяна на съгласието му да притежаваме военноморски флот, три пъти по-голям от германския, ние ще го оставим да си прави в Източна Европа каквото си ще. Оттогава насам нещата започнаха да се влошават. — Той нахвърля набързо едно изречение. — Предлагам да оставим това, а да вземем втората част от изказването му, като я обвържем конкретно със сделката за Судетската област. Текстът да гласи: „Смятаме подписаното снощи споразумение за символ на стремежа на нашите два народа никога повече да не водят войни помежду си“.

Малкин пое шумно въздух през стиснатите си зъби.

— Надявам се Министър-председателят да разбира, че това тук няма абсолютно никаква правна сила. Това е просто една декларация на добра воля и нищо повече.

— Разбира се, че си дава сметка за това — отвърна троснато Уилсън. — Той не е глупак.

Странг продължи да пише. След още минута — две той вдигна листа от бюрото.

— Е, направих каквото можах. Защо не му го занесеш, Хю, пък да видим какво ще каже?

Легат излезе в коридора. Ако не се броеше полицаят пред апартамента на министър — председателя, единственото човешко присъствие беше на набитата камериерка, която буташе количката си с четки, парцали и тоалетни консумативи. Той ѝ кимна, докато минаваше покрай нея, после почука на вратата на апартамента.

— Влез!

В средата на дневната беше поставена маса за двама. Чембърлейн закусваше. Беше облечен с обичайния си тъмен костюм и риза. Срещу него седеше лорд Дънглас. Министър-председателят мажеше препечена филийка с масло.

— Извинете, сър. Господин Странг написа черновата.

— Дай да я видя.

Чембърлейн остави препечената филийка на масата, сложи си очилата и внимателно прегледа документа. Легат се престраши да погледне към Дънглас и видя как очите му леко се разшириха. Легат не знаеше как да разбира това — като знак, че шотландецът се забавлява, че е загрижен или че му отправя предупреждение. Чембърлейн се намръщи.

— Би ли повикал Странг, ако обичаш?

Легат се върна в стаята на Странг.

— Иска да ви види.

— Нещо не е наред ли?

— Не каза.

Малкин се намеси:

— Може би е редно да идем всички.

Изглеждаха притеснени като ученици, повикани при директора.

— Бихте ли дошли с нас, сър Хорас?

— Щом искате. — Уилсън не изглеждаше убеден, че това е необходимо. — Само че трябва да ви предупредя: не се опитвайте да го разубеждавате. След като си е наумил нещо, той за нищо на света не би се отказал.

Легат последва тримата в апартамента на министър — председателя. Чембърлейн каза студено:

— Господин Странг, пропуснали сте да споменете Англо-германската военноморска спогодба. Защо?

— Не смятам, че е нещо, с което можем да се гордеем.

— Напротив, точно такова споразумение би следвало да се опитваме да постигнем сега с Германия Чембърлейн извади писалката си и поправи черновата. — Освен това виждам, че сте поставили моето име преди неговото. Така не се прави. Трябва да е обратното: „Ние, германският Фюрер и британският министър — председател, проведохме днес допълнителна среща…“. — Той загради в кръгче официалните титли и нарисува стрелка. — Искам да го подпише пръв, за да може по този начин на него да легне по-голяма част от отговорността.

Уилсън прочисти гърлото си.

— А ако откаже, господин министър — председател?

— Защо да отказва? Това са ангажименти, които публично е поел. Ако откаже да сложи името си под тях, с това само ще демонстрира, че изначално са били празни думи.

— Дори и да подпише, от това не произтичат никакви задължения за него — каза Малкин.

— Значението на този документ е символично, а не правно обвързващо.

Чембърлейн се отблъсна със стола си от бюрото и огледа присъстващите висши държавни служители. Беше видимо раздразнен от факта, че не споделят визията му.

— Господа, трябва да се издигнем до висотата на събитията. Снощното споразумение урежда само един спорен момент, при това с ограничен териториален обхват. Можем да сме сигурни, че ще възникнат нови. Искам от него да се ангажира, още сега, с процеса на мир и взаимни консултации.

В стаята настана тишина. Странг отново се престраши:

— Но не е ли редно най-малкото да информираме французите, че смятате да търсите пряко споразумение с Хитлер? Все пак Даладие е още в Мюнхен, хотелът му е наблизо.

— Не виждам никаква причина да казваме на французите каквото и да било. Това е между Хитлер и мен.

Чембърлейн отново се наведе над черновата. Писалката му извършваше къси отмерени движения, зачерквайки думи, вмъквайки други. Когато приключи, той подаде листа на Легат.

— Занеси го да го препишат на машина. В два екземпляра, по един за него и за мен. Уредил съм среща с канцлера в единайсет. Погрижи се да има кола на разположение.

— Да, господин министър — председател. За да ви закара до „Фюрербау“, предполагам.

— Не. Предложих му да поговорим насаме, като мъже, без официални лица — във всеки случай не желая Рибентроп да е наоколо, — и той ме покани в апартамента си.

— Без официални лица? — повтори Уилсън. — Това включва и мен ли?

— Да, Хорас. И теб.

— Но вие не можете да се срещнете с Хитлер съвсем сам!

— В такъв случай ще взема Алек. Той не заема официална длъжност.

— Именно. — Дънглас се усмихна с процепа, който му служеше за уста. — Аз съм никой.

* * *

След като приключи с прегледа на печата, Хартман го даде на симпатичната червенокоса машинописка да го препише за Фюрера на специалната машина с едър шрифт. Излезе четири страници — един колективен вик на облекчение, че войната е избегната, на надежда, че този път мирът ще бъде траен, и на хвалебствия за Невил Чембърлейн. По отношение на последното лондонският „Таймс“ се оказа, както обикновено, най-многословен:

Предвид факта, че ако при евентуален провал на преговорите би избухнала война, Великобритания и Германия щяха неизбежно да се озоват от противоположни страни на фронтовата линия, радостните възгласи и виковете „Хайл!“, адресирани към човека, чиито действия през цялата криза бяха решително и неоспоримо миролюбиви, със сигурност бяха повече от уместни.

Преглеждайки страниците, Хартман бе принуден да признае, че във всичко това има немалка доза истина. В сърцето на Третия райх, в самата люлка на националсоциализма, един британски министър-председател бе успял да предизвика нещо, което можеше да се нарече целодневна демонстрация в подкрепа на мира. Това само по себе си бе сериозно постижение. За пръв път Хартман беше почти готов да си позволи искрица надежда. Може би в крайна сметка Фюрерът щеше да бъде лишен от своята завоевателна война. Той сгъна прегледа на печата и се запита какво ли се очаква да прави с него. Беше твърде уморен, за да търси някого, който би могъл да знае. Секретарката отново се беше настанила на канапето в компанията на двамата адютанти от СС. Безгрижното им дърдорене за кинозвезди и атлети му действаше успокояващо. Усети как клепачите му се затварят. Скоро той вече спеше дълбоко в креслото си.

Събуди го нечия ръка, която грубо го друсаше за рамото. Над него се бе надвесил Шмит. Главният преводач на Външното министерство беше червен в лицето, което беше обичайното му състояние.

— Господи, Хартман, какво си мислиш, че правиш. Къде е прегледът на печата?

— Ето го. Готов е.

— Слава богу! Божичко, виж се само на какво приличаш! Е, нищо не може да се направи. Трябва да вървим.

Хартман с усилие се повдигна от креслото и се изправи на крака. Шмит вече крачеше към вратата. Той го последва към мраморното стълбище. Сградата беше празна и коридорите ехтяха като мавзолей. Хартман искаше да попита къде отиват, но Шмит бързаше напред. Отвън войници прибираха червения килим. Френският трикольор вече беше свален от пилона. Покачен на стълба, работник откачваше последния ъгъл от британското знаме. Коприненият плат се свлече безшумно на земята като погребален саван.

Хартман седна на задната седалка на лимузината до Шмит, който бе отворил черна кожена папка и прелистваше бележките си. Без да спира, Шмит каза:

— Вайцзекер и Корт отлетяха за Берлин, останахме само ние двамата. На Вилхелмщрасе като че ли се мъти нещо, ти чу ли?

По кожата му премина ледена тръпка.

— Не. Какво?

— Секретарката на Вайцзекер, госпожа Винтер, сещаш се коя е, нали? Чувам, че снощи е била арестувана от Гестапо.

Колата заобиколи Каролиненплац. Хартман седеше вцепенен на мястото си. Едва когато подминаха дългата украсена с колони фасада на Дома на германското изкуство в края на Принцрегентенщрасе, той с ужас осъзна къде го водят.

* * *

Повече от час Легат бе зает с изпълнение на указанията на министър — председателя. Първо даде на госпожица Андерсън проекта за декларация, за да го препише на чисто. Смени часа на полета им обратно за Лондон от преди обед за ранния следобед. Обади се в протокола на германското Външно министерство, за да уреди транспорт до апартамента на Фюрера и от там до летището. Позвъни на Оскар Клевърли в Лондон, за да го осведоми за случващото се. Главният личен секретар беше в повишено настроение.

— Атмосферата тук е изключително позитивна. Пресата е в екстаз. Кога се връщате?

— Късно следобед, предполагам. До обед премиерът ще проведе допълнителен разговор на четири очи с Фюрера.

— Допълнителен разговор? Халифакс знае ли?

— Мисля, че Странг докладва на Кадоган в момента. Работата е там, че с него няма да има придружаващи лица.

— Какво?! Господи! За какво ще разговарят?

Легат, който и за момент не забравяше, че линията вероятно се подслушва, отвърна предпазливо:

— За англо-германските отношения, сър. Повече не мога да ви кажа на този етап.

Той прекъсна разговора и притвори очи. Прекара ръка по наболата си брада. Бяха минали близо трийсет часа, откакто последно се бе бръснал. В щаба на делегацията беше тихо. Странг и Малкин разговаряха с Лондон от телефоните в стаите си. Уилсън бе повикал Джоун, за да ѝ диктува писма. Госпожица Андерсън бе отнесла преписаните на чисто проектодокументи на министър — председателя за одобрение.

Легат тръгна по коридора към стаята си. Според будилника на нощното шкафче часът беше малко след 10:30. Камериерката вече бе минала. Завесите бяха дръпнати встрани, леглото оправено. Той влезе в банята, съблече се и пусна душа. Повдигна лицето си към струите гореща вода и се остави да го масажират около минута, после подложи скалпа и раменете. Насапуниса се, отми пяната и когато излезе от душкабината, вече се чувстваше напълно възстановен. Той избърса с длан замъгленото огледало над мивката и се избръсна набързо, заобикаляйки мястото, където се бе порязал предишната сутрин.

Едва когато спря крановете на чешмата и започна да се бърше с хавлията, той чу шум откъм стаята. Беше някак неопределен, трудно бе да се каже дали е предизвикан от скърцаща дъска на пода или от местене на мебел. Спря и се заслуша. Загърна се с хавлията и излезе от банята тъкмо в момента, когато вратата се затваряше — тихо и много внимателно.

На два скока прекоси стаята и отвори със замах вратата. По коридора с бърза крачка се отдалечаваше фигура на мъж. Легат извика след него: „Хей!“, но мъжът продължи да крачи напред, докато не се скри зад ъгъла. Легат се опита да го последва, но му беше трудно да ходи, придържайки с две ръце хавлията около кръста си. Когато стигна до ъгъла, мъжът вече слизаше надолу по стълбището. Легат се отказа. Изруга наум. Мина му ужасна мисъл. Тръгна бързо назад към стаята си. Точно в този момент Малкин излизаше от щаба на делегацията. Като го видя, се дръпна изненадано назад.

— Господи, Легат!

— Извинете, сър.

Легат го заобиколи, влезе в стаята и затвори вратата. Гардеробът зееше отворен. Съдържанието на куфара му беше изсипано върху леглото. Чекмеджето на бюрото бе извадено докрай навън и пътеводителят на Мюнхен лежеше захлупен върху плота. Няколко секунди той остана неподвижен, като го гледаше тъпо. На корицата беше изобразен хотелът, ярко осветен през нощта. Willkommen in Miinchen. Той го вдигна, прелисти страниците, обърна го надолу и го разтърси. Нищо. Усети как стомахът му се сви. Допуснал бе непростима непредпазливост. Фатална.

Хавлията му се смъкна на пода. Той пристъпи гол до нощното шкафче и вдигна телефона. Къде би могъл да открие Хартман? Опита се да се съсредоточи. Дали той не бе споменал нещо за преглед на печата който трябвало да изготви за Хитлер?

Чу гласа на телефониста:

— Какво обичате, господин Легат?

— Нищо. Благодаря.

Той постави слушалката на мястото ѝ. Облече се колкото можеше по-бързо. Чиста риза. Колежанската му вратовръзка. Нахлузи в движение обувките си. Метна си сакото и излезе навън в коридора. Тогава се сети, че косата му е мокра. Приглади я с ръце, доколкото можа, кимна на полицая и почука на вратата на министър — председателя.

— Влез!

Чембърлейн седеше, заобиколен от Уилсън, Странг и Дънглас. Беше си сложил очилата и преглеждаше двата екземпляра от проекта за декларация. Вдигна бърз поглед към Легат.

— Какво има?

— Извинете, господин министър — председател, бих желал да направя едно предложение относно посещението ви при Хитлер — каза Легат.

— Какво?

— Да ви придружавам.

— Невъзможно! Мисля, че достатъчно ясно се изразих: без официални лица.

— Не се предлагам като официално лице, сър, а като преводач. Аз съм единственият от делегацията, който знае немски. Ще се погрижа думите ви да бъдат предавани дословно на Хитлер, както и неговите на вас.

Чембърлейн се намръщи.

— Не смятам, че това е необходимо. Доктор Шмит е много добър професионалист.

Той насочи отново вниманието си към документа и с това въпросът изглеждаше решен, но Уилсън се намеси:

— С цялото ми дължимо уважение, господин министър-председател, спомнете си какво стана в Берхтесгаден, когато Рибентроп отказа да ни даде копие от бележките на Шмит от първия ви продължителен разговор с Хитлер. До ден-днешен не разполагаме с подробен протокол. За нас би било от голяма полза, ако на разговора присъства и британски преводач.

Странг кимна в знак на съгласие.

— Определено!

Чембърлейн ставаше раздразнителен, когато усетеше, че се опитват да го притискат.

— Но това би променило самия тон на срещата ни! Искам Хитлер да я приеме като личен разговор!

Той пъхна двата екземпляра от декларацията във вътрешния си джоб. Уилсън погледна към Легат и леко повдигна рамене: Е, поне опитах. Отвън, откъм улицата, се чу шум. Веждите на Чембърлейн се повдигнаха озадачено.

— Какъв е този звук?

Странг дръпна леко завесите.

— Огромна тълпа се е събрала на улицата, господин министър — председател. Викат ви да се покажете.

— Е, хайде, стига толкова!

— Редно е да излезете на балкона и да им махнете с ръка — каза Уилсън.

Чембърлейн се усмихна.

— Нямам такова намерение.

— Но трябва! Хю, би ли отворил вратата?

Легат свали райбера. Огромно множество изпълваше парка отсреща и улицата в двете посоки; беше дори по-голямо, отколкото предишния ден. Щом видя френските прозорци да се отварят, тълпата изригна в мощен рев, а когато Легат се дръпна встрани, за да направи път на министър — председателя към малкия балкон, врявата стана оглушителна. Чембърлейн се поклони сдържано три — четири пъти и махна с ръка. Тълпата започна да скандира името му.

Четиримата мъже, събрани в апартамента, слушаха внимателно.

Странг каза тихо:

— Може пък и да е прав. Може би сега е моментът Хитлер да бъде убеден под натиска на общественото мнение да смекчи позицията си.

— Не можем да обвиним премиера в липса на въображение — отвърна Уилсън. — Или на кураж. И въпреки това, с цялото ми уважение към Алек, бих бил по-спокоен, ако един от нас можеше да бъде там с него.

След няколко минути Чембърлейн се върна при тях в стаята. Възторгът на тълпите сякаш го бе заредил с енергия. Очите му блестяха неестествено.

— Колко отрезвяващо. Виждате ли, господа, навсякъде е едно и също: обикновените хора не искат нищо повече от това да живеят мирно живота си, да се радват на семействата и децата си, да ползват благата на природата, на науката и изкуството. Това е, което искам да кажа на Хитлер. — Той помълча замислено за момент, после се обърна към Уилсън: — Наистина ли смяташ, че на Шмит не може да му се вярва?

— Не Шмит ме притеснява, господин министър-председател, а Рибентроп.

Чембърлейн помисли още малко.

— Е, добре — каза накрая той. — Но искам да бъдеш дискретен — обърна се премиерът към Легат. — Не си води бележки. Искам да се намесваш само в случай че значението на думите ми е било изопачено. И освен това гледай да не попадаш много — много в полезрението му

3

Принцрегентенплац практически не се беше променил за шестте години, откакто той го бе виждал за последно. Когато изкачиха хълма и взеха завоя, погледът на Хартман веднага се насочи към североизточния ъгъл на площада, където бяха застанали тогава с Хю и Лейна — на тротоара пред голямата жилищна кооперация от бял камък с покрив от червени керемиди. Сега там отново се бе събрала тълпа, жадна да зърне Вожда.

Мерцедесът спря пред № 16. Двама часовои от СС охраняваха входа. Щом ги видя, Хартман се сети за пистолета в джоба си. Така бе привикнал с компактното му тегло, че просто бе забравил за него. Трябваше да го изхвърли някъде през нощта. След като вече бяха прибрали Винтер, със сигурност идваше и неговият ред. Запита се къде ли я бяха арестували — дали в службата или в жилището ѝ — и как ли се отнасяха с нея. Докато слизаше от колата след Шмит, усети по гърба си струйка пот. Часовоите познаха Шмит и му направиха знак да влиза. Хартман се вмъкна след него; никой не се сети дори да го попита за името му.

Пред портиерната минаха покрай още двама часовои и тръгнаха нагоре по стълбите; отначало стъпалата бяха каменни, а на по-горните етажи — от полирано дърво. Стените бяха облицовани с керамични плочки в сиво и зелено, напомнящи донякъде станциите на метрото. Имаше мъждиви електрически крушки, но светлината идваше главно от прозорците на стълбищните площадки, които гледаха към малка градина с декоративни сребърни ели и смърчове. Качваха се шумно, подминавайки апартаментите на по-долните етажи. От Министерството на пропагандата разправяха, че Фюрерът живеел при същите съседи, както и преди да стане канцлер — доказателство, че си оставал все същият човек от народа. Това може би е така, помисли си Хартман; но в такъв случай какво ли не бяха преживели въпросните хора през последните няколко години — от смъртта на племенницата през 1931–ва до вчерашния обяд с Мусолини. Продължаваха да се изкачват. Чувстваше се попаднал в капан, сякаш някакъв тайнствен магнит го привличаше неудържимо нагоре. Той забави крачка.

— Хайде — каза Шмит. — Не изоставай!

Нищо в апартамента на втория етаж не го отличаваше от останалите — същата масивна двойна врата. Шмит почука и отвътре им отвори адютант от СС. Озоваха се в тесен продълговат вестибюл, който се простираше симетрично в двете страни — паркет, килими, маслени картини, скулптури… Жилището изглеждаше някак стерилно, неуютно, сякаш в него не живееше никой. Адютантът ги покани да седнат.

— Фюрерът още не е готов.

Той се отдалечи. Шмит зашепна поверително:

— Ляга си късно и обича да си поспива. Често излиза от спалнята си чак по обед.

— Искате да кажете, че може да седим тук цял час?

— Не и днес. Чембърлейн трябва да пристигне в единайсет.

Хартман го изгледа изненадано. Едва сега разбираше, че Хитлер има среща с британския министър-председател.

* * *

Минаха няколко минути, преди колата на Чембърлейн да се измъкне от протегналите се да го пипнат ръце на тълпата. Министър-председателят пътуваше на задната седалка с Дънглас, а Легат седеше отпред до шофьора. Отзад имаше втори мерцедес с двамата охранители на Чембърлейн. Кортежът описа полукръг на площада, след което набра скорост през Одеонсплац и навлезе в квартал с пищни дворци и величествени обществени сгради, които Легат си спомняше смътно от 1932–ра. В страничното огледало виждаше лицето на Чембърлейн, вперил поглед право пред себе си. Минувачи му махаха с ръка, скандираха името му. Той се носеше напред, глух и сляп за тълпите. Вече не беше онзи сух администратор от градските легенди, а визионер, Месия на мира, макар и облечен в безличния костюм на застаряващ счетоводител.

Минаха по мост с каменна балюстрада. Реката — широка и зеленикава — течеше между два реда дървета, обагрени в огнени цветове: червено, златисто, оранжево. Слънцето огряваше позлатената статуя на Ангела на мира, надвесена напред върху високата си каменна колона. След паметника пътят им правеше широк завой през някакъв парк. Излизайки от парка, колите се заизкачваха по Принцрегентенщрасе към билото на хълма. Легат го бе запомнил стръмен като планински връх — така както човек понякога помни погрешно сцени от детството си, — но сега, с мощния автомобил, му се стори като незначително възвишение. Минаха покрай някакъв театър от дясната страна и изведнъж се озоваха на площада пред жилището на Хитлер, който изглеждаше точно както го помнеше, включително с групата хора на тротоара, които познаха Чембърлейн и започнаха да скандират. И този път министър — председателят, застинал в поза на мистична тържественост, дори не погледна към тях. Часовоите отдадоха чест и един адютант пристъпи напред да му отвори вратата.

Легат си отвори сам и последва Чембърлейн и Дънглас по стъпалата към входа и оттам в сумрачната вътрешност на сградата.

Адютантът ги отведе до малък асансьор с решетки и натисна копчето, но кабината не помръдна. Той опита още няколко пъти; мина половин минута, по красивото му младо лице избиха червени петна от неудобство. Накрая дръпна решетката и им направи знак да се качат по стълбището. Легат тръгна последен зад Дънглас, който следваше Чембърлейн. Дънглас прошепна:

— Снощи нямаше мастило, повечето им телефони не работят. Тези хора не са чак толкова прецизни, колкото се изкарват.

Легат се молеше Хартман да е там. Не знаеше какво би могъл да предложи на Господ в замяна, но беше сигурен, че ще е нещо голямо: да започне нов живот, да отгърне нова страница, да направи жест, подобаващ на момента. Стигнаха до втория етаж. Адютантът отвори вратата и вътре — като по чудо — беше Хартман, седнал във вестибюла, изпънал напред дългите си крака. До него той разпозна личния преводач на Хитлер. Когато видяха Чембърлейн, и двамата станаха. Очите на Хартман се насочиха към Легат, но освен кратка размяна на погледи двамата нямаха възможност за друго; адютантът подкани Легат да последва Чембърлейн и Дънглас към вратата на отсрещната стая. Повика и Шмит. Хартман понечи да тръгне с тях, но адютантът го спря.

— Вие не. Изчакайте тук.

Няколко секунди Хартман остана сам в празния вестибюл. В краткия поглед, който Легат му хвърли, бе прочел предупреждение. Нещо се бе случило междувременно. Запита се дали да не се измъкне незабелязано, докато още имаше възможност. После той чу вдясно от него да се отваря врата и видя Хитлер да излиза от стаята си в далечния край на коридора, приглаждаше косата си, придърпваше надолу кафявата си куртка, поправяше лентата на ръкава — внасяше последни корекции във външния си вид, като актьор, който излиза на сцената. Хартман скочи на крака и отдаде чест.

— Хайл Хитлер!

Хитлер погледна към него и вдигна разсеяно ръка за поздрав, но по нищо не личеше, че го е познал. После влезе в стаята, където го очакваха останалите, и вратата се затвори след него.

* * *

Впоследствие Легат щеше да има основание да твърди — не да се хвали, това не беше в негов стил, — че в три отделни случая е попадал в едно и също помещение с Хитлер: два пъти във „Фюрербау“ и веднъж в собствения му апартамент. Но, подобно на повечето британци, станали свидетели на случилото се в Мюнхен, и той не беше в състояние да предложи нещо повече от най-бегло описание: на живо Хитлер изглеждаше точно така, както и на многобройните снимки и кинопрегледи, само че в цвят; след срещата с него човек запомняше единствено усещането, че се е озовал за пръв път в непосредствена близост с някаква световна забележителност, нещо като Емпайър Стейт Билдинг или Червения площад. Една подробност обаче се бе загнездила в съзнанието му: Хитлер миришеше силно на пот — той бе усетил това в кабинета му и го долови отново сега, когато мина покрай него. Фюрерът притежаваше телесната миризма на войник фронтовак или на прост работник, който не се къпе и не си сменя ризата цяла седмица. И този път беше в кисело настроение и не си правеше труда да го прикрива. Той влезе в стаята, здрависа се с Чембърлейн, изобщо не погледна към останалите, после седна в най-отдалечения ъгъл и зачака посетителят му да отиде при него.

Министър-председателят се настани в креслото от дясната му страна. Шмит седна от лявата. Адютантът зае позиция до вратата. Стаята беше голяма, заемаше почти цялата ширина на жилището. Гледаше към улицата и беше обзаведена в модерен стил, донякъде наподобяващ салон в луксозен презокеански лайнер. В далечния край се виждаше вградена библиотека, до която сега седяха Хитлер и Чембърлейн; в средната част бяха поставени канапета и фотьойли, на които седнаха Легат и Дънглас; а в отсрещния край — маса за хранене. Легат се падаше достатъчно близо, за да ги чува, но и достатъчно далече, за да не пречи на разговора. Но понеже Хитлер беше седнал в ъгъла, за него бе невъзможно да изпълни изцяло указанията на министър — председателя и да стои извън полезрението на диктатора. Понякога той виждаше как тези странно непрозрачни очи го поглеждат въпросително, сякаш Хитлер се питаше какво правят тези двама непознати в жилището му. Никой не предложи кафе или нещо подобно.

Чембърлейн прочисти гърлото си.

— Първо, бих желал да ви благодаря, господин канцлер, за поканата да посетя вашия дом и да проведа с вас един последен разговор преди завръщането ми в Лондон.

Шмит преведе дословно. Хитлер седеше леко на една страна, подпрян на възглавница. Чу превода и кимна учтиво.

— Ja.

— Казах си, че бихме могли да обсъдим накратко някои области от взаимен интерес между нашите две страни, по които бихме могли да си сътрудничим в бъдеще.

Ново кимане.

— Ja.

Министър-председателят бръкна в джоба на сакото си и измъкна малък бележник. После от вътрешния джоб извади автоматичната си писалка. Хитлер го наблюдаваше предпазливо. Чембърлейн отгърна на първата страница.

— Може би да започнем с тази ужасна гражданска война в Испания…

В стаята се чуваше почти единствено гласът на Чембърлейн: Испания, Източна Европа, търговия, разоръжаване — той отмяташе една по една темите, които предлагаше за обсъждане, а Хитлер отговаряше кратко, без да навлиза в подробности.

— Това е проблем от жизнен интерес за Германия — казваше най-много той. Или: — Нашите експерти са проучили въпроса.

Хитлер се въртеше неспокойно в креслото, кръстосваше или отпускаше надолу ръце и поглеждаше към адютанта си. Легат си каза, че прилича на собственик на жилище, който в момент на слабост е пуснал пътуващ търговец или проповедник да прекрачи прага му, горчиво се е разкаял за неблагоразумието си и сега търси повод да го отпрати. Самият Легат поглеждаше нетърпеливо към вратата, чудейки се как би могъл да се измъкне навън, за да предупреди шепнешком Хартман.

Дори Чембърлейн в един момент усети, че слушателят му се разсейва с други неща. Той каза:

— Давам си сметка колко сте зает. Не бива да ви задържам повече. Това, което искам да ви кажа в заключение, е следното. Когато вчера сутринта отпътувах от Лондон, на жени и деца, дори на бебета мереха противогази, които да ги защитят от ужасите на отровния газ. Надявам се, господин канцлер, ще се съгласите с мен, че съвременните средства за водене на война, при които главният удар е насочен срещу обикновени хора, са отблъскващи за цивилизованите нации.

— Ja, jа.

— Смятам, че би било жалко, ако моята визита мине, без да е постигнала нещо повече от решение на чешкия въпрос. В този дух аз съставих една кратка декларация, с която писмено да засвидетелстваме нашия взаимен стремеж да установим нова ера в англо-германските отношения, която да донесе стабилност на цяла Европа. Бих желал и двамата да я подпишем.

Шмит преведе. Когато стигна до думата „декларация“, Легат видя как Хитлер хвърли подозрителен поглед на Чембърлейн. Министър-председателят извади двата екземпляра от вътрешния си джоб. Подаде единия на Шмит.

— Може би вие ще бъдете така любезен да преведете това на канцлера?

Шмит хвърли поглед на документа, после започна да чете на немски език, внимателно акцентирайки всяка дума:

— „Ние, германският Фюрер и британският министър-председател, проведохме днес допълнителна среща и се договорихме да признаем англо-германските отношения за такива от първостепенна важност за двете страни и за Европа…“

Хитлер бавно кимна.

— Jа.

— „Смятаме подписаното снощи споразумение, както и Англо-германската военноморска спогодба, за олицетворяващи нашия стремеж никога повече да не воюваме едни с други…“

Като чу това, Хитлер наклони леко глава на една страна; очевидно бе познал собствените си думи. Леко се намръщи. Шмит изчака да го подкани да продължи, но Хитлер не каза нищо. Накрая преводачът продължи без подканване:

— „Твърдо сме решени да възприемем метода на консултациите като единствения възможен метод за решаване на всякакви други въпроси, засягащи нашите две страни, и смятаме неотклонно да продължим нашите усилия за премахване на всички възможни източници на различия помежду ни, с което да допринесем за осигуряване на мир в Европа…“

Няколко секунди след като Шмит престана да чете, Хитлер не помръдваше от мястото си. Легат видя как погледът му шари напрегнато из стаята. Очевидно мозъкът му обработваше информацията. По всичко личеше, че няма да му е лесно да откаже да се подпише под изявления, които самият той вече публично бе направил. Същевременно му беше във висша степен неприятно, че този стар английски педант го бе подмамил да го приеме в дома си, за да му връчи този демарш. Подозираше капан. Все пак англичаните бяха хитреци. От друга страна, ако подпишеше, поне с това срещата щеше да приключи и Чембърлейн щеше да му се махне от главата. В края на краищата това беше просто една хартийка, израз на едва ли не суеверна надежда, без каквито и да било правни последици. Какво значение имаше?

Такива или подобни мисли — щеше да предположи Легат впоследствие — се въртяха в главата на диктатора в този момент.

— Ja, ich werde es unterschreiben.

— Фюрерът каза: да, ще го подпиша.

Чембърлейн се усмихна облекчено. Хитлер щракна с пръсти на адютанта, който забърза към тях, изваждайки от джоба си писалка. Дънглас се наведе напред, за да вижда по-добре. Легат използва тази възможност, стана и тръгна към вратата.

* * *

Хартман бе седял десет минути сам в празния вестибюл. Прегледът на печата беше сложен върху стола до него. Някъде вляво се чуваше тихо потракване на чинии, женски глас се обади, врата се отвори и затвори. Там вероятно бяха служебните помещения: кухня, килери, тоалетна, стаите на прислугата. Следователно спалнята на Фюрера се падаше вдясно — онази врата там, от която бе излязъл. Вратата към помещението, където беше срещата му с Чембърлейн, беше затворена; през дебелото дърво не се чуваше нищо. Отстрани висеше акварел на Виенската опера — сръчен като изпълнение, но някак превзет и бездушен. Предположи, че е рисуван лично от Фюрера. Стана и пристъпи до него, за да го огледа отблизо. Да, инициалите му се виждаха в долния десен ъгъл. Преструвайки се, че разглежда картината, той хвърли поглед към спалнята на Фюрера, която се намираше в тъмния край на коридора. До нея имаше друга стая, само на няколко крачки от него. Любопитството му надделя. Той погледна към кухнята, за да се убеди, че не го наблюдават, после небрежно отиде до вратата и я отвори.

Беше малка спалня, която гледаше към дърветата в задния двор. Щорите бяха спуснати до половина. В стаята се долавяше сладникава миризма на пресни и сушени цветя, примесена с аромат на канела от флаконите с парфюми, отдавна неползвани и почти напълно изсъхнали. Върху тоалетката имаше ваза с увехнали рози и купа с жълти и лилави фрезии. Върху леглото лежеше захвърлена бяла памучна нощница, като онази на Лейна. Той пристъпи до края на леглото и отвори вратата към банята. През другата ѝ отворена врата, водеща към спалнята на Хитлер, се виждаше мъжко сако, преметнато върху облегалката на стол. Връщайки се назад, той огледа набързо нещата върху тоалетката. Черно — бяла снимка на куче в рамка. Листа за писане с надпис „Ангела Раубал“ в горния ляв ъгъл. Модно списание — „Ди Даме“. Той видя датата — септември 1931 г.

Лейна беше права. След видяното той вече не се съмняваше. Неестествената, задушваща близост на стаята ѝ с тази на Хитлер, общата баня, начинът, по който всичко стоеше недокоснато, като в някакъв храм, като в египетска погребална камера…

Зад гърба си той чу шум. Дръпна се бързо назад и затвори вратата. В този момент Легат излизаше от всекидневната. Поглеждайки през рамо, той каза с тих припрян глас:

— Боя се, че имам лоша новина. Документът е у Гестапо.

Хартман не реагира веднага; трябваха му няколко мига, за да превключи. Погледна през рамото на Легат към отворената врата, но там не се виждаше никой.

— Как? Кога?

— Преди по-малко от час. Претърсили са стаята ми, докато вземах душ.

— Убеден ли си, че го няма?

— Няма никакво съмнение, Паул. Толкова съжалявам…

Хартман вдигна ръка, за да го накара да замълчи. Трябваше да помисли.

— Ако е било преди по-малко от час, сигурно ме търсят. Трябва…

Той замълча. На вратата на всекидневната се появи адютантът, следван от Чембърлейн и Хитлер. Последни излязоха Шмит и Дънглас. Министър-председателят държеше две листа хартия. Връчи единия на Хитлер.

— Това е за вас, господин канцлер.

Хитлер веднага го подаде на адютанта си. Сега, когато посетителите му вече си тръгваха, той изглеждаше по-спокоен.

— Doktor Schmidt begleitet Sie zu Ihrem Hotel. Ich wiinchse Ilmen einen angenehmen Flug.

Шмит каза:

— Ще ви изпратя до хотела, господин министър-председател. Фюрерът ви желае приятен полет.

— Благодаря.

Чембърлейн се ръкува с Хитлер. За момент имаше вид, сякаш се канеше да произнесе още една кратка реч, но се отказа. Адютантът отвори входната врата и Министър-председателят излезе на стълбищната площадка, придружен от Шмит. Дънглас подхвърли саркастично:

— Идваш ли е нас, Хю?

Легат знаеше, че никога повече няма да види Хартман. Но не можеше да му каже нищо. Кимна и тръгна след останалите.

* * *

След като гостите му си тръгнаха, Хитлер остана неподвижен няколко секунди, вперил поглед в затворената врата. Палецът на лявата му ръка масажираше с кръгови движения дланта на дясната, сякаш я беше изкълчил. Накрая забеляза прегледа на печата, поставен върху стола. Той се обърна към Хартман.

— Тук пише какво казват чуждите вестници, нали?

— Да, майн Фюрер — отвърна Хартман.

— Донеси да видя.

Хартман се бе надявал да се измъкне незабелязано. Вместо това се озова след Хитлер във всекидневната му. Адютантът наместваше мебелите и приглаждаше с ръце възглавниците. Хартман подаде на Фюрера прегледа на печата. Хитлер бръкна в джоба на куртката си за очилата. Откъм улицата долу се чуха овации. С очила в ръка той погледна към прозореца, после пристъпи към него. Повдигна края на тюлената завеса и изгледа множеството. Поклати глава:

— Как може да се воюва с такъв народ?

Хартман се приближи до другия прозорец. През последния половин час, откакто се бе разчуло, че Чембърлейн е в сградата, тълпите бяха набъбнали неимоверно. Няколкостотин души изпълваха отсрещния тротоар. Мъжете размахваха шапки, жените махаха с ръце. От този ъгъл не се виждаше колата на министър — председателя, но Хартман проследи движението ѝ по извитите шии на зяпачите.

Хитлер спусна завесата.

— Населението на Германия се остави да бъде заблудено, и то от Чембърлейн!

Той разтърси очилата си, за да ги разгъне, и си ги сложи с една ръка. Зачете се в прегледа на печата.

Хартман понечи да се дръпне от прозореца, когато ново раздвижване привлече погледа му. Голяма лимузина се приближи с грохот и спря рязко до отсрещния тротоар. Хартман различи Рибентроп, а до него — Зауер. Двамата скочиха от колата и започнаха да пресичат платното още преди втората кола с охраната от четирима униформени есесовци да бе спряла напълно зад тях. Докато изчакваше преминаването на един камион, Зауер вдигна очи нагоре към апартамента. Хартман инстинктивно се дръпна назад от прозореца.

Хитлер прелистваше прегледа на печата. С ехиден глас прочете заглавието на „Ню Йорк Таймс“: „Чембърлейн — герой на мюнхенските тълпи!“, после изречението: „Приветствените възгласи за Хитлер бяха формални и от учтивост, докато Чембърлейн навсякъде бе посрещан и изпращан с френетични овации“.

Чу се звънецът във вестибюла. Адютантът излезе от стаята. Хитлер хвърли листата на канапето и отиде до бюрото си. За втори път Хартман оставаше насаме с него. Във фоайето на апартамента се чуха гласове. Той бръкна с ръка под сакото. Пръстите му напипаха метала. Но той извади бързо ръката си. Ситуацията беше абсурдна. Всеки момент щеше да бъде арестуван, но въпреки това не се решаваше да стори каквото и да било. А ако той не можеше да го направи, то кой би могъл? В този момент на просветление Хартман осъзна, че никой — нито той, нито армията, нито наемен убиец, — никой германец не бе в състояние да прекъсне хода на общата им съдба, докато онова, което им бе писано, не се изпълнеше докрай.

Вратата се отвори и вътре влезе Рибентроп. Зауер беше зад него. Двамата се спряха и отдадоха чест. Зауер изгледа Хартман с дива омраза. Хартман усещаше как ушите му бучат. Приготви се за неизбежното. Рибентроп обаче изглеждаше по-притеснен от него.

— Майн Фюрер, чух, че току-що сте имали среща с Чембърлейн.

— Снощи помоли да се видим на четири очи.

— Мога ли да попитам какво искаше?

— Да му подпиша ей тази хартийка. — Хитлер я вдигна от бюрото и я подаде на външния министър. — Старецът изглеждаше толкова безобиден, че си казах колко грубо би било от моя страна да му откажа.

Докато четеше документа, лицето на Рибентроп се изопна. Разбира се, Фюрерът нямаше как да е сгрешил. Би било немислимо дори да намекне такова нещо. Но Хартман усети промяна в атмосферата. Накрая Хитлер каза раздразнено:

— О, я не го вземай толкова насериозно! От тази хартийка нищо не следва. Проблемът е тук, в германския народ.

Той се обърна с гръб към тях и се наведе да прегледа книжата върху бюрото си.

Хартман видя своя шанс. Покланяйки се леко първо към външния министър и после на Зауер, той се оттегли към вратата. Никой не се опита да го спре. Минута по-късно беше вече вън, на улицата.

4

Самолетът „Локхийд Електра“ се друсаше и подскачаше в ниските облаци над Ламанша. През прозорците във всички посоки се виждаше само безкрайна сивота.

Легат седеше на същото място до опашката, където бе пътувал и на отиване към Мюнхен; подпрял главата си с длан, той гледаше замислено навън към нищото. Министър-председателят беше най-отпред с Уилсън. Странг и Малкин бяха седнали в средата на салона. Липсваше само Аштън — Гуоткин, който още беше в Прага, за да убеждава чехите да приемат споразумението. Атмосферата беше потисната; всички бяха уморени. Малкин и Дънглас спяха. В шкафа зад седалката на Легат имаше кошница с храна, предоставена от „Регина Паласт“, но когато чу, че е подарък от германците, Чембърлейн им нареди да не я докосват. На хората от делегацията им беше все едно — никой не беше гладен.

По налягането в ушите си Легат усети, че отново са започнали да се снижават. Извади часовника си. Минаваше пет. Уилсън се надвеси от седалката си.

— Хю! — Той му направи знак да отиде при него. — Господа, може ли да поговорим?

Легат се изправи и тръгна с омекнали колене към предната част на салона. Странг и Малкин се размърдаха на седалките си зад министър — председателя. Той и Дънглас трябваше да застанат с гръб към пилотската кабина. Самолетът се разтресе и двамата се сбутаха един в друг. Уилсън каза:

— Говорих с подполковник Робинсън. Трябва да кацнем след около половин час. Както можете да си представите, долу се е събрала огромна тълпа. Кралят е изпратил личния си секретар да отведе премиера право в Бъкингамския дворец, за да може техни величества да му изкажат лично благодарността си. Още щом стигнем на Даунинг Стрийт, ще свикаме заседание на кабинета.

Министър-председателят добави:

— Разбира се, ще трябва да направя изявление пред камерите.

Странг се покашля.

— Мога ли да ви помоля, господин министър — председател, да се отнасяте с максимална предпазливост към всички ангажименти, поети от Хитлер? Споразумението за Судетската област е едно, повечето хора разбират причините за него. Но онзи, другият документ… — Той не довърши.

Странг седеше зад Чембърлейн. На издълженото му лице беше изписана тревога. За да му отговори, Министър-председателят трябваше да обърне глава назад и Легат за пореден път забеляза колко непреклонен изглежда в профил.

— Разбирам гледната точка на Външното, Уилям. Знам, че според Кадоган например за нас помиряването с Хитлер е просто една досадна необходимост: да покажем, че за момента няма практически изпълнима алтернатива, да го използваме за печелене на време, като в същото време обявим мащабна програма за превъоръжаване. Ами че ние се превъоръжаваме и без това, само догодина половината от държавните разходи ще отидат за нови оръжия. — Думите му бяха адресирани към всички, но на Легат му се стори, че се обръща конкретно към него, макар впоследствие да не беше толкова сигурен. — Аз не съм пацифист. Основната поука, която си извлякох след контактите си с Хитлер, гласи, че не можеш да играеш покер с един гангстер, ако нямаш карти в ръката си. Но ако използвам подобни изрази, когато кацнем, той ще приеме това като претекст да продължи войнствената си политика. От друга страна, ако изпълни поетите ангажименти — а аз вярвам, че ще го направи, — можем да избегнем войната.

Странг не се отказваше лесно.

— А ако ги наруши?

— Ако ги наруши, целият свят ще види колко струва. Няма да остане никакво съмнение. Страната и Задморските територии ще се обединят както никога досега. Кой знае? — На лицето му се изписа тънка усмивка. — Може дори да привлечем американците на наша страна. — Той се потупа по джоба. — Ето защо, като кацнем в Лондон, възнамерявам да разглася тази съвместна декларация колкото се може по-широко.

* * *

Беше 5:38 следобед, когато самолетът на министър — председателя най-после се подаде изпод облаците над летище „Хестън“. Когато земята под тях се показа, Легат видя задръстванията по Грейт Уест Роуд. Дълги опашки от автомобили се бяха образували на близо два километра и в двете посоки. Валеше силен дъжд. Фаровете хвърляха отблясъци по мокрия асфалт. Огромни тълпи от хора се бяха струпали, с хиляди и хиляди, край порталите на летището. Самолетът прелетя над сградата на терминала, като бързо се снижаваше надолу. Легат стискаше подлакътниците. Колелата подскочиха няколко пъти по затревената писта, после машината се закрепи и продължи да се носи напред със 150 километра в час, вдигайки фонтани вода с перките си, докато пилотът натисна рязко спирачките, преди да завие към бетонната стоянка.

Отвън в намусения есенен полуздрач цареше хаос — кинооператори и репортери от вестниците, летищни работници, няколко дузини ученици от Итън, абсурдни в официалните си униформи; министри от кабинета, дипломати, членове на Камарата на лордовете и обикновени граждани; кметът на Лондон, опасан с церемониалната си верига. Дори от това разстояние Легат различи неестествено високата фигура на лорд Халифакс, изпънат като Дон Кихот с неизменното си бомбе, а до него — дребния сър Александър Кадоган като неговия Санчо Панса. Сайърс беше с тях. Всички бяха със сгънати чадъри. Сигурно бе спряло да вали. Виждаше се една — единствена кола — огромен старомоден ролс-ройс с кралския вимпел на капака. Мъж с работен гащеризон ги насочваше към мястото за паркиране, накрая той направи с вдигнати ръце знак на пилота да угаси двигателите. Корпусът на самолета се разтресе за последно и перките спряха да се въртят.

Вратата на пилотската кабина се отвори. Както преди, когато бяха кацнали в Мюнхен, подполковник Робинсън се спря да размени няколко думи с министър — председателя, после се спусна по наклонената пътека между седалките, за да отвори задната врата. Този път силният порив на вятъра, който нахлу в пътническия салон, беше типично английски — студен и влажен. Легат остана на мястото си, докато Министър-председателят мина покрай него. Челюстите му бяха стиснати от напрежение. Колко странно за един такъв свенлив човек да нагази в дълбоките води на политиката и да издрапа до върха на изпълнителната власт! Вятърът понечи да затръшне вратата, но Чембърлейн я спря с лакът. Навел глава, той внимателно заслиза по стълбичката сред аплодисменти и овации на тълпата, преминаващи в истерични крясъци. Застанал на пътеката, Уилсън задържаше останалите, докато се убеди, че Министър-председателят е стъпил благополучно на земята — моментът на слава принадлежеше единствено на него. Едва след като Чембърлейн тръгна покрай шпалира от посрещачи и започна да се здрависва, Уилсън слезе след него, следван от Странг, Малкин и Дънглас.

Последен напусна самолета Легат. Стъпалата бяха хлъзгави. Пилотът го улови под ръка, за да го закрепи. В синия мокър здрач прожекторите на камерите светеха в ослепителнобяло, като замръзнали светкавици. Чембърлейн приключи с ръкуванията и застана пред гората от микрофони, украсени с табелките на съответните новинарски агенции: Би Би Си, Мувитон, Си Би Ес, Пате. Легат не виждаше лицето му, само тесния му гръб с приведени рамене, очертан като силует на фона на ярката светлина. Чембърлейн изчака овациите да утихнат. Гласът му прозвуча, звънък и ясен, на фона на вятъра:

— Две неща искам да ви кажа. Първо, през тези изпълнени с тревожно очакване дни и аз, и съпругата ми получихме огромен брой писма на подкрепа, одобрение и благодарност; не мога да ви опиша колко окуражаващи бяха те за мен. Искам да благодаря на британците за всичко, което направиха.

Тълпата отново изригна в овации. Някой извика:

— За това, което вие направихте!

Друг допълни:

— Добрият стар Чембърлейн!

— На второ място искам да кажа, че уреждането на проблема с Чехословакия, постигнато сега, според мен е само прелюдия към едно по-широко споразумение, с което Европа може да намери мир. Тази сутрин проведох още един разговор с германския канцлер хер Хитлер и ето документа, на който неговият подпис фигурира до моя. — Той вдигна над главата си лист хартия, който изплющя на вятъра. — Някои от вас може би вече са чули какво съдържа той, но бих желал да ви го прочета.

Беше твърде суетен, за да си сложи очилата; ето защо започна да чете, стиснал листа в изпънатата си докрай ръка. Така го запомни Легат в този паметен момент, това бе образът, който щеше да остане запечатан, прогорен като с нажежено желязо в съзнанието му до деня на неговата смърт, като достолепен държавен служител, много години по-късно: слабата черна фигура в центъра на ослепителното електрическо сияние, с протегната напред ръка, като човек, който посяга да се хване за електрическа ограда.

* * *

Вторият „Локхийд Електра“ кацна точно докато кралският ролс-ройс откарваше министър-председателя към двореца. Когато Чембърлейн стигна до портала на летището, аплодисментите на посрещаните се примесиха с рева на самолетните двигатели. Сайърс каза:

— Господи, чувате ли какво става! Пътищата са блокирани чак до Централен Лондон.

— Човек би си помислил, че сме спечелили войната, а не сме я просто избегнали.

— Когато тръгвах, на Мола вече се събираше многохилядно множество. Явно кралят и кралицата са решили да го изведат на балкона. Чакай, дай да нося това. — Той пое едната от червените кутии от багажното отделение на самолета. — Е, как беше?

— Доста противно, ако трябва да бъда честен.

Двамата закрачиха заедно по бетонната настилка към терминала на Бритиш Еъруейс. Още не бяха изминали половината от разстоянието, когато прожекторите на кинокамерите внезапно угаснаха. В настъпилия здрач от колективното гърло на тълпата се изтръгна шеговито стенание. Всички тръгнаха към изхода. Сайърс каза:

— Отвън има автобус, който да ни откара всички до Даунинг Стрийт. Кой знае колко време ще ни трябва, за да стигнем.

В претъпкания с хора терминал италианският и френският посланик разговаряха с лорд-канцлера и министъра на войната. Сайърс излезе да провери за автобуса. Легат остана да пази червените кутии. Изтощен, седна на една пейка под плакат, рекламиращ полети до Стокхолм. До митническото гише имаше телефонна кабина. Запита се дали не трябваше да се обади на Памела, за да ѝ съобщи, че е кацнал, но самата мисъл за гласа ѝ и за неизбежните ѝ въпроси го потискаше. През големите витрини той видя пътниците от втория локхийд, които се приближаваха към терминала. Сър Джоузеф Хорнър крачеше между двамата полицаи. Джоун вървеше до госпожица Андерсън. В едната си ръка носеше куфар, в другата — портативната си пишеща машина. Като го видя, тя тръгна към него.

— Господин Легат!

— Моля те, Джоун, наричай ме Хю, за бога!

— Е, добре, Хю да бъде. — Тя седна до него и запали цигара. — Боже, колко вълнуващо!

— Наистина ли?

— Да, така поне мисля. — Тя се обърна към него и го огледа от глава до пети. В очите ѝ се четеше откритост. — Исках да те уловя, преди да бяхме отпътували от Мюнхен, но ти вече беше излетял. Имам да ти направя едно малко признание.

— И какво е то?

Джоун беше много хубава, но на Легат не му бе до флирт. Тя се наведе заговорнически към него.

— Между нас да си остане, Хю, но аз не съм това, което изглеждам.

— Така ли?

— Точно така. В действителност съм нещо като ангел-пазител.

Тази жена започваше да му действа на нервите. Той се огледа наоколо. Посланиците още разговаряха с министрите. Сайърс беше в телефонната кабина, вероятно се опитваше да открие автобуса им. Легат попита уморено:

— Какво, за бога, се опитваш да ми кажеш?

Тя повдигна куфара на коленете си.

— Полковник Мингийс ми е вуйчо. Е, да го кажем по-точно, баща на мой втори братовчед. Та понякога обича да ми възлага разни задачи. Истината е, че причината да бъда изпратена в Мюнхен, ако не се броят моите изключителни машинописни умения, бе, за да те държа под око. — Тя щракна закопчалките, повдигна капака на куфара и изпод прилежно сгънатото си бельо извади меморандума. Все още беше в оригиналния си плик. — Взех го снощи от стаята ти, за да го пазя, след като излезе с приятеля си. И наистина, Хю — между другото, това име ми харесва, много ти отива, — наистина, Хю, слава богу, че го направих!

* * *

Фактът, че още е на свобода, не преставаше да изумява Хартман. Същия ден, докато отпътуваха от „Фюрербау“ за летището, и по-късно, докато заемаха местата си в пътническия юнкерс, нает от Външното министерство, за да ги откара до Берлин, и особено вечерта, когато кацнаха на „Темпелхоф“ — на всеки етап от завръщането си в столицата той очакваше да бъде арестуван. Но ничия ръка не натисна рамото му, пътя му не преградиха непознати мъже с цивилни дрехи, не чу мъжки глас да казва: „Господин Хартман, бихте ли дошли с нас?“. Вместо това мина необезпокояван през зданието на терминала и се отправи към стоянката за таксита.

Беше петък вечер и градът бе изпълнен с радостни тълпи, празнуващи неочаквания мир. Той вече не ги презираше така, както в Мюнхен. Всяка вдигната чаша, всяко усмихнато лице, всяка ръка около кръста на любимото момиче вече възприемаше като жест на съпротива срещу режима.

Звънецът над входната врата в апартамента ѝ дълго време дрънча без отговор. Беше на косъм да се откаже. Но когато чу звука от превъртането на ключа и вратата се отвори, срещу него застана тя.

по-късно същата нощ тя му каза:

— Един ден ще те обесят, да знаеш!

Бяха се излегнали в двата противоположни края на ваната, с лице един към друг. Тя бе запалила свещ. През отворената врата долиташе джазова музика от забранена радиостанция.

— Кое те кара да мислиш така?

— Те ми го казаха, малко преди да ме освободят. „Стойте далече от него, госпожо Винтер, това е нашият съвет. Знаем ги такива като него. Днес може да си въобразява, че се е измъкнал, но рано или късно ще го хванем.“ Бяха много учтиви.

— А ти какво им отвърна?

— Благодарих им за предупреждението.

Тя се изсмя и протегна абсурдно дългите си крака. На пода се разплиска вода. Хартман усещаше гладката ѝ кожа до своята. Беше права. Те бяха прави. Един ден щяха да го обесят — на 20 август 1944–та, ако трябва да бъдем точни, в затвора „Пльотензее“, на струна от пиано, — той смътно усещаше каква е съдбата му. Но дотогава имаше живот да се живее, битки да се водят, кауза, за която си струваше човек да умре.

* * *

Легат бе отпратен да си ходи малко след 10 вечерта. Клевърли му беше казал, че няма нужда да чака края на заседанието на кабинета — Сайърс щял да се погрижи за кутиите, а той бил свободен за почивните дни.

Младият дипломат излезе от Номер 10 и тръгна по улиците, които се изпълваха с празнуващи хора. Тук-там над града избухваха фойерверки. Отблясъците им осветяваха нощното небе.

Прозорците на горния етаж бяха тъмни. Децата сигурно спяха. Той превъртя ключа в бравата и пусна куфара си в антрето. Откъм всекидневната се виждаше светлина. Щом влезе, Памела остави книгата.

— Скъпи!

Тя скочи от креслото и обви ръце около шията му. Минута — две и двамата останаха мълчаливи. Накрая той се откъсна от прегръдките ѝ и хвана лицето ѝ в шепи. Очите ѝ търсеха неговите. Тя каза:

— Толкова ми липсваше!

— Как си? Как са децата?

— по-добре, след като вече си у дома.

Тя посегна да разкопчае палтото му. Той хвана ръцете ѝ.

— Не, недей. Няма да остана.

Тя направи крачка назад.

— Връщаш се на работа?

Не беше критика. Гласът ѝ прозвуча по-скоро обнадеждено.

— Не, не на работа. Само ще се кача горе да видя децата.

Къщата беше толкова малка, че двете си поделяха една стая; Джон имаше легло, а Даяна още спеше в люлка. Той не спираше да се изумява от особената тишина, когато децата му спяха. На слабата светлина от стълбищната площадка се виждаха как лежат неподвижно, с леко отворени усти. Докосна ги по косите. Искаше да ги целуне, но се боеше да не ги събуди. От скрина го гледаха кръглите стъклени очи на противогазите им. Той затвори тихо вратата.

Когато се върна във всекидневната, Памела беше застанала с гръб към него. Обърна се. Очите ѝ бяха сухи. Той ѝ беше благодарен за това. Тя попита:

— Колко време няма да те има?

— Ще отседна в клуба. Утре сутринта ще се върна. Тогава може да поговорим.

— Мога да се променя всъщност. Стига ти да го искаш.

— Всичко трябва да се промени, Памела. Ти, аз, всичко. От известно време обмислям да напусна дипломацията.

— И какво ще правиш?

— Обещай, че няма да се смееш.

— Пробвай и ще видим.

— Докато летяхме насам, си казах, че може да постъпя в Кралските военновъздушни сили.

— Но аз току-що чух по радиото Чембърлейн да казва пред тълпите от Даунинг Стрийт, че е постигнал мир за нашето време.

— Не е трябвало да го прави. В момента, в който го е казал, е съжалил.

Според Дънглас госпожа Чембърлейн го бе убедила да го направи; тя беше единственият човек на света, на когото не можеше да откаже.

— Ти още ли мислиш, че ще има война?

— Убеден съм.

— Ами тогава за какво е всичко това, за какво са тези надежди, тези празненства?

— За изпускане на напрежението. И не упреквай хората. Като погледна децата, аз самият се чувствам така. Но единственото, което постигнахме, бе да заложим един капан за в бъдеще. И Хитлер ще падне в него, рано или късно. — Той я целуна по бузата. — Е, до утре сутринта.

Тя не отговори. Легат си взе куфара и излезе навън в нощта. Някакъв човек на Смит Скуеър изстрелваше ракети. Откъм градината се чуваха викове на радост. Старите сгради наоколо просветнаха за миг сред каскадите от падащи искри, след което отново потънаха в мрак.

БЛАГОДАРНОСТИ

Този роман представлява кулминацията на интереса ми към Мюнхенското споразумение, който датира от повече от трийсет години. Бих искал да благодаря на Денис Блейкуей, продуцента, с когото направих документалния филм за Би Би Си „Бог да Ви благослови, господин Чембърлейн“ през 1988 г. по случай петдесетата годишнина от конференцията. Оттогава ние поддържаме лека мания по темата.

В Германия моите приятели от издателство „Хайне“ Патрик Ниймайер и Дорис Шук помогнаха с проучването ми в Мюнхен. Особено съм задължен на д-р Александър Краузе за експертния тур из някогашното „Фюрербау“, сега Факултет по музика и театър (на който той е ръководител), и на Баварското министерство на вътрешните работи за разрешението да посетя стария апартамент на Хитлер на Принцрегентенплац, днес използван за полицейско управление.

Във Великобритания искам да благодаря на Стивън Паркинсън, политически секретар на Даунинг Стрийт 10, и на професор Патрик Салмън, главен историк в Министерството на външните работи и въпросите на Британската общност.

Отново имах късмета да разчитам на съветите и подкрепата на четирима „първи читатели“. Най-дълбоки благодарности на Джокаста Хамилтън, моя редактор в „Хътчинсън“ в Лондон, на Сони Мехта от „Кнопф“ в Ню Йорк, на немския ми преводач, Волфганг Мюлер, и на моята съпруга Джил Хорнби.

Задължен съм и на следните автори и техните книги:

John Charmley, Chamberlain and the Lost Peace; Jock Colville, The Fringes of Power: Downing Street Diaries 1939–1955; David Dilks (editor), The Diaries of Sir Alexander Cadogan; Max Domarus, Hitler: Speeches and Proclamations, 1935–1938; David Dutton, Neville Chamberlain; David Faber, Munich 1938: Appeasement and World War II; Keith Feiling, The Life of Neville Chamberlain; Joachim Fest, Albert Speer: Conversations with Hitler’s Architect; Joachim Fest, Plotting Hitler’s Death: The German Resistance to Hitler 1933–1945; Hans Bemd Gisevius, To the Bitter End; Paul Gore— Booth, With Great Truth and Respect; Sheila Grant Duff, The Parting of the Ways; Ronald Hayman, Hitler and Geli; Nevile Henderson, Failure of a Mission; Peter Hoffmann, German Resistance to Hitler; Peter Hoffmann, The History of the German Resistance 1933–1945; Peter Hoffmann, Hitler’s Personal Security; Heinz Hohne, Canaris; Lord Home, The Way the Wind Blows; David Irving, The War Path; Otto John, Twice Through the Lines; The Memoirs of Field Marshal Keitel; Ian Kershaw, Making Friends with Hitler: Lord Londonderry and Britain’s Road to War; Ivone Kirkpatrick, The Inner Circle; Alexander Krause, No. 12 Arcisstrasse; Klemens von Klemperer (editor), A Noble Combat: The Letters of Sheila Grant Duff and Adam von Trott zu Solz 1932–1939; Valentine Lawford, Bound for Diplomacy; Giles MacDonogh, 1938: Hitler’s Gamble; Giles MacDonogh, A Good German: Adam von Trott zu Solz; Andreas Mayor (translator), Ciano’s Diary 1937–1938; Harold Nicolson, Diaries and Letters, 1930–1939; John Julius Norwich (editor), The Duff Cooper Diaries; NS — Dokumentationszentrum, Miinchen, Munich and National Socialism; Robert Rhodes James (editor), Chips: The Diaries of Sir Henry Channon; Richard Ollard (editor), The Diaries of A. L. Rowse; Richard Overy, with Andrew Wheatcroft, The Road to War; David Reynolds, Summits: Six Meetings that Shaped the Twentieth

Century; Andrew Roberts, ‘The Holy Fox’: A Biography of Lord Halifax; Paul Schmidt, Hitler’s Interpreter; Robert Self, Neville Chamberlain; Robert Self (editor), The Neville Chamberlain Diary Letters, Volume Four; William L. Shirer, Berlin Diary; Reinhard Spitzy, How We Squandered the Reich; Lord Strang, Home and Abroad; Despina Stratigakos, Hitler at Home; Christopher Sykes, Troubled Loyalty: A Biography of Adam von Trott; A. J. P. Taylor, The Origins of the Second World War; Telford Taylor, Munich: The Price of Peace; D. R. Thorpe, Alec Douglas — Home; Daniel Todman, Britain’s War: Into Battle 1937–1941; Gerhard L. Weinberg, The Foreign Policy of Hitler’s Germany, 1937–1939; Ernst von Weizsacker, Memoirs; Sir John Wheeler — Bennett, The Nemesis of Power: The German Army in Politics 1918–1945; Stefan Zweig, The World of Yesterday: Memoirs of a European.

Notes

1

Името, с което е известен британският политик Александър Фредерик Дъглас-Хюм. — Б. р.

2

Превод Валери Петров. — Б. р.

3

Превод Владимир Трендафилов. — Б. р.

4

Превод Валери Петров. — Б. р.

Content

Робърт Харис
Мюнхен

ДЕН ПЪРВИ

1

2

3

4

5

6

ДЕН ВТОРИ

1

2

3

4

5

ДЕН ТРЕТИ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ДЕН ЧЕТВЪРТИ

1

2

3

4

БЛАГОДАРНОСТИ

Notes